Vita Pukštaitė Bružė

Vita Pukštaitė Bružė (g. 1978 m. rugsėjo 30 d. Kėdainiuose) – Lietuvos menininkė, autorinės juvelyrikos atstovė.

V. Pukštaitė Bružė yra autorinės juvelyrikos atstovė. Angliškai autorinė juvelyrika įvardinama kaip art jewelry Den Besten, Liesbeth, On Jewellery: A Compendium of International Contemporary Art Jewellery, Arnoldsche, 2011, pp 9-10 ISBN 978-3897903494. Jos kūriniuose aiškiai identifikuojamas savitas kūrėjo stilius, ypatingas dėmesys skiriamas detalėms, kurios naudojamos perteikti užkoduotą idėją, prasmę, yra didesnės koncepcinės minties dalis. Menininkės kūriniuose didesnę vertės dalį sudaro kūrinyje įgyvendinta idėja. Kūriniui panaudotų medžiagų vertė (auksas, sidabras, brangakmeniai), nėra esminis vertės komponentas.

V. Pukštaitė Bružės braižui būdinga subtilumas, poetiškumas, spontaniškumas,Jurgita Ludavičienė. Tarptautinė Emalio Bienalė 2017. Katalogas. spalvų pajautimas (klausa), jautrumas detalėms, techniškas darbų atlikimas.

Kūriniuose vyrauja sidabras, emalis, varis, gintaras, opalas, auksas. Autorė mėgsta naudoti emalį, kuriuo užlieja sidabro ar vario paviršius. Kita išskirtinė savybė – siekis emocinį turinį išreikšti linijiniu piešiniu, štrichais, siluetais. Atidaroma Vitos Pukštaitės Bružės juvelyrikos darbų paroda Nekilmingieji. 2011 m. gruodžio 8 d. Nuoroda: http://www.bernardinai.lt/straipsnis/2011-12-08-atidaroma-vitos-pukstaites-bruzes-juvelyrikos-darbu-paroda-nekilmingieji/73375Ludavičienė, Jurgita. Metalu pasirašyti pasaulį. 7md, Vol. 32 (1269). 12 October 2018. Link: https://www.7md.lt/daile/2018-10-12/Metalu-pasirasyti-pasauliMETALLOphone: BONDS. The 3rd International Biennial of Contemporary Metal Art. 2014. Link: https://www.metalofonas.com/2014

Menininkė kuria medalionus seges, žiedus, auskarus, kaklo papuošalus, plaketes, kišenes. Juos kurdama orientuojasi į unikalų, asmenišką žmogaus ir papuošalo santykį. Vita Pukštaitė Bružė. Autorinė juvelyrika. 2018 m. rugpjūčio 2 d. Nuoroda: http://vitapukstaite.lt/papuosalai/

Autorei būdinga smaigūs kūrinių pavadinimai, kuriais kuriamas keliapakopis kūrinio nešamos žinutės perskaitymo pojūtis siekiant suasmeninti, socializuoti. Autorė savo kūriniuose nevengia ironizuoti grožio stereotipų, prabangos, hierarchijos, klišių, egocentriškumo. Keletas kūrinių pavadinimų pavyzdžių. Kaklo papuošalai – Kankorėžis, Didysis pasivaikščiojimas, Vieta po saule, Giedra, Smilga su uogom. Segės – Pakrūmio bajorė, Kiškio ašarėlės, Dagiukas, Kerpės, Kiaulpienė, Miškinis skudutis. Plaketės – Pauzė, Apšvietimas, Ežiukas liepų alėjoje, Ne-sąmonės. Kišenės – Vaistažolininko, Pilkojo kardinolo, Burbulų pūtiko.

V. Pukštaitei Bružei būdinga sugebėjimas įjausminti, įasmeninti, išryškinti emocijas dirginančius virpesius reiškiniuose, gyvūnuosePetraitytė, Darija. Juvelyrės Vitos Pukštaitės sidabriniai žvėreliai. 2008 m. sausio 23 d. Alfa.lt. Nuoroda: https://www.alfa.lt/straipsnis/165747/juvelyres-vitos-pukstaites-sidabriniai-zvereliai, augaluoseGrajauskaitė, Jurgita. Prabangūs kmynai ir kitos ašarėlės. 2012 m. sausio 20 d. bernardinai.lt. Nuoroda: http://www.bernardinai.lt/straipsnis/2012-01-30-jurgita-ludaviciene-prabangus-kmynai-ir-kitos-asareles/76180, įpūsti gyvybės mūsų aplinkos objektams, kurie tėra laikomi priedėliu mūsų įreikšmintų artefaktų pasaulyje. Piktžolės, gyvūnų maistas, nevaldoma flora ir fauna V. Pukštaitės Bružės kūryboje virsta puošmenomis ar meno objektu – smilgos, varnalėšos, kerpės, dagiai, kiškio ašarėlės, dilgėlės, balandos. "Kas nusprendė, kad rožė yra graži, o dilgėlė – neverta dėmesio, klausia menininkė. Kas vienus akmenis vadina įmantriais vardais ir įkainoja didelėmis sumomis, o kitus palieka tūnoti pakrantėse ir pakelėse? ".Vita Pukštaitė Bružė: tyli laimė. Curious Coala. 2016 m. lapkričio 4 d. Nuoroda: http://www.curiouskoala.net/koala-rase/2016/10/4/vita-puktait-bru-tyli-laim

Naujesniuose menininkės darbuose matyti slinktis į daugiapoliškumą, kompleksiškumą, minčių audimą, skirtingų energetinių savybių medžiagų derinimą kuriant spalvų ir tekstūrų vizualinį ir fizinį virpulį. Jos kūriniuose subtilūs atspalviai ir tekstūrų kaita sukuria vizualią ir lytiminę harmoniją. „Šį brangintiną menininko įdėtų pastangų išnykimo įspūdį privalu paryškinti. Jeigu kūrinyje visa tarytum savaime patenka į savo vietas, vadinasi, autorius pasiekė aukštą meistriškumą bei meniškumą“, vertindama V. Pukštaitės Bružės darbus teigia Lietuvos kultūros tyrimų instituto mokslo darbuotoja Pille Veljataga.Pille Veljataga. Atsigręžus į gintarą. Kultūros ir meno žurnalas Durys. Klaipėda, 2017 m. rugsėjis, nr. 9 (45)

Nuoroda: , įpūsti gyvybės mūsų aplinkos objektams, kurie tėra laikomi priedėliu mūsų įreikšmintų artefaktų pasaulyje. Piktžolės, gyvūnų maistas, nevaldoma flora ir fauna V. Pukštaitės Bružės kūryboje virsta puošmenomis ar meno objektu – smilgos, varnalėšos, kerpės, dagiai, kiškio ašarėlės, dilgėlės, balandos.

Vita Pukštaitė-Bružė: tyli laimė
Jurgita Ludaviciene
Rašyti apie Vitą Pukštaitę-Bružę baisiai sunku. Jos darbai pakliūna akiplotin tarsi netyčia, bet pamačius, jų negali pamiršti. Kaip smilgos, kraujažolės ar dar kokie žolynai, kuriuos dažniausiai tiesiog praeini. Bet įsižiūrėjęs negali atsistebėti jų subtilumu ir prabanga, taip taip. Pilka, tylia, į akis nekrintančia. Vitos papuošalai skirti ne aplinkai, tiksliau - ne aplinkiniams stebinti ar priblokšti. Jie kur kas labiau skirti pačiam dėvėtojui - kad turėtų ir tyliai džiaugtųsi. Tokia rami, tyli, kukli, bet šildanti laimė.
Apie Vitos Pukštaitės-Bružės parodą "Nekilmingieji" rašiau prieš keletą metų. Ir iki šiol tekstas tebėra aktualus.
2011-ųjų gruodis. Pagaliau žiema, sniegas užsispyrusiai krinta, lyg bandytų atsigriebti už visą tamsiai pilką ir purviną besniegį mėnesį. Nejučia kyla mintys apie kasdienybės nereikšmingumą, voratinklio pilkumo jos apdarą ir nepastebimą, tačiau visa persmelkiantį jos poveikį. Tuos laiko dantis, nematomus, tačiau graužiančius tyliai ir nenumaldomai, dildančius medį, apnešančius metalą rūdimis, iškandančius skyles nelygiais kraštais medžiagoje ar mezginyje, padengiančius paviršių minkštu, bet nemaloniu pilkų dulkių sluoksniu. Kasdienybės, kuri mus apsupa daiktais ir mintimis, vis tomis pačiomis, tokiomis įprastomis, kad jų jau nebefiksuojame, o tik praslystame jų paviršiais. O vis dėl to. Yra žmonių tipas, atsparus išoriniams efektams, tiek spalviniams, tiek garsiniams. Atsparus tam, kas agresyviai veržiasi į akis, ausis ir sąmonę, o jei pavyksta – ir giliau. Tokiems žmonėms nebūtinai reikia dėti pastangas, kad atsipirtų, net žodis „atsparus“ čia ne visai tinka. Jiems tiesiog pakanka savotiškos drąsos, o gal savotiško atsiribojimo, imantis veikti tai, kas jiems yra įdomiau ir patraukliau už tai, ką visuotinai priimta laikyti „prestižiniu“, „rimtu“, „vertingu“, „gražiu“. Menininkams tokia pozicija, kadaise buvusi labai priimtina (ypač gyvenant atokiau nuo urduliuojančių meno srovių ir didmiesčio šviesų), dabar tapo beveik nesuvokiama. Kaip atsiriboti nuo įtakų, nuo vaizdų, užplūstančių regą, garsų, užtvindančių klausą, tūkstančių panašių į tave? Kaip, galiausiai, neimti skelbti apie save visiems ir kievienam, visais įmanomais būdias, neatakuoti feisbuke, spaudoje, mobiliojo telefono žinutėmis, pranešant apie savo kūrybinius laimėjimus? Atrodo senamadiška, nenaudinga ir apskritai – taip dabar niekas nebesielgia. Tuo tarpu juvelyrė Vita Pukštaitė tiesiog ramiai dirba, kurdama savo objektus, kilusius iš kasdienybės, bet ja nepasibaigiančius – ir tai yra įdomiausia, kas gali nutikti. Taip dirba daugelio beveik nematomų profesijų žmonės. Redaktoriai. Muziejininkai. Tyrinėtojai. Mokslininkai. Žmonės, kuriantys nekrentantį į akis rezultatą, be kurio, vienok, susvyruotų daugelio mūsų, „plaukiančių paviršiumi“, pasaulio suvokimas.
Jaunesniosios kartos juvelyrė Vita Pukštaitė priklauso tiems autoriams, kurie atrodo jau suradę tiek sau būdingą stilistiką, tiek savo nišą lietuviškos juvelyrikos scenoje. Tiek temą, kurioje, tarsi savame kambaryje, jiems gera būti. Menininkė iš sidabro, brangiųjų akmenų ir emalio kuria objektus, kurie taip pat iš pirmo žvilgsnio atrodo pasmerkti visuomet likti antrame plane, neturintys šėtono alsavimu atsiduodančio genijaus įspaudo, ryškiai žaižaruojančių spalvų ir veržlumo. Tačiau visa tai apgaulinga. Visai kiti dalykai sulaiko žvilgsnį ties Vitos Pukštaitės darbais, ir kartą už jų užkliuvus, išsineši juos atminty kaip vaizdą, kupiną emocijų. O tai juvelyrikoje sutiksi nedažnai, tiksliau – kuo toliau, tuo rečiau. Kaip ir autorės poziciją, kuri visuotinio piarinimosi laikais atrodo netikslinga, nenaudinga ir neprotinga. Tačiau neapsigaukime.
Vitos Pukštaitės kūryba pastaruoju metu atrodo beveik išvien pašvęsta floros pasauliui. Smilgos ir varnalėšos, kerpės ir dagiai, kiškio ašarėlės – augalai, kuriuos mindome kojomis, eidami pieva, kurių nepastebime ir nevertiname, kuriuos niekiname ir naikiname, kaip dilgėles ir balandas. O autorė atkakliai, kruopščiai ir su meile perkelia jų pavidalus į sidabrą, išpuošia brangiais ir pusiaubrangiais akmenimis, užlieja sidabrinius reljefinius paviršius skaidriu emaliu. Ir nekilmingi, paribio bei patvorio augalai virsta puošmenomis, skirtomis išeiginiam rūbui, ar meno objektais, kuriems pelnytai skiriami prizai konkursuose ir parodose. Garbės žodis, neprisiminti Achmatovos būtų keista, „Когда б вы знали, из какого сора/Растут стихи, не ведая стыда,/Как желтый одуванчик у забора,/Как лопухи и лебеда” pamenate?- taip ir Vitos Pukštaitės darbai. Kur juvelyrika išauga iš smilgų ir našlaičių. Tačiau autorė kuklius augalėlius naudoja ne kaip “trąšą” aukštajam menui, o kaip inspiracijos šaltinį, kilnų prototipą. Kas nusprendė, kad rožė yra graži, o dilgėlė – neverta dėmesio, klausia menininkė. Kas vienus akmenis vadina įmantriais vardais ir įkainoja didelėmis sumomis, o kitus palieka tūnoti pakrantėse ir pakelėse? Viskas sąlygiška, viskas priklauso nuo požiūrio – kaip Senovės Egipte, kur geležis buvo retas ir brangus metalas, nepalyginti su auksu. Sąmoningai apversdama estetinių vertybių piramidę, Vita Pukštaitė sukilnina kuklią florą, žvelgia į ją su pagarba ir meile. Augalai-parijai, piktžolės, atkakliai besiskverbiančios pro šaligatvio plyšius, pilkos ir neišvaizdžios smilgos autorei yra tarsi ištvermės, grožio (taip taip), atkaklumo įsikūnijimai. “Man įdomiau žiūrėti į kokį nulūžusį kmyną, nei rožę”, pasakoja Vita, eidama nuo vieno sidabru ir emaliu švytinčio augalo prie kito. Ta meilė ir pasigėrejimas, sklindantis iš autorės darbų, primena Viktorijos laikotarpio juvelyrinius kūrinius, skirtumas tik modeliuose ir medžiagose. Vietoje rožių, žibučių ir lelijų puokštelių, surištų kaspinais, Vita pateikia dagį, visu puikumu išdidžiai keliantį violetinę galvą, ar smulkučiukių kiškio ašarėlių ryšelį. Vietoje aukso, deimantų, rubinų ir smaragdų – sidabras, emalis, varies, kartais gintaras, opalas. Trupučiukas aukso. Nieko ne per daug, nieko krintančio į akis; viskas pilkšva, gelsva, rusva – ryškiausias čia emalis, bet ir jis skaidriu sluoksneliu tik užlieja sidabro ar vario paviršius, padengtus reljefu. Tarsi akvarelė, pro kurią prasišviečia gruoblėtas popierius. Taip sukilninamas paprastumas, įprasminama kasdienybė ir apverčiamos grožio/negražumo kategorijos – švelniai ir nepiktai, tarsi sakant savimi pasitikintiems lyderiams: pasitraukit truputį, duokite ir kitiems pasisakyti.
Toji trauka gamtos pasauliui (nes Vitos Pukštaitės darbuose ji pastebima nebe pirmą kartą) – gyvūnams, augalams – turi savyje ir kitą senovišką bruožą. Į augalijos atstovus autorė žiūri tarsi kolekcininkė. Kaip herbarijų sudarinėtoja ar keliautoja, renkanti dar nematytų rūšių rinkinį. Tikras kolekcininkas, neabejoju, renka iš meilės; objektai, kurie daugumai žmonių atrodo absurdiški, keisti, nepatrauklūs, nereikšmingi ir tiesiog neverti dėmesio, jiems turi visiškai kitą reikšmę. “Kolekcionuoti – reiškia išgelbėti daiktus, vertingus daiktus, nuo apleistumo, nuo užmaršties arba tiesiog nuo šuniškos lemties atsidurti kieno nors kito, o ne tavo kolekcijoje.“, sako Susan Sontag apie ugnikalnių kolekcininką, o aš matau Vitą, šmirinėjančią po miestą ir su meile žiūrinčią į pro šaligatvio plyšį lendančią kiaulpienę. Arba braidančią po pievą ir renkančią smilgas, motiejukus ir kraujažoles. Menininkei kaip kolekcininkei nėra negražių, neišvaizdžių ir nevertingų eksponatų: taip zoologas meiliai žiūri į nago dydžio pilką rūpužiukę, o entomologas – į atstumiantį plėviasparnį. „Kolekcionavimas yra sykiu ir sportas, o su juo susiję sunkumai – jam teikiamos garbės ir entuziazmo dalis“, teigia vis ta pati Sontag, o aš vėl galvoju, kad kolekcijos sudarymo sunkumas, parenkant jai tinkančius eksponatus, pastaruosius performuojant į juvelyrinius objektus, sukuria vidinę įtampą, nė kiek ne menkesnę, negu kraujuojančią sielą ant drobės bandantčio išlieti tapytojo ekspresionisto.
Išorinė ramybė ir kuklumas apgaulingi, jau sakiau teksto pradžioje. Netrūksta Vitos Pukštaitės darbams nei aistros, nei įtampos, nei poveikio. Tik aistra ir įtampa – kitos prigimties, ne destruktyvios, o konstruktyvios ir pozityvios. Kolekcionavimo ir kūrimo džiaugsmą paverčiančios buvimo džiaugsmu. Jis ir sąlygoja vieną ryškiausių menininkės kūrybos bruožų – ryškų ir giluminį emocingumą. Sidabrinės ir varinės segės, kaklo papuošalai nėra vien tik dekoratyvūs objektai; jie persmelkti nuoširdumo ir tikrumo. Jie nurodo į paprasto gyvenimo džiaugsmus, „stilles Glueck“, kaip pasakytų vokiečiai. Ir autorei dėl to anaiptol nėra nei gėda, nei nejauku, kaip ir man, beje. Nes apeliavimas į ramybę, jaukumą, nuoširdumą pabrėžiamas ir kūrinių eksponavimu: štai našlaitė su spalvoto emalio žiedlapiais organiškai susijungia su močiutiška rišelje siuvinėta spalvota staltiese, o sidabrinės dilgėlės išauga iš vąšeliu nertos juostos. Ir augalų stilizacija nei aštri, nei deformuojanti – atvirkščiai, jauki ir „minkšta“, leidžianti atpažinti pirmavaizdžius, pereinančius į kitą, kilnesnę būtį. Nežinau, kas dabar kilmingas, o kas – ne. Nes Vitos Pukštaitės augalai atrodo tikras naujosios aristokratijos elitas, įtikinamai atspindintis autorės pasaulį. Pasaulį, kuriame kmynų puokštė vertinama labiau, nei orchidėjų, o kuklumas, atkaklumas, atjauta ir pagarba – labiau, nei įžūlus veržlumas, dygi ironija ir vizualiniai efektai. Būna ir taip.


Vita Pukštaitė Bružė


Vladimiras Čeburinas

Vladimiras Čeburinas (Владимир Чебурин) (g. 1965 m. liepos 7 d. Karagandoje) – Kazachstano futbolo specialistas, futbolo treneris.

Lietuvoje dirbo Pakruojo „Kruojos“ vyr. treneriu (2014 m.); nuo 2016 m. iki 2019 m. pabaigos vadovavo Marijampolės „Sūduvai“. 2021 m. tapo FK Žalgiris strategu.

Gimė Karagandoje, Kazchijoje. žaidė įvairiuose futbolo klubuose.

Dirbo futbolo trenerio darbą.

2012 m. atvyko į Lietuvą.

Su FK Kruoja tapo šalies vicečempionu. Po sezono grįžo į gimtinę.

2016 m. šį strategą pasikvietė Marijampolės „Sūduva“. 2017 m. su šiuo klubu iškovojo čempionų titulą.

2018 m. pradžioje iškovojo Supertaurę, net 5-0 sutriuškino FC Stumbras. O metų pabaigoje iškovojo dar vieną čempionų titulą.

2018 m. lapkričio 26 d. pranešta, kad treneris lieka dar metams.http://fksuduva.lt/v-ceburinas-toliau-treniruos-suduva/

2019 m. pradžioje ekipa iškovojo Supertaurę, vasarą LFF taurės finale nugalėjo varžovus ir iškovojo trofėjų, o metų pabaigoje tapo šalies čempionais. Vladimiro vadovaujama komanda 2019 m. Lietuvoje laimėjo visus titulus. Gruodžio mėn. buvo neaišku, ar bus pratęsta sutartis su treneriu. Gruodžio 22 d. buvo išplatintas pranešimas, kuriame pranešta, kad su treneriu sutartis nebus pratęsta. Nurodyta, kad dėl asmeninių priežasčių.https://alyga.lt/naujiena/suduvos-pergaliu-architektas-nepratese-sutarties/6417

2021 m. sausio pradžioje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su FK Žalgiris Vilnius klubu.https://www.15min.lt/sportas/naujiena/futbolas/kazachstano-ziniasklaida-trimituoja-vladimiras-ceburinas-treniruos-zalgiri-24-1437414 2021 m. Žalgiris tapo čempionais. 2021 m. gruodžio 15]] d. baigėsi sutartis su treneriu, kuri buvo ptatęsta ir 2022 m. A lyga sezonui.https://alyga.lt/naujiena/v-ceburinas-ir-toliau-darbuosis-zalgiryje/743

2021 m. sausio pradžioje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su FK Žalgiris Vilnius klubu. 2021 m. Žalgiris tapo čempionais. 2021 m. gruodžio 15]] d. baigėsi sutartis su treneriu, kuri buvo ptatęsta ir 2022 m. A lyga sezonui.

V. Čeburinas ir toliau darbuosis „Žalgiryje“fkzalgiris.lt 2021-12-15 13:09
Vilniaus „Žalgirio“ komandai 2022 metų sezone ir toliau vadovaus ekipą ant nugalėtojų pakylos šiemet atvedęs treneris Vladimiras Čeburinas.
V. Čeburino sutartis su Lietuvos čempionų klubu po 2021 metų sezono baigėsi.
Įvertinus pasiektus rezultatus ir tolimesnes perspektyvas, klubas ir treneris sutarė bendradarbiavimą pratęsti.
„Džiaugiuosi, kad po ilgesnės pertraukos turime tęstinumą trenerio pozicijoje, – sakė klubo direktorė Vilma Venslovaitienė. – Galiu tvirtai pasakyti, kad tai labai svarbus veiksnys siekiant tokių aukštų tikslų, kokie keliami „Žalgiryje“, ir klubo plėtros apskritai. Trenerio kompetencija, darbo filosofija nuolat atsispindi ir rezultatuose.“
„Didžiuojuosi galėdamas toliau būti „Žalgirio“ dalimi, galimybe dirbti profesionalų komandoje, – teigė V. Čeburinas. – Praėjęs sezonas buvo tikrai sudėtingas. Ne lengvesnio tikiuosi ir antrojo. Kartu sunkiai dirbsime dėl norimo rezultato. Neabejoju, jog mūsų gerbėjai ir aistruoliai mus palaikys.“
V. Čeburino treniruojami vilniečiai šiemet turėjo rekordinį sezoną – sužaidė 50 oficialių rungtynių.
2021 metais „Žalgiris“ apgynė „Optibet A lygos“ čempionų titulą bei iškovojo LFF taurę. Pagrindinių titulų dublį žalgiriečiai pasiekė po penkerių metų pertraukos. Klubas pagal aukso medalių komplektus – paskutinis buvo devintasis – tapo tituluočiausias Lietuvoje po Nepriklausomybės atkurimo.
V. Čeburinas Lietuvoje iš viso yra iškovojęs keturis čempionų titulus, dukart laimėjo LFF taurę, dukart Supertaurę, po kartą – sidabro ir bronzos medalius.
Kitame sezone „Žalgirio“ laukia 75 metų sukaktis. Ištikimiausi aistruoliai jau gali ruoštis 2022 metų sezonui: abonementai rezervuojami internetu Bilietai.lt svetainėje.


Vladimiras Čeburinas


Vladimiras Čeburinas

Gimė Karagandoje, Kazchijoje. žaidė įvairiuose futbolo klubuose.

Dirbo futbolo trenerio darbą.

2012 m. atvyko į Lietuvą.

Su FK Kruoja tapo šalies vicečempionu. Po sezono grįžo į gimtinę.

2016 m. šį strategą pasikvietė Marijampolės „Sūduva“. 2017 m. su šiuo klubu iškovojo čempionų titulą.

2018 m. pradžioje iškovojo Supertaurę, net 5-0 sutriuškino FC Stumbras. O metų pabaigoje iškovojo dar vieną čempionų titulą.

2018 m. lapkričio 26 d. pranešta, kad treneris lieka dar metams.http://fksuduva.lt/v-ceburinas-toliau-treniruos-suduva/


Lenkijos ir Lietuvos santykiai

55px|left|border Lenkijos–Lietuvos santykiai 55px|right|border 390px|centerLietuva (oranžinė) ir Lenkija (žalia) pasaulio žemėlapyje  Pagrindinės datos:  • Lietuvos vyriausybės pripažinimas de facto: 1920 m. liepos 4 d.  • Diplomatinių santykių užmezgimas: 1938 m. kovo 17 d.  • De jure pripažinimas iš Lenkijos pusės: 1938 m. kovo 17 d.  • Diplomatinių santykių atkūrimas: 1991 m. rugsėjo 5 d.  Prekybos apimtys (2020):  • Lietuva → Lenkija: 1,8 mlrd. eur.  • Lenkija → Lietuva: 3,8 mlrd. eur.  Turistų srautai:  • Lenkija → Lietuva (2020): 50 tūkst.  • Lietuva → Lenkija (2020): nežinoma
Lenkijos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai santykiai tarp Lietuvos ir Lenkijos.
Naujausiųjų laikų istorijos didžiąją dalį santykiai tarp dviejų valstybių buvo labai komplikuoti, nepaisant bendros valstybės 1569–1795 m. laikotarpiu, bendros padėties būnant Rusijos imperijos sudėtyje ir to, kad abi šalys 1918 m. atkūrė savo valstybingumą. Tik valstybėms darkart atkūrus nepriklausomybes ir Lenkijai Lietuvą pripažinus 1991 m. prasidėjo glaudus, kaimyninis bendradarbiavimas.

Abi šalys yra Jungtinių Tautų, ES, NATO, EBPO, Trijų jūrų iniciatyvos ir Baltijos Jūros Valstybių Tarybos narės, Frankofonijos stebėtojos.

Lietuva turi ambasadą Varšuvoje, kurioje Lietuvai nuo 2018 m. lapkričio atstovauja ambasadorius Edvardas Borisovas, tuo tarpu Vilniuje yra įsikūrusi Lenkijos Respublikos ambasada, kurioje Lenkijai atstovauja ambasadorius Janušas Skolimovskis. Lenkijoje veikia Lietuvos konsulatas Seinuose, garbės konsulatai Katovicuose, Torūnėje, Poznanėje, Gdanske, Ščecine, Olštyne, Krokuvoje, Vroclave; Lietuvoje – Lenkijos garbės konsulatas Klaipėdoje. Lietuvoje gyvena 164 000 lenkų, Lenkijoje – 8000 lietuvių. Šalys turi 103 km ilgio sieną, kertant kurią nėra pasienio kontrolės.

1991 m. rugpjūčio 26 d. Lenkija pripažino atsikūrusios Lietuvos nepriklausomybę, o 1991 m. rugsėjo 5 d. atnaujinti diplomatiniai santykiai.

Institucinis dvišalis bendradarbiavimas užtikrintas per tris bendras institucijas, paprastai posėdžiaujančias dukart per metus: Lietuvos ir Lenkijos Prezidentų Konsultacinis Komitetas, Lietuvos ir Lenkijos Seimų narių Asamblėja, Lietuvos ir Lenkijos Vyriausybių Bendradarbiavimo Taryba.Lietuvos Respublikos ambasada Lenkijos Respublikoje  Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Lenkijos Respublika grupė (dabartinis pirmininkas – LLRA narys Jaroslav Narkevič).Tarpparlamentinių ryšių su Lenkijos Respublika grupė

Dvišaliams santykiams įtaką daro neišspręsti klausimai, susiję su lenkų tautinės mažumos padėtimi Lietuvoje, ypač pavardžių rašybos Lietuvos draugas Lenkijoje: svarbu skatinti bendradarbiavimą, Lietuvos žinios ir tautinių mažumų švietimo. Anksčiau dažnai keltas dvikalbių gatvių pavadinimų lentelių klausimas laikomas išspręstu.[https://www.15min.lt/naujiena/aktualu/lietuva/dvikalbiu-lenteliu-problemos-nebeliks-stulpeliai-gatvese-tenkina-ir-centrine-ir-vietos-valdzia-56-467129 Dvikalbių lentelių problemos nebeliks: stulpeliai gatvėse tenkina centrinę ir vietos valdžią. 15min.lt.

 Santykiai tarp LDK ir Lenkijos karalystės iki Liublino unijos 1569 m.
Lietuvos ir Lenkijos santykiai prasidėjo dar ankstyvose Lietuvos valstybingumo fazėse XIII a., o santykiai tarp lenkų ir lietuvių tautų siekia dar bent kiek senesnius laikus. Santykiai suintensyvėjo Mindaugui prijungus dalį slavų žemių prie LDK, taip įgavus sieną su Lenkijos karalyste. Tuo laikotarpiu tarp naujų kaimynių vyko kariniai konfliktai dėl pasienio teritorijų. Vieno žymesniojo - 1262 m. žygio į Mazovijos kunigaikštystę metu nužudytas Mazovijos kunigaikštis Semovitas. Santykiai reikšmingai pagerėjo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapus Gediminui - jo valdymo metais sudaryta sąjunga su Lenkijos karaliumi Vladislovu I. Gedimino duktė Aldona susituokė su Vladislovo I sūnumi, būsimu Lenkijos įpėdiniu Kazimieru III Didžiuoju. 1358 m. sutarta dėl Mazovijos-Lietuvos sienos, o 1385 m. vienijantis prieš bendrą priešą - Kryžiuočių ordiną -  buvo pasirašyta Krėvos sutartis, padėjusi pamatus būsimai sąjunginei Lietuvos-Lenkijos valstybei. Nepaisant to, dar XIV a. pab. tarp šalių buvo kilęs Haličo-Voluinės karas. 1410 m. bendros Lietuvos ir Lenkijos pajėgos pasiekė strateginę pergalę Žalgirio mūšyje.

Dėl grėsmių iš vis stiprėjančios Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės Lietuva siekė ryšių su Lenkija stiprinimo ir 1569 m. sudarė Liublino uniją, kuria įkurta sąjunginė federacinė valstybė, Abiejų Tautų Respublika, gyvavusi iki 1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos ir padalijimų. Po padalijimų Lietuvos žemėse sulėtėjo lenkinimas, jį laikui bėgant pakeitė rusinimas.

 Santykiai tarp lietuvių ir lenkų praradus valstybingumą (1795–1918)
Tiek lenkai, tiek lietuviai organizavo bendrus sukilimus prieš imperinės Rusijos valdžią (1831 m. ir 1863 m.). Abu sukilimai buvo numalšinti, po antrojo sukilimo uždrausta rašytinė lietuvių kalba (vietoje to leisti tik lietuviški leidiniai kirilica), paspartinta rusifikacija ir stačiatikybės plėtra Lietuvos ir Lenkijos žemėse.

 Diplomatinių santykių nebuvimas atkūrus nepriklausomybes (1918–1938 m.)
thumb|right|Antilenkiška karikatūra tarpukario Lietuvos spaudoje...
1918 m. abi šalys atkūrė nepriklausomybę, tačiau netrukus tarp jų kilo karinis konfliktas. Taip prieš raudonosios ir baltosios armijos dalinius kovojusios Lietuvos ir Lenkijos pajėgos kovojo ir viena prieš kita. Pilsudskis siekė suburti naująsias valstybes į federaciją su Lenkija (vadinamą Tarpjūrį), tuo tarpu Lietuvoje sąjunginės valstybės idėja buvo visai nepopuliari. Planą siekta įgyvendinti ir konspiraciniu būdu – 1919 m. Lenkų karinė organizacija (POW) nesėkmingai bandė nuversti ministro pirmininko Mykolo Sleževičiaus vyriausybę, po sąmokslo Lenkų karinė organizacija Lietuvoje buvo likviduota. Panašiu laikotarpiu organizacija sėkmingai suorganizavo Seinų sukilimą ir, lietuvių pykčiui, išstūmė lietuvių dalinius iš Seinų. Nepaisant atvirai priešiškų santykių, šalys viena kitą de facto pripažino 1920 m. liepos 4 d., Lenkijai pripažinus Lietuvos vyriausybę.

Viltis pagerėti santykiams žlugo, kai po tų pačių metų spalio mėn. pasirašytos Suvalkų sutarties buvo inscenizuotas Želigovskio maištas ir jėga užimta rytinė Lietuvos dalis, įskaitant sostinę Vilnių, užimtose teritorijose įkūrus marionetinę Vidurinę Lietuvą (1922 m. sausio 8 d. atplėštosios žemės formaliai prijungtos prie Lenkijos)A. Srebrakowski, Sejm Wileński 1922 roku. Idea i jej realizacja, Wrocław 1993. Dėl šios priežasties Lietuva iki pat priverstinio diplomatinių santykių užmezgimo ir po to reiškė teritorines pretenzijas Varšuvai, o tarp dviejų valstybių tvyrojo itin įtempti santykiai. 1920 m. lapkričio 17–lapkričio 21 d. vykusiame Giedraičių mūšyje Lietuvai pavyko atremti Lenkijos kariuomenės tolesnį veržimąsi į Lietuvos teritoriją, tačiau planuojamai kontratakai sutrukdė Tautų Sąjungos reikalavimas karinius veiksmus nutraukti. Tokiu būdu 1920 m. lapkričio 29 d. pasirašytos Kauno paliaubos, kuriomis nustatyta 6 km neutrali teritorija tarp Lietuvos ir Liucijaus Želigovskio kariuomenių.

Dėl susidariusios įtampos dvišaliuose santykiuose, tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje būta didelės antipatijos viena kitos šalies atžvilgiu. Dėl to dažnai kentėdavo lietuviai, gyvenantys Lenkijai pavaldžiose teritorijose, ir lenkakalbiai, gyvenantys Lietuvoje. Valstiečių liaudininkų vyriausybė, 1926 m. laimėjusi rinkimus, reikšmingai praplėtė lenkų pradžios mokyklų tinklą (iki 1926 m. įsteigta 70 pradžios mokyklų). Tai labai piktino krikščionių demokratų opoziciją ir tautininkus, nes kai kurie mokytojai anksčiau buvo įtarti ir nubausti baudomis už antivalstybinės veiklos apraiškas.Benediktas ŠETKUS. Lenkų mokyklų steigimas Lietuvoje 1926 m.  Tai nė kiek nesušvelnino priešpriešos tarp tautų. Didelio atgarsio sulaukė 1926 m. rugsėjo 26 d. Kaune įvykęs smurto protrūkis, kurio metu įvyko susišaudymas ir buvo sunkiai sužeisti keturi žmonės, nes Kauno lenkų jubiliejinė religinė procesija buvo susieta su politiniais tikslais. Šis įvykis Lenkijos istoriografijoje laikomas pogromu prieš lenkus.

Analogiškai yra išlikę pasakojimų apie dažnus buitinius antilietuviškus išpuolius prieš lietuvių gimnazistus Vilniuje.„BE RYTO NAKTIS“: LENKIJOS OKUPUOTO VILNIAUS LIETUVIŲ GYVENIMAS. Bernardinai.lt Po 1926 m. valstybinių perversmų Lenkijoje ir Lietuvoje, atitinkamų tautinių mažumų švietimo padėtis vis prastėjo. 1927 m. dvišalis konfliktas dar paaštrėjo, taikomojo vaidmens ėmėsi Tautų Sąjunga. Po J. Pilsudskio mirties įsitvirtinę Lenkijos nacionaldemokratai paskyrė Vilniaus vaivada Liudviką Bocianskį, kuris minimas kaip priešiškas krašto lietuvybės atžvilgiu. Daugelyje mokyklų apribota dėstojamoji lietuvių kalba. 1938 m. Vilniaus krašte neuždaryta veikė vienintelė gimnazija, Vytauto Didžiojo gimnazija. Iki to laiko iš viso Vilniaus krašte uždarytos 266 lietuvių mokyklos, uždraustos beveik visos lietuviškos organizacijos, vykdoma osadnictvos politika, kuomet Lenkijos armijos veteranams siūloma įsikurti ginčytinose teritorijose.
thumb|right|...ir antilietuviška karikatūra tarpukario Lenkijos spaudoje.
Vis dėlto nuo 1935 m. Lietuvos Užsienio reikalų ministerija bandė vesti slaptas derybas su Lenkija Vilniaus klausimu. 1938 m. derybos nutrūko, netrukus įvyko pasienio incidentas ties Marcinkonimis, po kurio Lenkija Lietuvą ultimatumu privertė užmegzti diplomatinius santykius. Tokiu būdu Lietuvos ir Lenkijos diplomatiniai santykiai užmegzti tik 1938 m. kovo mėn., o Lenkija Lietuvą de jure pripažino 1938 m. kovo 17 d.

 Trumpas diplomatinių santykių laikotarpis (1938–1939 m.)

Net ir užmezgus formalius diplomatinius santykius, nevengta atvirų nedraugiškų komentarų. Pirmuoju Lietuvos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Lenkijoje buvo paskirtas Kazys Škirpa, pirmuoju Lenkijos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju atstovu Lietuvoje – Franciszekas Charwatas (paskirtas 1938 m. kovo 31 d.) Abu atstovai garsėjo nedraugišku požiūriu vienas kito šalies atžvilgiu – Kazys Škirpa Vokietijai užpuolus Lenkiją palaikė vokiečių siūlymus rytinę Lietuvos dalį atsiimti jėga, o Lenkijos atstovas Lietuvą vadinęs Kauno Lietuva ir kartą tosto metu palinkėjęs Lietuvai sugrįžti į Lenkiją. 1938 m. Lietuvai priėmus naują Konstituciją, kurioje sostine nurodytas Vilnius, ambasadorius F. Charwatas įteikė Lenkijos vyriausybės notą, kurioje pažymima Vilniaus priklausomybė Lenkijai pagal Ambasadorių konferencijos sprendimą.

Lenkijos pasiuntinybės kanceliarija pradžioje buvo įkurta tuometinio viešbučio Lietuva antrajame aukšte, o 1939 m. persikėlė į modernų pastatą Kęstučio g. 24 (dabartinis adresas – Kęstučio g. 38)Diplomatinis Kaunas.

Be nepaprastojo pasiuntinio Lietuvoje rezidavo šie diplomatiniai atstovai:
Maciej Załęski, pirmasis pasiuntinybės sekretorius (1939 m.);
Slawomir Dziarczykowski, pasiuntinybės atašė (1939 m.);
Pulkininkas Leon Mitkiewicz-Żółłtek, karo atašė (1939 m.), palikęs nemažai memuarų, kuriuose itin teigiamai atsiliepė apie Kauno miestą;
Stanisław Westfal, spaudos atašė (1939 m.).

1939 m. Klaipėdoje labai trumpai veikė ir Lenkijos generalinis konsulatas, kur generalinio konsulo pareigas ėjo J. Weyer, tuo tarpu 1938-1939 m. Vilniuje veikė Lietuvos konsulatas.

Oficialūs santykiai tarp Varšuvos ir Vilniaus tęsėsi neilgai – nutrūko 1939 m. spalio mėn., kai po Trečiojo reicho ir TSRS užpuolimo Lenkija liovėsi egzistavusi, o jos pasiuntinys Lietuvai F. Charwat protestuodamas prieš tai, kad Lietuvai Tarybų Sąjungos perduotas Vilnius, kartu su pasiuntinybės nariais paliko Lietuvą. Anot Stasio Lozoraičio, Lietuvos užsienio reikalų ministerija Lenkijos pasiuntiniui buvo siūliusi toliau eiti savo pareigas.S. Raštikio pro memoria, 1980 04 22, VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 7877, p. 72-75
 Santykiai karo metais (1939-1944 m.)
Lenkiją užpuolus Sovietų Sąjungai, dalis Lenkijos karių pasitraukė į Lietuvą ir buvo internuoti jos teritorijoje. Iš viso Lietuva iki 1939 m. spalio mėn. priėmė 13 tūkstančių internuotųjų karių, išskirstytų į septynias stovyklas. LŽ archyvas. Karas žmogišku veidu. Lietuvos žinios] Vėliau, 1972 m., apie prieglobsčio kariškiams ir civiliams suteikimą gyrė lenkų išeivijos istorikas Piotras Losovkis.S. Raštikio pro memoria, 1980 04 22, VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 7877, p. 72-75Nelikus Lenkijos valstybės, Lietuvos žinybos pro pirštus žiūrėjo į Lietuvos teritorijoje, ypač Vilniaus krašte, veikiančias lenkų pogrindines organizacijas.

Idėją lietuviams ir lenkams išeivijoje bendradarbiauti iš lietuvių pirmi pasiūlė Petras Klimas ir Eduardas Turauskas 1941 m. liepą.Podstawowe wiadomości o Polsce i Litwie (projekt 17.05.2005 r.)1942 m. sausio mėn. Berne vyko derybos tarp lenkų (Aleksandras Ladošas) ir lietuvių atstovų išeivijoje, siekiant ateityje bendradarbiauti politiniais ir kitais klausimais. Vis dėlto iš to išplaukusią dvišalę deklaraciją lietuvių pusėje palaikė tik diplomatai Jurgis Šaulys ir Eduardas Turauskas,Podstawowe wiadomości o Polsce i Litwie (projekt 17.05.2005 r.) tad santykiai reikiama linkme neišsivystė.

Nepaisant bendrų priešų, Nacių Vokietijos ir SSRS, būta ginkluotų susidūrimų tarp Lenkijos ir Lietuvos kovotojų, ypač Vilnijos regione, kuris nuo 1939 m. priklausė Lietuvai bei kuriame nuo 1943 m. ėmė veikti Armijos Krajovos būriai. Tarp kruviniausių epizodų - 1944 m. birželio pabaiga, kuomet tiek Vietinė rinktinė, tiek Armija Krajova įvykdė didelio masto žudynes prieš atitinkamai lenkų ir lietuvių civilius - Glitiškių žudynės ir Dubingių žudynės.

 Bendradarbiavimas išeivijoje (1945–1990 m.)

Pasibaigus Antrajam Pasauliniam karui laipsniškai imta bendradarbiauti tarp Lenkijos emigracinės vyriausybės ir Lietuvos egzilinės diplomatinės tarnybos bei VLIK atstovų. Pirmieji pavieniai asmeniniai kontaktai tarp išeivių iš Lenkijos ir Lietuvos imti megzti iškart po Antrojo pasaulinio karo perkeltųjų asmenų stovyklų barakuose. 1945 m. iniciatyvos megzti santykius su Lenkijos egziline vyriausybe ėmėsi Vaclovas Sidzikauskas, įsivaizdavęs bendradarbiavimą Vidurio Europos tautų bendroje organizacijoje ir siekęs pirmiau sutarti tautų išsivadavimo klausimu, o tik po to - dėl ginčytinų teritorijų. Pradžioje galimybes labiausiai sunkino tai, kad Lietuva neturėjo lygiavertės egzilinės vyriausybės (vietoje to paraleliai egzistavo VLIK ir diplomatinė tarnyba) bei Vilniaus klausimas. 1947 m. V. Sidzikausko iniciatyva buvo siekta apsikeisti notomis su Lenkijos atstovais, išvardinant sritis, kuriose bus bendradarbiaujama (tarpusavio pripažinimas, bendradarbiavimas kovoje dėl laisvės, ginčyjamų klausimų sprendimas tik taikiomis priemonėmis), tačiau tam pasipriešino Stasio Lozoraičio vadovaujama Lietuvos diplomatinė tarnyba ir reikalas ilgam laikui liko įšaldytas. A. Bačkio laiškas V. Sidzikauskui, 1947 05 22, LCVA, f. 668, ap. 1, b. 155, l. 17-18 1947 m. gruodžio 9 d. V. Sidzikauskas dar kartą susitiko su lenkų atstovais Londone, tarp jų užsienio reikalų ministru A. Tarnowski, tačiau negavo garantijos, jog ateityje nesutarus dėl Vilniaus nekils ginkluotų konfliktų.A. Tarnowskio ir T. Gwiazdowskio susitikimo su V. Sidzikausku ataskaita, 1947 12 12, IPMS, A. 11. E/1166 1959 m. birželio 20 d. VLIKo praplėstas prezidiumas svarstė, ar pasirašyti sutarties su Lenkijos išeivijos organu deklaraciją, tačiau klausimas buvo atmestas keturiems atstovams (socialdemokratų, Ūkininkų Sąjungos, Ūkininkų partijos ir mažlietuvių) balsavus „už“ ir penkiems (krikščionys demokratai, liaudininkai ir kiti) „prieš“. Deklaracijai nepritariantys motyvavo tuo, jog lenkai neatsisako pretenzijų į Vilnių ir esą Lenkijos „Rada“ nepakankamai reprezentatyvi, kad būtų VLIK partnerė.M. Brako straipsnis „Mažoji Lietuva ir lenkai“, 1960 m., ALKA, M. Brako archyvas, 8 failas, p. 29-35

1948 m. lietuvių ir lenkų santykiai persikėlė iš asmeninės korespondencijos tarp diplomatų į viešąją erdvę, santykius imant aiškintis spaudoje.A. Zaleskio viešas laiškas „Žiburių“ redaktoriui, 1948 07 24, Žiburiai, Nr. 29, p. 3. 1948 m. gegužės 15 d. „Žiburių“ vyr. redaktorius Juozas Vytėnas išsiuntė laišką su klausimais Lenkijos prezidento pareigas einančiam Augustui Zaleskiui,J. Vytėno laiškas A. Zaleskiui, 1948 05 15, IPMS, A. 11 E/1113 tų pačių metų liepos mėn. Lenkijos užsienio reikalų ministras A. Tarnowski pateikė į klausimus atsakymus raštu ir šie rugsėjo mėn. kaip viešas laiškas buvo išspausdinti „Žiburių“ laikraštyje.A. Tarnowskio viešas laiškas „Žiburių“ redakcijai, Žiburiai, Nr. 42, p.1-2 Laiške pabrėžta, kad Lenkijos vyriausybė „pripažįsta nepertraukiamą nepriklausomos Lietuvos valstybės egzistavimą“ ir „Lietuvos, o taip pat ir kitų Pabaltės valstybių prijungimą prie TSRS“ laiko „neteisėtu ir niekingu“. Atsakymuose leidžiama numanyti, kad Vilniaus kraštas laikomas Lenkijos žemėmis, tačiau pripažįstama teisė į žalos atlyginimą iš Vokietijos ir TSRS, palaikoma idėja, kad dalis Rytprūsių būtų prijungta prie Lietuvos.

Laikui bėgant dauguma Lenkijos išeivių atstovų ėmė nebereikšti pretenzijų į Vilniaus kraštą, tačiau lietuvių spaudoje ilgą laiką išliko įtarumas lenkų atžvilgiu. Buvęs karo atašė Leonas Mitkievičius savo 1968 m. laiške Stasiui Raštikiui rašė, kad „Vilniaus klausimas jau seniai išspręstas“.L. Mitkiewicziaus laiškas S. Raštikiui, 1968 06 05, VUB RS, f. 273-62 Tuo tarpu kai kurie lietuvių atstovai turėjo vilčių, jog Lenkijos teritorijoje atsidūrusios lietuviškos žemės (Seinai, Punskas ir kitos) dar gali sugrįžti Lietuvai.VLIKo pareiškimas Jaltos klausimu, 1984. VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 5874, p. 91-92 Iki 1984 m. bent dvi lenkų išeivių organizacijos, Nepriklausomybė (Niepodległość) ir Pomost, pripažino tuometį Lenkijos teritorinį status quo.A. Gurecko pastabos Jaltos klausimu, 1985. VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 5875, p. 286-296

1988 m. balandžio 30-gegužės 1 dienomis Lietuvos atstovo Vašingtone ir prie Šventojo Sosto  Stasio Lozoraičio jaunesniojo iniciatyva organizuota Romos konferencija, kurios metu šv. Petro bazilikos Lietuvių koplyčioje laikytos bendros šv. Mišios, tarp lietuvių ir lenkų intelektualų diskutuota apie Lietuvos ir Lenkijos santykius. Konferencijoje dalyvavo Stasys Lozoraitis, Tomas Venclova, prof. Paulius Rubikauskas, Kazys Lozoraitis, Algimantas Gureckas, prof. Jerzy Kłoczowski, prof. Stanisław Stomma, Marcin Król, Marian Radwan, prof. Zbigniew Wójcik, Wanda Gawronska. Konferencija užbaigta priėmimu Lietuvos pasiuntinybėje Romoje.Romos konferencijos dalyvių sąrašai, 1988. VDU LII, f. 41, ap. 8, b. 27, p. 1

Susikūręs Solidarumo judėjimas Lenkijoje buvo labai palankus lietuvių atžvilgiu. 1981 m. Krokuvoje išleidžiama publikacija „Lithuania", kurioje atsigręžiama į Lenkijos kaimynus lietuvius, 1985 m. kartu su Lietuvos mokslo ir kultūros aplinkų atstovais minimos Krėvos unijos 600-sios metinės, o 1987 m. – Lietuvos krikšto metinės. 1989 m. pab.–1990 m. pr. Lenkijos spaudoje pasirodo Lenkijos–Lietuvos dialogui svarbūs tekstai: Atviras laiškas lietuviams ir Atviras laiškas lenkams (skelbta „Gazeta Wyborcza"). Pakartotinai leidžiamas bendras T. Venclovos ir Č.Milošo „Dialogas apie Vilnių", Znak publikacija apie Lietuvą, 1981 metų „Lithuania".Lenkijos ir Lietuvos bendradarbiavimas. Lenkijos Respublikos ambasada Vilniuje Kadaise priešinęs Vilniaus klausimas tapo vienijančiu simboliu - XX a. devintajame dešimtmetyje Solidarumas nelegaliai išleido keletą paštų ženklų su Lietuvos simbolika - viename jų pavaizduota Aušros vartų švč. Marija ir lietuviškai užrašyta: „Švenčiausioji Aušros vartų Dievo motina - išmelsk laisvės ir nepriklausomybės Lietuvai“, kitame, išleistame 1987 m., - ženklas su nepriklausomybės paskelbimo bei ginkluotos pasipriešinimo kovos datomis ir užrašu „Dabar sovietų okupuoti“."Solidarumo" išleisti pašto ženklai

 Santykių tarp atkurtų Lietuvos ir Lenkijos Respublikų (nuo 1991 m.) eiga
Nepriklausomybės atgavimo priešaušryje Lietuvos ir Lenkijos santykiai buvo itin šilti ir draugiški. Reaguodama į 1991 m. sausio 13 d. įvykius Lenkijos valstybė pasmerkė jėgos panaudojimą. Prie TSRS ambasados Varšuvoje kelias dienas nepertraukiamai vyko demonstracijos paramai už nepriklausomybę kovojančiai Lietuvai pareikšti, renkamos piniginės aukos, taip pat vaistai ir maisto produktai, kurie sunkvežimiais buvo vežami į Vilnių. Lenkijos vyriausybė atšaukė iš Maskvos savo ambasadorių ir reikalavo sušaukti Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos konferenciją TSRS veiksmų Lietuvoje ir Latvijoje klausimui aptarti bei pakvietė Lietuvos atstovus į savo delegacijos sudėtį. Anot 1991 m. vasario mėnesį atliktos apklausos, 90 % Lenkijos piliečių pasisakė už Lietuvos nepriklausomybę.

Sausio 13-osios agresijos dieną Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos (LRAT) buvo priimtas įstatymas „Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės emigracijoje“, kuriuo numatomas LRAT persikėlimas į kitą valstybę, jei prievarta būtų sutrukdyta LRAT vykdyti įgaliojimus.LIETUVOS RESPUBLIKOS ĮSTATYMAS DĖL LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖS EMIGRACIJOJE, 1991 m. sausio 13 d. Nr. I-935, Vilnius Lietuvos užsienio reikalų ministro Algirdo Saudargo vizito į Lenkiją metu buvo aptarta galimybė įsteigti Lietuvos vyriausybę tremtyje tuo atveju, jei Lietuvos vyriausybė negalėtų funkcionuoti Vilniuje. 1991 m. vasarį į Varšuvą atvykus Lietuvos Užsienio reikalų ministerijos Rytų ir Vidurio Europos šalių skyriaus vadovui Edvardui Borisovui įsteigtas Lietuvos URM Informacijos biuras Varšuvoje (Ujazdowskie al. 13). Netrukus po Rugpjūčio pučo žlugimo 1991 m. rugsėjo 5 dieną biuras buvo performuotas į ambasadą, o laikinuoju reikalų patikėtiniu (vėliau ambasadoriumi) paskirtas Dainius Junevičius

Pradžia
Paieška
Paprasta paieška
Dokumentų paieška
Detali teisės aktų paieška
Detali teisės aktų projektų paieška
Vedlys
Mano vykdytos paieškos
Peržiūrėti dokumentai
Vertinimų vidurkis:
0
LT
LT
?
Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės emigracijoje
Rūšis:
Įstatymas
Priėmimo data:
1991-01-13
Galiojanti suvestinė redakcija:
Nėra
Identifikacinis kodas:
0911010ISTA000I-935
Dokumento nr.:
I-935
Suvestinių redakcijų sąrašas pagal datą:
Nėra
Užregistravimo TAR data:
Priėmė:
Lietuvos Respublikos Aukščiausioji Taryba - Atkuriamasis Seimas
Pakeitimų projektai:
Nėra
Galioja
Chronologija
1991-01-13
Įsigalioja
1991-01-13
Priėmė
Įsigalioja 1991-01-13
Paskelbta:
Lietuvos aidas, 1991-01-15, Nr. 9-0
Valstybės žinios, 1991-01-31, Nr. 3-57
Eurovoc terminai:
vyriausybė
vyriausybė tremtyje
0406 politinė struktūra
Kalba:
Lietuvių
Ryšys su ES teisės aktais:
Nėra
Dokumento struktūra
Padaryti matomą:
Rodyti tik:
Pagrindinė dalis
Preambulė
1 Punktas (1 p.)
2 Punktas (2 p.)
3 Punktas (3 p.)
Parašo vieta
Susijusi informacija
Teisės akto pakeitimai (
)
Pakeistas dokumentas (
)
Negalioja de jure (
)
Netaikoma (sustabdoma) teismo nutarimu (
)
Laikinai sustabdyto galiojimo TA (
)
Atstatyto laikinai sustabdyto galiojimo TA (
)
Susiję dokumentai (
)
Teisės akto tekstas
Spausdinti
Komentaras teisės aktui
Antraštė
*
???upload.NONE.UNSPECIFIED.header???
Pridėti
???upload.NONE.UNSPECIFIED.emptyMessage???
???upload.NONE.UNSPECIFIED.header???
Siuntėjas
Vardas
*
Pavardė
*
Organizacija
Siuntėjo adresas
Adresas
El. pašto adresas
*
Kontrolinis laukas
Siųsti
Dokumento pateikimas Seimui
???submitted.???
Uždaryti
Siunčiama


Lenkijos ir Lietuvos santykiai

 Santykiai tarp LDK ir Lenkijos karalystės iki Liublino unijos 1569 m.
Lietuvos ir Lenkijos santykiai prasidėjo dar ankstyvose Lietuvos valstybingumo fazėse XIII a., o santykiai tarp lenkų ir lietuvių tautų siekia dar bent kiek senesnius laikus. Santykiai suintensyvėjo Mindaugui prijungus dalį slavų žemių prie LDK, taip įgavus sieną su Lenkijos karalyste. Tuo laikotarpiu tarp naujų kaimynių vyko kariniai konfliktai dėl pasienio teritorijų. Vieno žymesniojo - 1262 m. žygio į Mazovijos kunigaikštystę metu nužudytas Mazovijos kunigaikštis Semovitas. Santykiai reikšmingai pagerėjo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapus Gediminui - jo valdymo metais sudaryta sąjunga su Lenkijos karaliumi Vladislovu I. Gedimino duktė Aldona susituokė su Vladislovo I sūnumi, būsimu Lenkijos įpėdiniu Kazimieru III Didžiuoju. 1358 m. sutarta dėl Mazovijos-Lietuvos sienos, o 1385 m. vienijantis prieš bendrą priešą - Kryžiuočių ordiną -  buvo pasirašyta Krėvos sutartis, padėjusi pamatus būsimai sąjunginei Lietuvos-Lenkijos valstybei. Nepaisant to, dar XIV a. pab. tarp šalių buvo kilęs Haličo-Voluinės karas. 1410 m. bendros Lietuvos ir Lenkijos pajėgos pasiekė strateginę pergalę Žalgirio mūšyje.

Dėl grėsmių iš vis stiprėjančios Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės Lietuva siekė ryšių su Lenkija stiprinimo ir 1569 m. sudarė Liublino uniją, kuria įkurta sąjunginė federacinė valstybė, Abiejų Tautų Respublika, gyvavusi iki 1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos ir padalijimų. Po padalijimų Lietuvos žemėse sulėtėjo lenkinimas, jį laikui bėgant pakeitė rusinimas.

 Santykiai tarp lietuvių ir lenkų praradus valstybingumą (1795–1918)
Tiek lenkai, tiek lietuviai organizavo bendrus sukilimus prieš imperinės Rusijos valdžią (1831 m. ir 1863 m.). Abu sukilimai buvo numalšinti, po antrojo sukilimo uždrausta rašytinė lietuvių kalba (vietoje to leisti tik lietuviški leidiniai kirilica), paspartinta rusifikacija ir stačiatikybės plėtra Lietuvos ir Lenkijos žemėse.

 Diplomatinių santykių nebuvimas atkūrus nepriklausomybes (1918–1938 m.)
thumb|right|Antilenkiška karikatūra tarpukario Lietuvos spaudoje...
1918 m. abi šalys atkūrė nepriklausomybę, tačiau netrukus tarp jų kilo karinis konfliktas. Taip prieš raudonosios ir baltosios armijos dalinius kovojusios Lietuvos ir Lenkijos pajėgos kovojo ir viena prieš kita. Pilsudskis siekė suburti naująsias valstybes į federaciją su Lenkija (vadinamą Tarpjūrį), tuo tarpu Lietuvoje sąjunginės valstybės idėja buvo visai nepopuliari. Planą siekta įgyvendinti ir konspiraciniu būdu – 1919 m. Lenkų karinė organizacija (POW) nesėkmingai bandė nuversti ministro pirmininko Mykolo Sleževičiaus vyriausybę, po sąmokslo Lenkų karinė organizacija Lietuvoje buvo likviduota. Panašiu laikotarpiu organizacija sėkmingai suorganizavo Seinų sukilimą ir, lietuvių pykčiui, išstūmė lietuvių dalinius iš Seinų. Nepaisant atvirai priešiškų santykių, šalys viena kitą de facto pripažino 1920 m. liepos 4 d., Lenkijai pripažinus Lietuvos vyriausybę.

Viltis pagerėti santykiams žlugo, kai po tų pačių metų spalio mėn. pasirašytos Suvalkų sutarties buvo inscenizuotas Želigovskio maištas ir jėga užimta rytinė Lietuvos dalis, įskaitant sostinę Vilnių, užimtose teritorijose įkūrus marionetinę Vidurinę Lietuvą (1922 m. sausio 8 d. atplėštosios žemės formaliai prijungtos prie Lenkijos)A. Srebrakowski, Sejm Wileński 1922 roku. Idea i jej realizacja, Wrocław 1993. Dėl šios priežasties Lietuva iki pat priverstinio diplomatinių santykių užmezgimo ir po to reiškė teritorines pretenzijas Varšuvai, o tarp dviejų valstybių tvyrojo itin įtempti santykiai. 1920 m. lapkričio 17–lapkričio 21 d. vykusiame Giedraičių mūšyje Lietuvai pavyko atremti Lenkijos kariuomenės tolesnį veržimąsi į Lietuvos teritoriją, tačiau planuojamai kontratakai sutrukdė Tautų Sąjungos reikalavimas karinius veiksmus nutraukti. Tokiu būdu 1920 m. lapkričio 29 d. pasirašytos Kauno paliaubos, kuriomis nustatyta 6 km neutrali teritorija tarp Lietuvos ir Liucijaus Želigovskio kariuomenių.

Dėl susidariusios įtampos dvišaliuose santykiuose, tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje būta didelės antipatijos viena kitos šalies atžvilgiu. Dėl to dažnai kentėdavo lietuviai, gyvenantys Lenkijai pavaldžiose teritorijose, ir lenkakalbiai, gyvenantys Lietuvoje.


Lenkijos ir Lietuvos santykiai

 Santykiai tarp LDK ir Lenkijos karalystės iki Liublino unijos 1569 m.
Lietuvos ir Lenkijos santykiai prasidėjo dar ankstyvose Lietuvos valstybingumo fazėse XIII a., o santykiai tarp lenkų ir lietuvių tautų siekia dar bent kiek senesnius laikus. Santykiai suintensyvėjo Mindaugui prijungus dalį slavų žemių prie LDK, taip įgavus sieną su Lenkijos karalyste. Tuo laikotarpiu tarp naujų kaimynių vyko kariniai konfliktai dėl pasienio teritorijų. Vieno žymesniojo - 1262 m. žygio į Mazovijos kunigaikštystę metu nužudytas Mazovijos kunigaikštis Semovitas. Santykiai reikšmingai pagerėjo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapus Gediminui - jo valdymo metais sudaryta sąjunga su Lenkijos karaliumi Vladislovu I. Gedimino duktė Aldona susituokė su Vladislovo I sūnumi, būsimu Lenkijos įpėdiniu Kazimieru III Didžiuoju. 1358 m. sutarta dėl Mazovijos-Lietuvos sienos, o 1385 m. vienijantis prieš bendrą priešą - Kryžiuočių ordiną -  buvo pasirašyta Krėvos sutartis, padėjusi pamatus būsimai sąjunginei Lietuvos-Lenkijos valstybei. Nepaisant to, dar XIV a. pab. tarp šalių buvo kilęs Haličo-Voluinės karas. 1410 m. bendros Lietuvos ir Lenkijos pajėgos pasiekė strateginę pergalę Žalgirio mūšyje.

Dėl grėsmių iš vis stiprėjančios Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės Lietuva siekė ryšių su Lenkija stiprinimo ir 1569 m. sudarė Liublino uniją, kuria įkurta sąjunginė federacinė valstybė, Abiejų Tautų Respublika, gyvavusi iki 1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos ir padalijimų. Po padalijimų Lietuvos žemėse sulėtėjo lenkinimas, jį laikui bėgant pakeitė rusinimas.

 Santykiai tarp lietuvių ir lenkų praradus valstybingumą (1795–1918)
Tiek lenkai, tiek lietuviai organizavo bendrus sukilimus prieš imperinės Rusijos valdžią (1831 m. ir 1863 m.). Abu sukilimai buvo numalšinti, po antrojo sukilimo uždrausta rašytinė lietuvių kalba (vietoje to leisti tik lietuviški leidiniai kirilica), paspartinta rusifikacija ir stačiatikybės plėtra Lietuvos ir Lenkijos žemėse.

 Diplomatinių santykių nebuvimas atkūrus nepriklausomybes (1918–1938 m.)
thumb|right|Antilenkiška karikatūra tarpukario Lietuvos spaudoje...
1918 m. abi šalys atkūrė nepriklausomybę, tačiau netrukus tarp jų kilo karinis konfliktas. Taip prieš raudonosios ir baltosios armijos dalinius kovojusios Lietuvos ir Lenkijos pajėgos kovojo ir viena prieš kita. Pilsudskis siekė suburti naująsias valstybes į federaciją su Lenkija (vadinamą Tarpjūrį), tuo tarpu Lietuvoje sąjunginės valstybės idėja buvo visai nepopuliari. Planą siekta įgyvendinti ir konspiraciniu būdu – 1919 m. Lenkų karinė organizacija (POW) nesėkmingai bandė nuversti ministro pirmininko Mykolo Sleževičiaus vyriausybę, po sąmokslo Lenkų karinė organizacija Lietuvoje buvo likviduota. Panašiu laikotarpiu organizacija sėkmingai suorganizavo Seinų sukilimą ir, lietuvių pykčiui, išstūmė lietuvių dalinius iš Seinų. Nepaisant atvirai priešiškų santykių, šalys viena kitą de facto pripažino 1920 m. liepos 4 d., Lenkijai pripažinus Lietuvos vyriausybę.

Viltis pagerėti santykiams žlugo, kai po tų pačių metų spalio mėn. pasirašytos Suvalkų sutarties buvo inscenizuotas Želigovskio maištas ir jėga užimta rytinė Lietuvos dalis, įskaitant sostinę Vilnių, užimtose teritorijose įkūrus marionetinę Vidurinę Lietuvą (1922 m. sausio 8 d. atplėštosios žemės formaliai prijungtos prie Lenkijos)A. Srebrakowski, Sejm Wileński 1922 roku. Idea i jej realizacja, Wrocław 1993. Dėl šios priežasties Lietuva iki pat priverstinio diplomatinių santykių užmezgimo ir po to reiškė teritorines pretenzijas Varšuvai, o tarp dviejų valstybių tvyrojo itin įtempti santykiai. 1920 m. lapkričio 17–lapkričio 21 d. vykusiame Giedraičių mūšyje Lietuvai pavyko atremti Lenkijos kariuomenės tolesnį veržimąsi į Lietuvos teritoriją, tačiau planuojamai kontratakai sutrukdė Tautų Sąjungos reikalavimas karinius veiksmus nutraukti. Tokiu būdu 1920 m. lapkričio 29 d. pasirašytos Kauno paliaubos, kuriomis nustatyta 6 km neutrali teritorija tarp Lietuvos ir Liucijaus Želigovskio kariuomenių.

Dėl susidariusios įtampos dvišaliuose santykiuose, tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje būta didelės antipatijos viena kitos šalies atžvilgiu. Dėl to dažnai kentėdavo lietuviai, gyvenantys Lenkijai pavaldžiose teritorijose, ir lenkakalbiai, gyvenantys Lietuvoje. Valstiečių liaudininkų vyriausybė, 1926 m. laimėjusi rinkimus, reikšmingai praplėtė lenkų pradžios mokyklų tinklą (iki 1926 m. įsteigta 70 pradžios mokyklų). Tai labai piktino krikščionių demokratų opoziciją ir tautininkus, nes kai kurie mokytojai anksčiau buvo įtarti ir nubausti baudomis už antivalstybinės veiklos apraiškas.Benediktas ŠETKUS. Lenkų mokyklų steigimas Lietuvoje 1926 m.  Tai nė kiek nesušvelnino priešpriešos tarp tautų. Didelio atgarsio sulaukė 1926 m. rugsėjo 26 d. Kaune įvykęs smurto protrūkis, kurio metu įvyko susišaudymas ir buvo sunkiai sužeisti keturi žmonės, nes Kauno lenkų jubiliejinė religinė procesija buvo susieta su politiniais tikslais. Šis įvykis Lenkijos istoriografijoje laikomas pogromu prieš lenkus.


Lenkijos ir Lietuvos santykiai

 Santykiai tarp LDK ir Lenkijos karalystės iki Liublino unijos 1569 m.
Lietuvos ir Lenkijos santykiai prasidėjo dar ankstyvose Lietuvos valstybingumo fazėse XIII a., o santykiai tarp lenkų ir lietuvių tautų siekia dar bent kiek senesnius laikus. Santykiai suintensyvėjo Mindaugui prijungus dalį slavų žemių prie LDK, taip įgavus sieną su Lenkijos karalyste. Tuo laikotarpiu tarp naujų kaimynių vyko kariniai konfliktai dėl pasienio teritorijų. Vieno žymesniojo - 1262 m. žygio į Mazovijos kunigaikštystę metu nužudytas Mazovijos kunigaikštis Semovitas. Santykiai reikšmingai pagerėjo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapus Gediminui - jo valdymo metais sudaryta sąjunga su Lenkijos karaliumi Vladislovu I. Gedimino duktė Aldona susituokė su Vladislovo I sūnumi, būsimu Lenkijos įpėdiniu Kazimieru III Didžiuoju. 1358 m. sutarta dėl Mazovijos-Lietuvos sienos, o 1385 m. vienijantis prieš bendrą priešą - Kryžiuočių ordiną -  buvo pasirašyta Krėvos sutartis, padėjusi pamatus būsimai sąjunginei Lietuvos-Lenkijos valstybei. Nepaisant to, dar XIV a. pab. tarp šalių buvo kilęs Haličo-Voluinės karas. 1410 m. bendros Lietuvos ir Lenkijos pajėgos pasiekė strateginę pergalę Žalgirio mūšyje.

Dėl grėsmių iš vis stiprėjančios Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės Lietuva siekė ryšių su Lenkija stiprinimo ir 1569 m. sudarė Liublino uniją, kuria įkurta sąjunginė federacinė valstybė, Abiejų Tautų Respublika, gyvavusi iki 1791 m. gegužės 3 d. Konstitucijos ir padalijimų. Po padalijimų Lietuvos žemėse sulėtėjo lenkinimas, jį laikui bėgant pakeitė rusinimas.

 Santykiai tarp lietuvių ir lenkų praradus valstybingumą (1795–1918)
Tiek lenkai, tiek lietuviai organizavo bendrus sukilimus prieš imperinės Rusijos valdžią (1831 m. ir 1863 m.). Abu sukilimai buvo numalšinti, po antrojo sukilimo uždrausta rašytinė lietuvių kalba (vietoje to leisti tik lietuviški leidiniai kirilica), paspartinta rusifikacija ir stačiatikybės plėtra Lietuvos ir Lenkijos žemėse.

 Diplomatinių santykių nebuvimas atkūrus nepriklausomybes (1918–1938 m.)
thumb|right|Antilenkiška karikatūra tarpukario Lietuvos spaudoje...
1918 m. abi šalys atkūrė nepriklausomybę, tačiau netrukus tarp jų kilo karinis konfliktas. Taip prieš raudonosios ir baltosios armijos dalinius kovojusios Lietuvos ir Lenkijos pajėgos kovojo ir viena prieš kita. Pilsudskis siekė suburti naująsias valstybes į federaciją su Lenkija (vadinamą Tarpjūrį), tuo tarpu Lietuvoje sąjunginės valstybės idėja buvo visai nepopuliari. Planą siekta įgyvendinti ir konspiraciniu būdu – 1919 m. Lenkų karinė organizacija (POW) nesėkmingai bandė nuversti ministro pirmininko Mykolo Sleževičiaus vyriausybę, po sąmokslo Lenkų karinė organizacija Lietuvoje buvo likviduota. Panašiu laikotarpiu organizacija sėkmingai suorganizavo Seinų sukilimą ir, lietuvių pykčiui, išstūmė lietuvių dalinius iš Seinų. Nepaisant atvirai priešiškų santykių, šalys viena kitą de facto pripažino 1920 m. liepos 4 d., Lenkijai pripažinus Lietuvos vyriausybę.

Viltis pagerėti santykiams žlugo, kai po tų pačių metų spalio mėn. pasirašytos Suvalkų sutarties buvo inscenizuotas Želigovskio maištas ir jėga užimta rytinė Lietuvos dalis, įskaitant sostinę Vilnių, užimtose teritorijose įkūrus marionetinę Vidurinę Lietuvą (1922 m. sausio 8 d. atplėštosios žemės formaliai prijungtos prie Lenkijos)A. Srebrakowski, Sejm Wileński 1922 roku. Idea i jej realizacja, Wrocław 1993. Dėl šios priežasties Lietuva iki pat priverstinio diplomatinių santykių užmezgimo ir po to reiškė teritorines pretenzijas Varšuvai, o tarp dviejų valstybių tvyrojo itin įtempti santykiai. 1920 m. lapkričio 17–lapkričio 21 d. vykusiame Giedraičių mūšyje Lietuvai pavyko atremti Lenkijos kariuomenės tolesnį veržimąsi į Lietuvos teritoriją, tačiau planuojamai kontratakai sutrukdė Tautų Sąjungos reikalavimas karinius veiksmus nutraukti. Tokiu būdu 1920 m. lapkričio 29 d. pasirašytos Kauno paliaubos, kuriomis nustatyta 6 km neutrali teritorija tarp Lietuvos ir Liucijaus Želigovskio kariuomenių.

Dėl susidariusios įtampos dvišaliuose santykiuose, tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje būta didelės antipatijos viena kitos šalies atžvilgiu. Dėl to dažnai kentėdavo lietuviai, gyvenantys Lenkijai pavaldžiose teritorijose, ir lenkakalbiai, gyvenantys Lietuvoje. Valstiečių liaudininkų vyriausybė, 1926 m. laimėjusi rinkimus, reikšmingai praplėtė lenkų pradžios mokyklų tinklą (iki 1926 m. įsteigta 70 pradžios mokyklų). Tai labai piktino krikščionių demokratų opoziciją ir tautininkus, nes kai kurie mokytojai anksčiau buvo įtarti ir nubausti baudomis už antivalstybinės veiklos apraiškas.Benediktas ŠETKUS. Lenkų mokyklų steigimas Lietuvoje 1926 m.  Tai nė kiek nesušvelnino priešpriešos tarp tautų. Didelio atgarsio sulaukė 1926 m. rugsėjo 26 d. Kaune įvykęs smurto protrūkis, kurio metu įvyko susišaudymas ir buvo sunkiai sužeisti keturi žmonės, nes Kauno lenkų jubiliejinė religinė procesija buvo susieta su politiniais tikslais. Šis įvykis Lenkijos istoriografijoje laikomas pogromu prieš lenkus.

Analogiškai yra išlikę pasakojimų apie dažnus buitinius antilietuviškus išpuolius prieš lietuvių gimnazistus Vilniuje.„BE RYTO NAKTIS“: LENKIJOS OKUPUOTO VILNIAUS LIETUVIŲ GYVENIMAS. Bernardinai.lt Po 1926 m. valstybinių perversmų Lenkijoje ir Lietuvoje, atitinkamų tautinių mažumų švietimo padėtis vis prastėjo. 1927 m. dvišalis konfliktas dar paaštrėjo, taikomojo vaidmens ėmėsi Tautų Sąjunga. Po J. Pilsudskio mirties įsitvirtinę Lenkijos nacionaldemokratai paskyrė Vilniaus vaivada Liudviką Bocianskį, kuris minimas kaip priešiškas krašto lietuvybės atžvilgiu. Daugelyje mokyklų apribota dėstojamoji lietuvių kalba. 1938 m. Vilniaus krašte neuždaryta veikė vienintelė gimnazija, Vytauto Didžiojo gimnazija. Iki to laiko iš viso Vilniaus krašte uždarytos 266 lietuvių mokyklos, uždraustos beveik visos lietuviškos organizacijos, vykdoma osadnictvos politika, kuomet Lenkijos armijos veteranams siūloma įsikurti ginčytinose teritorijose.
thumb|right|...ir antilietuviška karikatūra tarpukario Lenkijos spaudoje.
Vis dėlto nuo 1935 m. Lietuvos Užsienio reikalų ministerija bandė vesti slaptas derybas su Lenkija Vilniaus klausimu. 1938 m. derybos nutrūko, netrukus įvyko pasienio incidentas ties Marcinkonimis, po kurio Lenkija Lietuvą ultimatumu privertė užmegzti diplomatinius santykius. Tokiu būdu Lietuvos ir Lenkijos diplomatiniai santykiai užmegzti tik 1938 m. kovo mėn., o Lenkija Lietuvą de jure pripažino 1938 m. kovo 17 d.

 Trumpas diplomatinių santykių laikotarpis (1938–1939 m.)

Net ir užmezgus formalius diplomatinius santykius, nevengta atvirų nedraugiškų komentarų. Pirmuoju Lietuvos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Lenkijoje buvo paskirtas Kazys Škirpa, pirmuoju Lenkijos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju atstovu Lietuvoje – Franciszekas Charwatas (paskirtas 1938 m. kovo 31 d.) Abu atstovai garsėjo nedraugišku požiūriu vienas kito šalies atžvilgiu – Kazys Škirpa Vokietijai užpuolus Lenkiją palaikė vokiečių siūlymus rytinę Lietuvos dalį atsiimti jėga, o Lenkijos atstovas Lietuvą vadinęs Kauno Lietuva ir kartą tosto metu palinkėjęs Lietuvai sugrįžti į Lenkiją. 1938 m. Lietuvai priėmus naują Konstituciją, kurioje sostine nurodytas Vilnius, ambasadorius F. Charwatas įteikė Lenkijos vyriausybės notą, kurioje pažymima Vilniaus priklausomybė Lenkijai pagal Ambasadorių konferencijos sprendimą.

Lenkijos pasiuntinybės kanceliarija pradžioje buvo įkurta tuometinio viešbučio Lietuva antrajame aukšte, o 1939 m. persikėlė į modernų pastatą Kęstučio g. 24 (dabartinis adresas – Kęstučio g. 38)Diplomatinis Kaunas.

Be nepaprastojo pasiuntinio Lietuvoje rezidavo šie diplomatiniai atstovai:
Maciej Załęski, pirmasis pasiuntinybės sekretorius (1939 m.);
Slawomir Dziarczykowski, pasiuntinybės atašė (1939 m.);
Pulkininkas Leon Mitkiewicz-Żółłtek, karo atašė (1939 m.), palikęs nemažai memuarų, kuriuose itin teigiamai atsiliepė apie Kauno miestą;
Stanisław Westfal, spaudos atašė (1939 m.).

1939 m. Klaipėdoje labai trumpai veikė ir Lenkijos generalinis konsulatas, kur generalinio konsulo pareigas ėjo J. Weyer, tuo tarpu 1938-1939 m. Vilniuje veikė Lietuvos konsulatas.

Oficialūs santykiai tarp Varšuvos ir Vilniaus tęsėsi neilgai – nutrūko 1939 m. spalio mėn., kai po Trečiojo reicho ir TSRS užpuolimo Lenkija liovėsi egzistavusi, o jos pasiuntinys Lietuvai F. Charwat protestuodamas prieš tai, kad Lietuvai Tarybų Sąjungos perduotas Vilnius, kartu su pasiuntinybės nariais paliko Lietuvą. Anot Stasio Lozoraičio, Lietuvos užsienio reikalų ministerija Lenkijos pasiuntiniui buvo siūliusi toliau eiti savo pareigas.S. Raštikio pro memoria, 1980 04 22, VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 7877, p. 72-75
 Santykiai karo metais (1939-1944 m.)
Lenkiją užpuolus Sovietų Sąjungai, dalis Lenkijos karių pasitraukė į Lietuvą ir buvo internuoti jos teritorijoje. Iš viso Lietuva iki 1939 m. spalio mėn. priėmė 13 tūkstančių internuotųjų karių, išskirstytų į septynias stovyklas. LŽ archyvas. Karas žmogišku veidu. Lietuvos žinios] Vėliau, 1972 m., apie prieglobsčio kariškiams ir civiliams suteikimą gyrė lenkų išeivijos istorikas Piotras Losovkis.S. Raštikio pro memoria, 1980 04 22, VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 7877, p. 72-75Nelikus Lenkijos valstybės, Lietuvos žinybos pro pirštus žiūrėjo į Lietuvos teritorijoje, ypač Vilniaus krašte, veikiančias lenkų pogrindines organizacijas.

Idėją lietuviams ir lenkams išeivijoje bendradarbiauti iš lietuvių pirmi pasiūlė Petras Klimas ir Eduardas Turauskas 1941 m. liepą.Podstawowe wiadomości o Polsce i Litwie (projekt 17.05.2005 r.)1942 m. sausio mėn. Berne vyko derybos tarp lenkų (Aleksandras Ladošas) ir lietuvių atstovų išeivijoje, siekiant ateityje bendradarbiauti politiniais ir kitais klausimais. Vis dėlto iš to išplaukusią dvišalę deklaraciją lietuvių pusėje palaikė tik diplomatai Jurgis Šaulys ir Eduardas Turauskas,Podstawowe wiadomości o Polsce i Litwie (projekt 17.05.2005 r.) tad santykiai reikiama linkme neišsivystė.

Nepaisant bendrų priešų, Nacių Vokietijos ir SSRS, būta ginkluotų susidūrimų tarp Lenkijos ir Lietuvos kovotojų, ypač Vilnijos regione, kuris nuo 1939 m. priklausė Lietuvai bei kuriame nuo 1943 m. ėmė veikti Armijos Krajovos būriai. Tarp kruviniausių epizodų - 1944 m. birželio pabaiga, kuomet tiek Vietinė rinktinė, tiek Armija Krajova įvykdė didelio masto žudynes prieš atitinkamai lenkų ir lietuvių civilius - Glitiškių žudynės ir Dubingių žudynės.

 Bendradarbiavimas išeivijoje (1945–1990 m.)

Pasibaigus Antrajam Pasauliniam karui laipsniškai imta bendradarbiauti tarp Lenkijos emigracinės vyriausybės ir Lietuvos egzilinės diplomatinės tarnybos bei VLIK atstovų. Pirmieji pavieniai asmeniniai kontaktai tarp išeivių iš Lenkijos ir Lietuvos imti megzti iškart po Antrojo pasaulinio karo perkeltųjų asmenų stovyklų barakuose. 1945 m. iniciatyvos megzti santykius su Lenkijos egziline vyriausybe ėmėsi Vaclovas Sidzikauskas, įsivaizdavęs bendradarbiavimą Vidurio Europos tautų bendroje organizacijoje ir siekęs pirmiau sutarti tautų išsivadavimo klausimu, o tik po to - dėl ginčytinų teritorijų. Pradžioje galimybes labiausiai sunkino tai, kad Lietuva neturėjo lygiavertės egzilinės vyriausybės (vietoje to paraleliai egzistavo VLIK ir diplomatinė tarnyba) bei Vilniaus klausimas. 1947 m. V. Sidzikausko iniciatyva buvo siekta apsikeisti notomis su Lenkijos atstovais, išvardinant sritis, kuriose bus bendradarbiaujama (tarpusavio pripažinimas, bendradarbiavimas kovoje dėl laisvės, ginčyjamų klausimų sprendimas tik taikiomis priemonėmis), tačiau tam pasipriešino Stasio Lozoraičio vadovaujama Lietuvos diplomatinė tarnyba ir reikalas ilgam laikui liko įšaldytas. A. Bačkio laiškas V. Sidzikauskui, 1947 05 22, LCVA, f. 668, ap. 1, b. 155, l. 17-18 1947 m. gruodžio 9 d. V. Sidzikauskas dar kartą susitiko su lenkų atstovais Londone, tarp jų užsienio reikalų ministru A. Tarnowski, tačiau negavo garantijos, jog ateityje nesutarus dėl Vilniaus nekils ginkluotų konfliktų.A. Tarnowskio ir T. Gwiazdowskio susitikimo su V. Sidzikausku ataskaita, 1947 12 12, IPMS, A. 11. E/1166 1959 m. birželio 20 d. VLIKo praplėstas prezidiumas svarstė, ar pasirašyti sutarties su Lenkijos išeivijos organu deklaraciją, tačiau klausimas buvo atmestas keturiems atstovams (socialdemokratų, Ūkininkų Sąjungos, Ūkininkų partijos ir mažlietuvių) balsavus „už“ ir penkiems (krikščionys demokratai, liaudininkai ir kiti) „prieš“. Deklaracijai nepritariantys motyvavo tuo, jog lenkai neatsisako pretenzijų į Vilnių ir esą Lenkijos „Rada“ nepakankamai reprezentatyvi, kad būtų VLIK partnerė.M. Brako straipsnis „Mažoji Lietuva ir lenkai“, 1960 m., ALKA, M. Brako archyvas, 8 failas, p. 29-35

1948 m. lietuvių ir lenkų santykiai persikėlė iš asmeninės korespondencijos tarp diplomatų į viešąją erdvę, santykius imant aiškintis spaudoje.A. Zaleskio viešas laiškas „Žiburių“ redaktoriui, 1948 07 24, Žiburiai, Nr. 29, p. 3. 1948 m. gegužės 15 d. „Žiburių“ vyr. redaktorius Juozas Vytėnas išsiuntė laišką su klausimais Lenkijos prezidento pareigas einančiam Augustui Zaleskiui,J. Vytėno laiškas A. Zaleskiui, 1948 05 15, IPMS, A. 11 E/1113 tų pačių metų liepos mėn. Lenkijos užsienio reikalų ministras A. Tarnowski pateikė į klausimus atsakymus raštu ir šie rugsėjo mėn. kaip viešas laiškas buvo išspausdinti „Žiburių“ laikraštyje.A. Tarnowskio viešas laiškas „Žiburių“ redakcijai, Žiburiai, Nr. 42, p.1-2 Laiške pabrėžta, kad Lenkijos vyriausybė „pripažįsta nepertraukiamą nepriklausomos Lietuvos valstybės egzistavimą“ ir „Lietuvos, o taip pat ir kitų Pabaltės valstybių prijungimą prie TSRS“ laiko „neteisėtu ir niekingu“. Atsakymuose leidžiama numanyti, kad Vilniaus kraštas laikomas Lenkijos žemėmis, tačiau pripažįstama teisė į žalos atlyginimą iš Vokietijos ir TSRS, palaikoma idėja, kad dalis Rytprūsių būtų prijungta prie Lietuvos.

Laikui bėgant dauguma Lenkijos išeivių atstovų ėmė nebereikšti pretenzijų į Vilniaus kraštą, tačiau lietuvių spaudoje ilgą laiką išliko įtarumas lenkų atžvilgiu. Buvęs karo atašė Leonas Mitkievičius savo 1968 m. laiške Stasiui Raštikiui rašė, kad „Vilniaus klausimas jau seniai išspręstas“.L. Mitkiewicziaus laiškas S. Raštikiui, 1968 06 05, VUB RS, f. 273-62 Tuo tarpu kai kurie lietuvių atstovai turėjo vilčių, jog Lenkijos teritorijoje atsidūrusios lietuviškos žemės (Seinai, Punskas ir kitos) dar gali sugrįžti Lietuvai.VLIKo pareiškimas Jaltos klausimu, 1984. VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 5874, p. 91-92 Iki 1984 m. bent dvi lenkų išeivių organizacijos, Nepriklausomybė (Niepodległość) ir Pomost, pripažino tuometį Lenkijos teritorinį status quo.A. Gurecko pastabos Jaltos klausimu, 1985. VDU LII, f. 6, ap. 8, b. 5875, p. 286-296

1988 m. balandžio 30-gegužės 1 dienomis Lietuvos atstovo Vašingtone ir prie Šventojo Sosto  Stasio Lozoraičio jaunesniojo iniciatyva organizuota Romos konferencija, kurios metu šv. Petro bazilikos Lietuvių koplyčioje laikytos bendros šv. Mišios, tarp lietuvių ir lenkų intelektualų diskutuota apie Lietuvos ir Lenkijos santykius. Konferencijoje dalyvavo Stasys Lozoraitis, Tomas Venclova, prof. Paulius Rubikauskas, Kazys Lozoraitis, Algimantas Gureckas, prof. Jerzy Kłoczowski, prof. Stanisław Stomma, Marcin Król, Marian Radwan, prof. Zbigniew Wójcik, Wanda Gawronska. Konferencija užbaigta priėmimu Lietuvos pasiuntinybėje Romoje.Romos konferencijos dalyvių sąrašai, 1988. VDU LII, f. 41, ap. 8, b. 27, p. 1

Susikūręs Solidarumo judėjimas Lenkijoje buvo labai palankus lietuvių atžvilgiu. 1981 m. Krokuvoje išleidžiama publikacija „Lithuania", kurioje atsigręžiama į Lenkijos kaimynus lietuvius, 1985 m. kartu su Lietuvos mokslo ir kultūros aplinkų atstovais minimos Krėvos unijos 600-sios metinės, o 1987 m. – Lietuvos krikšto metinės. 1989 m. pab.–1990 m. pr. Lenkijos spaudoje pasirodo Lenkijos–Lietuvos dialogui svarbūs tekstai: Atviras laiškas lietuviams ir Atviras laiškas lenkams (skelbta „Gazeta Wyborcza"). Pakartotinai leidžiamas bendras T. Venclovos ir Č.Milošo „Dialogas apie Vilnių", Znak publikacija apie Lietuvą, 1981 metų „Lithuania".Lenkijos ir Lietuvos bendradarbiavimas. Lenkijos Respublikos ambasada Vilniuje Kadaise priešinęs Vilniaus klausimas tapo vienijančiu simboliu - XX a. devintajame dešimtmetyje Solidarumas nelegaliai išleido keletą paštų ženklų su Lietuvos simbolika - viename jų pavaizduota Aušros vartų švč. Marija ir lietuviškai užrašyta: „Švenčiausioji Aušros vartų Dievo motina - išmelsk laisvės ir nepriklausomybės Lietuvai“, kitame, išleistame 1987 m., - ženklas su nepriklausomybės paskelbimo bei ginkluotos pasipriešinimo kovos datomis ir užrašu „Dabar sovietų okupuoti“."Solidarumo" išleisti pašto ženklai

 Santykių tarp atkurtų Lietuvos ir Lenkijos Respublikų (nuo 1991 m.) eiga
Nepriklausomybės atgavimo priešaušryje Lietuvos ir Lenkijos santykiai buvo itin šilti ir draugiški. Reaguodama į 1991 m. sausio 13 d. įvykius Lenkijos valstybė pasmerkė jėgos panaudojimą. Prie TSRS ambasados Varšuvoje kelias dienas nepertraukiamai vyko demonstracijos paramai už nepriklausomybę kovojančiai Lietuvai pareikšti, renkamos piniginės aukos, taip pat vaistai ir maisto produktai, kurie sunkvežimiais buvo vežami į Vilnių. Lenkijos vyriausybė atšaukė iš Maskvos savo ambasadorių ir reikalavo sušaukti Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos konferenciją TSRS veiksmų Lietuvoje ir Latvijoje klausimui aptarti bei pakvietė Lietuvos atstovus į savo delegacijos sudėtį. Anot 1991 m. vasario mėnesį atliktos apklausos, 90 % Lenkijos piliečių pasisakė už Lietuvos nepriklausomybę.


Domantas Antanavičius

Domantas Antanavičius (g. 1998 m. lapkričio 18 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.

A lygoje debiutavo 2015 m., kai atstovavo „Sūduvos“ klubui. Dažniausiai žaidė Sūduvos B ekipoje.

2018 m. birželio 24 d. tapo Kauno „Stumbro“ nariu.https://alyga.lt/naujiena/i-stumbra-atvyko-jaunas-marijampolietis/5330
Už kauniečius A lygoje sužaidė šešis susitikimus.
Stumbras B atstovavo Pirmoje lygoje, kurioje sužaidė 11 susitikimų ir pelnė 4 įvarčius.http://fcstumbras.lt/player/domantas-antanavicius/

2019 m. vasarą „Stumbro“ klubas išnyko iš Lietuvos futbolo žemėlapio ir žaidėjas persikėlė į Estiją.

Estijoje atstovavo Maardu LM ekipai. Meistriliiga pirmenybėse sužaidė trylika susitikimų ir pasižymėjo vienu įvarčiu.

2020 m. sausio 23 d. pranešta, kad tapo slovėnų NK Celje klubo nariu.https://www.nk-celje.si/sl/novica/domantas-antanavicius-sveiki-atvyk-celje-849 Rungtyniauja 21 numeriu pažymėtais marškinėliais. Sutartis sudaryta iki 2022 m. birželio 30 d. 2020 m. spalio pradžioje iki 2021 m. vasaros buvo paskolintas Pirmojo diviziono NK Triglav Kranj ekipai.

2021 m. sezone paskolintas „Panevėžio“ klubui.

2022 m. persikėlė į Kazachstaną ir atstovavo FK Atyrau.https://www.sportas.lt/naujiena/451226/d-antanavicius-zais-kazachstane 2022 m. kovo 5 d. debiutavo Premjer lygos rungtynėse prieš FK Aksu, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.https://us.soccerway.com/matches/2022/03/05/kazakhstan/premier-league/fk-atyrau/fk-aksu/3752660

2022 m. persikėlė į Kazachstaną ir atstovavo FK Atyrau. 2022 m. kovo 5 d. debiutavo Premjer lygos rungtynėse prieš FK Aksu, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.


Domantas Antanavičius


Domantas Antanavičius

A lygoje debiutavo 2015 m., kai atstovavo „Sūduvos“ klubui. Dažniausiai žaidė Sūduvos B ekipoje.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0206.jsonl--Q61387325--Virtualios elektroninio paveldo sistemos idėjos autorė-2--lt-0206-47

Virtuali elektroninio paveldo sistema

Virtuali elektroninio paveldo sistema (toliau – VEPIS) – Lietuvos atminties institucijų suskaitmeninto kultūros paveldo informacinė sistema.. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2018. Informacinė sistema pradėta kurti 2005 m.Delfi. (2018) Atsiras galimybė patiems sudaryti savo genealoginį medį. Prieiga per internetą: https://www.delfi.lt/projektai/suprasti-interneta/atsiras-galimybe-patiems-sudaryti-savo-genealogini-medi.d?id=79008717 Tuo metu ji buvo pavadinta Integralia virtualia bibliotekų informacine sistema,Varnienė-Janssen, R. (2011) Metodologiniai ir organizaciniai kultūros paveldo skaitmeninimo ir bibliografinės sklaidos aspektai: lietuviškoji koncepcija. Bibliografija: mokslo darbai, p. 102-113. ISSN 1392-1991 tačiau 2010 m. pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį. 2010–2012 m. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka su dar devyniais partneriais už Europos Sąjungos struktūrinių fondų pinigus vykdė projektą „Virtualios elektroninio paveldo sistemos plėtra“.Delfi. (2012) Informacinės technologijos padeda kurti patogesnį gyvenimą. Prieiga per internetą: https://www.delfi.lt/es/es-investicijos/informacines-technologijos-padeda-kurti-patogesni-gyvenima.d?id=59832501 Projekto metu suskaitmeninta 108 tūkstančiai kūrinių, iš jų 99468 įdėti į sistemą.

VEPIS projekto vadovė ir iniciatorė yra Regina Varnienė-Janssen.Projekto „Virtualios elektroninio paveldo sistemos plėtra“ (VEPS) baigiamoji konferencija. (2012) Vilnius. Prieiga per internetą: http://www.emuziejai.lt/projekto-virtualios-elektroninio-paveldo-sistemos-pletra-veps-baigiamoji-konferencija/ Ji yra Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Bibliotekų ir informacijos organizavimo mokslinių tyrimų centro docentė, daktarė, skaitmeninimo Lietuvoje pradininkė, Informacijos paslaugų bakalauro jungtinio studijų programų komiteto narė, komunikacijos mokslų jungtinio magistrantūros studijų programų komiteto narė bei IFLA Tarptautinio standartinio bibliografinio aprašo – ISBD peržiūros grupės narė.Regina Varniene-Janssen. Darbuotojai. Struktūra. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultetas. (2018) Prieiga per internetą:http://www.kf.vu.lt/struktura/darbuotojai/regina-varniene-janssen

Pedagoginė ir mokslinė kvalifikacija:

 Nostrifikuotas socialinių mokslų daktaro laipsnis nuo 1993 m.;
 Pedagogikos mokslų kandidatė nuo 1986 m

(2012) Vilnius. Prieiga per internetą: Ji yra Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Bibliotekų ir informacijos organizavimo mokslinių tyrimų centro docentė, daktarė, skaitmeninimo Lietuvoje pradininkė, Informacijos paslaugų bakalauro jungtinio studijų programų komiteto narė, komunikacijos mokslų jungtinio magistrantūros studijų programų komiteto narė bei IFLA Tarptautinio standartinio bibliografinio aprašo – ISBD peržiūros grupės narė.

Komunikacijos fakultetas
Saulėtekio al. 9, I rūmai, 215-216 kab.
Tel.: +370 5 236 6113
Mob.: +370 653 13362
El. paštas: ,
Pedagoginė ir mokslinė kvalifikacija
- Nostrifikuotas socialinių mokslų daktaro laipsnis nuo 1993 m.
- Pedagogikos mokslų kandidatė nuo 1986 m.
Mokslo interesai
- Skaitmeninės bibliotekos
- Bibliografinė apskaita
- Informacijos vadyba
- Duomenų ir informacijos organizavimas
Mokslinė produkcija
Mokslinės monografijos, studijos
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina ... [et al.]. Valstybinė bibliografija skaitmeniniame amžiuje: patarimai ir naujos kryptys / IFLA darbo grupė gairėms valstybinei bibliografijai parengti; [originalo] redaktorė Maja Žumer; Recenzavo Sjoerd Koopman, [iš anglų kalbos vertė Tomas Auškalnis; vertimo redaktorės Regina Varnienė-Janssen, Nijolė Marinskienė]. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2011 (Vilnius: LNB), p. 145.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lietuvos kultūros paveldas atsiveria pasauliui: metodologiniai, technologiniai ir organizaciniai sprendimai / recenzentai: prof. habil. dr. Domas Kaunas; prof. dr. Osvaldas Janonis; doc. dr. Jonas Mačiulis. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2010, p. 478. ISBN 978-609-405-021-3.
Recenzuoti moksliniai straipsniai
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; ŠERMOKAS, Albertas. Provenance in the context of digital cultural heritage content the Lithuanian approach // Authority, provenance, authenticity, evidence: selected papers from the conference and school authority, provenance, authenticity, evidence, Zadar, October 2016 / edited by Mirna Willer, Anne J Gilliland, Marijana Tomič. Zadar: Sveučilšte u Zadaru, 2018, p. 213-257. ISBN 9789533312200.
VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; KUPRIENĖ, Jūratė. Autentiškumas ir proveniencija ilgalaikio skaitmeninio išsaugojimo kontekste: turinio aprėpties analizė // Informacijos mokslai. Vilnius : Vilniaus universiteto leidykla. 2018, t. 82, p. 131-160. ISSN 1392-0561. eISSN 1392-0561.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Publikuotų dokumentų sklaidos skaitmeninėje erdvėje metodologiniai ir technologiniai aspektai: Nacionalinės bibliografijos duomenų banko pridedamoji vertė. Informacijos mokslai, 2016, t. 75, p. 57-94. ISSN 1392-0561.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina, RAČKAUSKAITĖ, Neringa. Naujos platformos lietuvių literatūros kūrinių sklaidai ir skaitymo skatinimui: problemos analizė. Informacijos mokslai, 2015, t. 73, p. 51–78. ISSN 1392-0561.
- LAUŽIKAS, Rimvydas; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Paveldas ir visuomenė: Lietuvos kultūros paveldo skaitmeninimo strateginės plėtros gairės 2014–2020 metų programavimo periodui. Informacijos mokslai, 2014, t. 69, p. 118–1142.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; JUŠKYS, Jonas; RAČKAUSKAITĖ, Neringa. Skaitmeninimo stebėsenos koncepcinis modelis: Lietuvos patirtis. Informacijos mokslai, 2013, t. 64, p. 52–74. ISSN 1392-0561.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; JUŠKYS, Jonas. Strategic, Methodological and Technical Solutions for the Creation of Seamless Content of the Digital Cultural Heritage: Lithuanian Approach. Summer School in the Study of Historical Manuscripts: Proceedings / Referees: Istvan Kecsmeti, PhD; Laila Vejzovic, MLS; Tinka Katic, PhD. Zadar: Sveučilište u Zadru, 2013, p. 349–369. ISBN 978-953-331-020-6.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Levas Vladimirovas – informacinės visuomenės teorijos pradininkas Lietuvoje. Knygotyra, 2013, t. 60, p. 257–262. ISSN 0204-2061.
- CLAVEL-MERRIN, Genevieve; DANSKIN, Alan; KNUTSEN, Unni; PARENT, Ingrid; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina…[et al.]. Valstybinės bibliografijos organizavimas ir valdymas. Valstybinė bibliografija skaitmeniniame amžiuje: patarimai ir naujos kryptys, Versta iš National Bibliographiess in the digital Guidance Age: Guidance and New Directions, [originalo] redaktorė Maja Žumer; Recenzavo Sjoerd Koopman. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2011. ISBN 978-609-405-053-4.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; VERNICKAITĖ, Aurelija. Parlamentarų informacinis aprūpinimas – demokratijos plėtros instrumentas. Parlamento studijos, 2010, Nr. 9, p. 31–50. ISSN 1648-9896.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; DAUGIALA, Giedrius. Development of Cultural Heritage Digitisation and Access: Lithuanian Approach. Expanding the Knowledge Economy: Issues, Applications, Case Studies / Referees: 26 members of the Advisory Board. 2007, Part 2, Vol. 4, p. 1690–1697. ISBN 978-1-58603-801-4; ISSN 1574–1230.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Litvanska kataložna strategija u kontekstu programa eEurope. Lithuanian Cataloguing Strategy within the context of eEurope. Međunarodni skup u čast 100-e godišnjice rođenja Eve Verona, zbornik radova, Zagreb, 17.-18. studenoga / Recenzenti: Tinka Katič; Kornelija Petr. Zagreb: Hrvatsko knjižničarsko društvo, 2007, p. 151-158. [Santr. angl., p. 417-424].ISBN 978-953-6001-39-2.
- VARNIENĖ, Regina; KVIETKAUSKAS, Rolandas. Kultūros paveldo skaitmeninimo koordinavimas Europoje: Lietuvos perspektyva. Knygotyra, 2005, t. 45, p. 108–122. ISSN 0204-2061.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lithuanian Cultural Heritage, Access Strategy Prospects and Current Projects. Innovation and Knowledge Economy: Issues, Applications, Case Studies / Referees: 25 members of Advisory Committee. 2003, Part 2, Vol. 2, p. 1007- 1013. ISBN 1-58603-563-0; ISSN 1574-1230.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lithuanian Cultural Heritage Digitization, Access Strategy Prospects and Current Projects. Innovation and the Knowledge Economy: Issues, Applications, Case Studies / Referees: Advisory Committee 2005, Vol. 2, p. 1007–1013. ISBN 9781586035631.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Bibliotekos skaitmeninėje terpėje: skaitmeninių dokumentų informacijos sistemos projektas. Informacijos mokslai, 2005, t. 31, p. 124–140. ISSN 1392-0561.
- VARNIENĖ, Regina; BULAVAS, Vladas. Lietuvos integrali bibliotekų informacijos sistema: istorija ir plėtros perspektyva. Knygotyra, 2003, t. 40, p. 278–302. ISSN 0204-2061.
- VARNIENĖ, Regina. Elektroninių išteklių posistemis bendroje LIBIS struktūroje. Informacijos mokslai, 2002, t. 20, p. 177–182. ISSN 1392-0561.
- VARNIENĖ, Regina. Lietuvos nacionalinės retrospektyvinės bibliografijos dabartinė būklė ir perspektyvos. Knygotyra, 2001, t. 37, p. 43–55. ISSN 0204-2061.
- JANONIS, Osvaldas; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Cataloguing Documents: Lithuania and International Policy. GATA, 2000, no.4.
Kiti moksliniai straipsniai
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Prieinamumas, atvirumas, inovatyvumas ir bendradarbiavimas – modernios bibliotekos plėtros vizija //Informacija ir biblioteka: teminis rinkinys, 2017, Nr. 2, p.4–11.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; GRIGAS, Vincas. Bibliotekininkystės tyrimai žinių visuomenėje: idėjų žemėlapis. Tarp knygų, 2017, Nr. 6, p. 16–19. ISSN 0868-8826.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lituanistika ir kultūros politika (2003–2013): parlamentinės komisijos istorija ir ataskaita / Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2014, p. 248. ISBN 978-609-405-097-8.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Nenustatytų teisių turėtojų kūrinių duomenų bazės diegimo ir naudojimo metodika / Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Projekto vadovė ir atsakingoji redaktorė Regina Varnienė-Janssen. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2014, p. 73. ISBN 978-609-405-102-9.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lietuvių literatūros klasikos kūriniai – patogesnei prieigai. Tarp knygų, 2014, Nr. 5, p. 3–5. ISSN 0868-8826.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; RAČKAUSKAITĖ, Neringa. Lietuvių literatūros klasikos kūriniai arčiau kiekvieno. Kultūros barai, 2014, Nr. 3, p. 45–48.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; JUŠKYS, Jonas. Strategic, Methodological and Technical Solutions for the Creation of Seamless Content of the Digital Cultural Heritage: Lithuanian Approach. Iš: Summer School in the Study of Historical Manuscripts: Proceedings. Zadar, Sveučilište u Zadru, 2013, p. 349–369.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; LAUŽIKAS, Rimvydas; VAITKEVIČIUS, Vykintas; JUŠKYS, Jonas. Skaitmeninto kultūros paveldo vientiso turinio kūrimo strateginiai, metodologiniai ir techniniai sprendimai: lietuviškoji koncepcija. Bibliografija: mokslo darbai, 2013, p. 43–55. ISSN 1392-1991.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Levas Vladimirovas – informacinės visuomenės teorijos pradininkas Lietuvoje. Knygotyra, 2013, t. 60, p. 257–262. ISSN 0204-2061.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Metodologiniai ir organizaciniai kultūros paveldo skaitmeninimo ir bibliografinės sklaidos aspektai: lietuviškoji koncepcija. Bibliografija: mokslo darbai, 2011, p. 102–113. ISSN 1392-1991.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Virtual Electronic Heritage System: Digital Content and Electronic Services for Lithuania and Europe. Bibliotheca Baltica Newsletter, No. 21, 2011, p. 9–16.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. VEPS – langas į vientisą Lietuvos kultūros paveldo turinį. Vientisos kultūros paveldo skaitmeninės erdvės kūrimas: nuo PASVALIOS iki EUROPEANOS: konferencijos pranešimų rinkinys, 2010 m. lapkričio 9 d., Pasvalys. Pasvalys: Pasvalio Mariaus Katiliškio viešoji biblioteka, 2010. p. 17–31. ISBN 978-9986-9350-7-0.
- CLAVEL-MERRIN, Genevieve; DANSKIN, Alan; KNUTSEN, Unni; PARENT, Ingrid; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Organisation and Management of National Bibliographies. National bibliographies in the Digital Age: Guidance and New Directions / IFLA Working Group on Guidelines for National Bibliographies. München: Saur, 2009, p. 79–102. ISBN 978-3-598-24287-8.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lietuvos kultūros paveldo ilgalaikio saugojimo strategija ir sklaidos programos. Bibliografija: mokslo darbai, 2007, p. 7–14.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Valstybinė bibliografinė apskaita Lietuvoje. Bibliografija: mokslo darbai, 2004, p. 18–25.
- BULAVAS, Vladas; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lithuanian Integrated Library Information System: From Idea to Reality. Viešasis administravimas, 2003, Nr. 3, p. 20–24.
- VAŠKEVIČIENĖ, Aušra; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Elektroninių išteklių leidyba ir ilgalaikis išsaugojimas. Bibliografija: mokslo darbai, 2001, p. 39–48.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Bibliographic Control in the Context of the Integrated Library Systems of the Baltic Countries. International Cataloguing and Bibliographic Control, 1999, vol. 28, no. 1, p. 33–35.
Moksliniai projektai
- 2019 m. projekto „Visuomenės poreikius atitinkančios virtualios kultūrinės erdvės vystymas“ ekspertė.
- 2016 m. „Digitization, bibliographic description and research of texts written in Glagolitic, Croatian Cyrillic and Latin scripts until the end of 19th century in Zadar and Šibenik area”, Department of information sciences Ulica dr. Franje Tuđmana 24i 23000 Zadar Project, konsultantė.
- 2015 m. projekto „Lietuvių literatūros klasikos kūrinių perkėlimas į internetą: sukurtų elektroninių paslaugų įtaka prieigai prie kūrinių ir skaitymo intensyvumui“ vadovė.
- 2015 m. nacionalinio Lietuvos Kultūros ministerijos finansuojamo projekto „Dėl priemonių, skirtų suderinti nenustatytų teisių turėtojų kūrinių duomenų bazę su bendra Europos Sąjungos duomenų baze, finansavimo“, vadovė.
- 2011–2014 m. iš ES Struktūrinių fondų remiamo investicinio projekto „Lietuvių literatūros klasikos kūrinių perkėlimas į elektroninę erdvę“ projekto vadovė.
- 2010 m. nacionalinės mokslo programos „Valstybė ir tauta: paveldas ir tapatumas“ projekto „Lituanistinių mokslo tyrimų ir paveldo infrastruktūrų tinklo kūrimas: mokslinis tyrimas“ mokslo darbuotoja.
- 2010–2012 m. iš ES Struktūrinių fondų remiamo investicinio projekto „Virtualios elektroninio paveldo sistemos plėtra – VEPS“ vadovė.
- 2009 m. atminties institucijų sąveikos strategijos projekto „Lietuvos kultūros paveldo skaitmeninimo, skaitmeninio turinio saugojimo ir prieigos strategija“ narė.
- 2005–2008 m. iš ES Struktūrinių fondų remto projekto „Integralios virtualios bibliotekų informacijos sistemos sukūrimas“ vadovė.
- 2002–2003 m. projekto „LIBIS analizinės bibliografijos posistemis“ posistemių organizacinių funkcijų struktūros kūrimo grupės narė.
- 2002 m. katalogavimo taisyklių „Senųjų monografinių leidinių katalogavimo taisyklės“ sukūrimo ir leidybos projektas; projekto vadovė ir atsakingoji redaktorė.
- 2001 m. projekto „LIBIS elektroninių išteklių posistemis“ posistemių organizacinių funkcijų struktūros kūrimo grupės narė.
Dalyvavimas mokslinių žurnalų ir tęstinių leidinių redakcinėse kolegijose
- Nacionalinės retrospektyviosios bibliografijos redaktorių kolegijos pirmininkė, 1999–2014 m.
- Mokslo darbų „Bibliografija“ mokslinė redaktorė, 1993–2012 m.
- Mokslo darbų „Parlamento studijos“ redaktorių kolegijos narė, nuo 2004 m. iki šiol
- Mokslo darbų „Knygotyra“ redaktorių kolegijos narė, 2005–2015 m.
Mokslininkų rengimas
Vadovavimas doktorantams, jų konsultavimas
- Vernickaitė, Aurelija. Disertacijos tema: „Parlamentarų informacinė elgsena ir ją lemiantys veiksniai“ (2009–2013 m.). Vadovas – doc. dr. Andrius Vaišnys, konsultantė – doc. dr. Regina Varnienė-Janssen.
- Grigas, Vincas. Disertacijos tema: „Bibliotekininko edukatoriaus ugdymo modelis besimokančioje visuomenėje“. Disertacija apginta 2013 m. gruodžio 13 d. Vadovė – doc. dr. Regina Varnienė-Janssen, konsultantė – doc. dr. Vita Mozūraitė.
- Kuprienė, Jūratė. Disertacijos tema: „Informacijos organizavimo principų taikymas elektroninėje erdvėje: strateginių krypčių nustatymas mokslinėms skaitmeninėms bibliotekoms“ (2006–2012 m.). Disertacija apginta 2012 m. gruodžio 21 d. Vadovė – doc. dr. Marija Prokopčik, konsultantė doc. dr. Regina Varnienė-Janssen.
Daktaro disertacijų oponentas, gynimo komitetų narys
- Juchnevič, Laura. Bibliotekų vaidmenų kaita tinklaveikos visuomenėje: Lietuvos atvejis. Vilnius, 2016 m. sausio 27 d. Gynimo tarybos nariai: doc. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Kapleris, Ignas. Skaitmeninių medijų raiška muziejų komunikacijoje. Vilnius, 2014 m. gruodžio 19 d. Gynimio komiteto nariai: doc. Regina V arnienė-Janssen [ir kt.].
- Jokūbauskienė, Saulė. Informacijos ir komunikacijos specialistų strateginės lyderystės kompetencijų formavimas besimokančioje organizacijoje: daktaro disertacija. Vilnius, 2013 m. gruodžio 20 d. Gynimo komiteto nariai: doc. dr. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Petraitytė, Simona. Lietuvos akademinių bibliotekų vaidmenų konstravimas (diskurso analizė): daktaro disertacija. Vilnius, 2013 m. gruodžio 13 d. Gynimo komiteto nariai: doc. dr. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Kuprienė, Jūratė. Informacijos organizavimo principų taikymas elektroninėje erdvėje: strateginių krypčių nustatymas mokslinėms skaitmeninėms bibliotekoms: daktaro disertacija. Vilnius, 2012 m. gruodžio 21 d., Gynimo komiteto nariai: doc. dr. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Petrauskienė, Žibutė. Elektroninių informacijos išteklių – licencijuojamų duomenų bazių – valdymas Lietuvos akademinėse bibliotekose: daktaro disertacija. Vilnius, 2008 m. liepos 2 d. Gynimo komiteto nariai: doc. dr. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Manžuch, Zinaida. Atminties komunikacija archyvuose, bibliotekose ir muziejuose: ES strateginio požiūrio analizė: daktaro disertacija. Vilnius, 2007 m. gruodžio 6 d. Gynimo komiteto nariai: doc. dr. Regina Varnienė-Janssen [ir kt.].
- Martišius, Mantas. Informacinio karo poveikis Lietuvos masinės komunikacijos priemonėms (Antrojo Persijos įlankos karo kontekste): daktaro disertacija. Vilnius, 2007 m. gegužės 14 d. Gynimo komiteto nariai: dr. Regina Varnienė [ir kt.].
- Petravičiūtė, Inga. Elektroninių dokumentų Lietuvos nacionaliniame dokumentų fonde valdymas: daktaro disertacija. Vilnius, 2007 m. gegužės 4 d. Oponentai: prof. dr. Elena Macevičiūtė, doc. dr. Regina Varnienė.
- Kasinskaitė, Irmgarda. Besimokančio regiono savidiagnostinių gebėjimų plėtra kuriant strateginius mokymosi partnerystės tinklus: daktaro disertacija. Vilnius, 2006 m. kovo 27 d. Oponentai: dr. Regina Varnienė, doc. dr. Rimantas Gatautis.
- Januševičienė Rasa. Bibliotekų ir informacijos paslaugos sutrikusio regėjimo žmonėms: daktaro disertacija. Vilnius, 2005 m. kovo 5 d. Gynimo komiteto nariai: dr. Regina Varnienė [ir kt.].
- Lukšaitė, Daiva. Dokumentų vertės ekspertizė archyvuose: Lietuvos nacionalinio dokumentų fondų viešojo sektoriaus įstaigų dokumentų vertės ekspertizė: daktaro disertacija. Vilnius, 2005 m. gruodžio 20 d. Gynimo komiteto nariai: dr. Regina Varnienė [ir kt.].
Doktorantams skaitomos paskaitos
Komunikacijos ir informacijos mokslų krypties doktorantūros studijų programos dalyko Informacijos ieška (7 kreditai) konsultantė ir egzaminuotoja.
Dėstomi dalykai
Bakalauro studijų programų studentams
- Informacijos ieška ir duomenų žurnalistika
- Kultūros projektų valdymas
Studijoms skirti leidiniai
Mokomieji leidiniai
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Nenustatytų teisių turėtojų kūrinių duomenų bazės diegimo ir naudojimo metodika / Projekto vadovė ir atsakomoji redaktorė Regina Varnienė-Janssen. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2014, p. 73. ISBN 978-609-405-102-9.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina.Tarptautinis standartinis bibliografinis aprašas: jungtinė laida. ISBD vertimų redaktoriai: Regina Varnienė (atsakingoji redaktorė) … [et al.]. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. 2013.- XV, p. 302. ISBN 978-609-405-075-6.
- CLAVEL-MERRIN, Genevieve; DANSKIN, Alan; KNUTSEN, Unni; PARENT, Ingrid; VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Valstybinės bibliografijos organizavimas ir valdymas. Valstybinė bibliografija skaitmeniniame amžiuje: patarimai ir naujos kryptys, Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2011. ISBN 978-609-405-053-4.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina ... [et al.]. Valstybinė bibliografija skaitmeniniame amžiuje: patarimai ir naujos kryptys / IFLA darbo grupė gairėms valstybinei bibliografijai parengti; [originalo] redaktorė Maja Žumer; [iš anglų kalbos vertė Tomas Auškalnis; vertimo redaktorės Regina Varnienė-Janssen, Nijolė Marinskienė]. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2011 (Vilnius: LNB), p. 145, [1].
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lietuvos kultūros paveldas atsiveria pasauliui: metodologiniai, technologiniai ir organizaciniai sprendimai = Lithuanian Cultural Heritage Goes to the World: Methodological, Technological and Organisational Solutions. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2010, p. 478.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina ... [et al.]. Kompiuterinių bibliografinių įrašų sudarymo metodika. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka; [parengė Regina Varnienė... [et al.]. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 200, p. 478.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina ... [et al.]. ISBD (CR): serialinių leidinių ir kitų tęsiamųjų išteklių tarptautinis standartinis bibliografinis aprašas / ISBD vertimų redaktorės Regina Varnienė (atsakingoji redaktorė) … [et al.]. Vilnius : Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Bibliografijos ir knygotyros centras, 2007.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; MARINSKIENĖ, Nijolė. Funkciniai reikalavimai bibliografiniams įrašams: baigiamoji ataskaita / lietuviškąjį vertimą parengė Regina Varnienė, Nijolė Marinskienė. Vilnius : Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2003, p. 144.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina ... [et al.]. ISBD (NBM): neknyginės medžiagos tarptautinis standartinis bibliografinis aprašas / ISBD vertimų redaktorės Regina Varnienė (atsakingoji redaktorė) … [et al.]. Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2002.
Pranešimai mokslinėse konferencijose
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; ŠERMOKAS, Albertas. CIDOC CRM Based Provenance Metadata for Interoperability of Cultural and Research data. Doctoral Symposium on Research on Online Databases in History (RODBH 2019), 4–5 April 2019, Leipzig.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. CIDOC koncepciniu pamatiniu modeliu grindžiama proveniencija: kultūros ir mokslo duomenų suderinamumo kryptimi (kartu su dr. Albertu Šermoku). Nacionalinė mokslinė konferencija „Informacijos ir komunikacijos teorijos ir praktikos raiškos' 2019“, Vilnius, 2019 m. kovo 29 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina.Publikuotų dokumentų saugojimo ir sklaidos metodologiniai ir technologiniai aspektai archyvinėje ilgalaikio saugojimo sistemoje: Virtualios elektroninio paveldo sistemos pridedamoji vertė. Nacionalinė mokslinė konferencija Informacijos ir komunikacijos teorijos ir praktikos' 2017. Vilnius, 2017 m. kovo 24 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Publikuoti dokumentai skaitmeninėje erdvėje: Lietuvos požiūris. Tarptautinė mokslinė konferencija Komunikacijos ir informacijos mokslai tinklaveikos visuomenėje: patirtys ir įžvalgos. III, Vilniaus universitetas, Vilnius, 2016 m. birželio 9-10 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Naujos platformos lietuvių literatūros skaitymo skatinimui ir sklaidai: problemos analizė ir tyrimo rezultatai. Nacionalinė mokslinė konferencija Vaclovo Biržiškos skaitymai 2015. Biblioteka kaip dalyvaujamoji institucija,Vilniaus universitetas, Birštonas, 2015 m. gruodžio 2 d.
VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Joint Efforts for the Development of the Lithuanian Cultural and Information Society Policy: Heritage Digitisation Gains and Challenges: 28th Conference of the European Board of National Archivists, Vilnius, 8-9 October 2013.
VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Methodological and Technological Solutions for the Creation Seamless Content of the Lithuanian Digital Cultural Heritage: 6th International Conference Innovative Information TECHNOLOGIES for Science, Business and Education, IIT-2013, Vilnius, 14-16 November 2013.
VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lituanistinio kultūros ir mokslo paveldo skaitmeninimo, ilgalaikio saugojimo ir plėtros tarpinstitucinė programa. Skaitmeninė atmintis virtualioje erdvėje: konferencija, Vilnius, 2013 m. gruodžio 11 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Lietuvos kultūros paveldo vientiso skaitmeninio turinio kūrimas ir sklaida. Tarptautinė konferencija European Languages in the Age of Technology: Quo Vadis? Vilnius, 2012 m. lapkričio 14 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Levas Vladimirovas – informacinės visuomenės pradininkas Lietuvoje. Tarptautinė knygotyros konferencija Mokslo kūrėjai. Vilnius, 2012 m. rugsėjo 27–28 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Creation of Seamless Digital Content of Lithuanian Cultural Heritage and Open Access Solutions : 4th internationnal seminar DIGITAL MEMORY, Talinas (Estija), 2011 m. gruodžio 8 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Семантическая интеграция цифрового культурного наследия: опыт Литвы: VII Международные книговедческие чтения VII Международные книговедческие чтения. Минск, 10-11 ноября 2011 г.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Strategic, Methodological and Technical Solutions for the Creation of Seamless Cultural Heritage Content: Lithuanian Approach: Summer School in the Study of Historical Manuscripts, Zadaras (Kroatija), 2011 m. rugsėjo 26–30 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; JUŠKYS, Jonas. Kultūros paveldo vienijimas semantikos pagrindu: VEPS projekto patirtis. Mokslinė konferencija Skaitmeninės mokslo ir paveldo infrastruktūros ir tinklai Lietuvoje: situacija ir galimybės, Vilnius, 2011 m. gruodžio 13 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Kultūros paveldo vienijimas semantikos pagrindu. Mokslinė konferencija Biržiškos skaitymai 2011: Bibliotekininkystės mokslas ir praktika: vakar ir šiandien. Vilniaus universitetas; Lietuvos bibliotekininkų draugija, Vilnius, 2011 m. gruodžio 2 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Virtuali elektroninio paveldo sistema: skaitmenintas dokumentinio paveldo turinys ir elektroninės paslaugos Lietuvai ir Europai. Tarptautinė mokslinė konferencija Komunikacijos ir informacijos mokslai tinklaveikos visuomenėje: patirtis ir įžvalgos, Vilniaus universitetas, Komunikacijos fakultetas, 2011 m. birželio 16–17 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Methodological and Organizational Aspects of Digitization and Bibliographic Access of Cultural Heritage: Lithuanian Approach. World Library and Information Congress: 75th IFLA General Conference and Council, Milanas (Italija), 2009 m. rugpjūčio 23–27 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Usage of EU Structural Funds for Lithuanian Cultural Heritage Digitization. Conference on digitization of cultural heritage Digital access to cultural heritage, Praha (Čekija), 2009 m. gegužės 26 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; DAUGIALA, Giedrius. Virtuali skaitmeninio paveldo sistema – atminties institucijų sąveikos pagrindas = Virtual System of Digital Heritage – the Basis for Collaboration Between Memory Institutions. Tarptautinė mokslinė konferencija Atminties komunikacija archyvuose, bibliotekose ir muziejuose: mokslo, politikos ir praktikos sąveika = Communication of Memory in Archives, Libraries and Museums: the Interaction of Science, Policy and Practice, Vilnius, 2007 spalio 4–5 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina; GARUNKŠTYTĖ, Vida. Advocacy for Libraries – the Role of Library Associations: Experience of Lithuania. World Library and Information Congress: 72nd IFLA General Conference and Council. Seulas (Pietų Korėja), 2006 m. rugpjūčio 20–24 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Litvanska kataložna strategija u kontekstu programa eEurope. Međunarodni skup u čast 100-e godišnjice rođenja Eve Verona, Zagrebas (Kroatija), 2005 m. lapkričio 17–18 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Bibliographic Control of Electronic Resources within Lithuanian Integrated Library Information System. Nacionālā bibliogrāfija: no rakstītā līdz digitālajam: Starptautiska konference, Ryga (Latvija), 2002 m. rugsėjo 12–13 d.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Библиографический учет в структуре интегрированной информационно-библиотечной системы Литвы – LIBIS. Internet and Library – Information Resources in Science, Culture, Education and Business. Buchara (Uzbekistanas), 2002 m.
- VARNIENĖ-JANSSEN, Regina. Подсистема электронных ресурсов в структуре LIBIS / Регина Варнене, Любовь Буцкене. Девятая международная конференция Крым 2002: библиотеки и ассоциации в меняющемся мире: новые технологии и новые формы сотрудничества, Крым, 8-16 июня, 2002.
Ekspertinė ir kita veikla
- Tarptautinio Istorijos duomenų Konsorciumo http://dataforhistory.org/ narė, nuo 2018 m.
- Informacijos paslaugų bakalauro jungtinio studijų programų komiteto narė, nuo 2015 m. iki 2019 m.;
- Komunikacijos mokslų jungtinio magistrantūros studijų programų komiteto narė, nuo 2015 m. iki 2017 m.;
- Europos mokslinių bibliotekų konsorciumo (CERL) narė, 2003–2007 m.;
- Tarptautinės serialinių leidinių standartinės numeracijos centro valdybos narė, 2000–2006 m.;
- IFLA Bibliografijos sekcijos nuolatinio komiteto narė, 2003–2012 m.;
- IFLA Nuolatinio UNIMARC komiteto (PUC) narė, 1999–2003 m.
- IFLA Tarptautinio standartinio bibliografinio aprašo – ISBD peržiūros grupės narė, nuo 1998 m. iki šiol.
Apdovanojimai
- Lietuvos Respublikos kultūros ministro 2014 m. balandžio 24 d. įsakymu suteiktas geriausio 2013 m. bibliotekininko vardas.
- Kultūros ministerijos premija už bibliotekininkystės, bibliografijos ir knygotyros mokslinius tyrinėjimus bei praktinę veiklą bibliotekoje, 2002 m.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0206.jsonl--Q61387325--Virtualios elektroninio paveldo sistemos idėjos autorė-2--lt-0206-48

Virtuali elektroninio paveldo sistema