Všechno se stalo úplnou náhodou. Minulý týden nám přišel fax, ve kterém bylo napsáno, že sem na Korfu přijede Antoinetta s manželem a chtějí vidět Adonise. Antoinetta je paní v Adonisově věku, která v dětství prožila jako dcera diplomata 3 roky na Korfu a Adonis tvrdí, že to byla jeho vůbec první láska.
S manželem Charlesem vypadají trochu jako karikatura prince Charlese a Camilly, ale jinak jsou moc milí a sympatičtí. V pátek k nám přišli na oběd a pak, když odcházeli, ptala jsem se jich, kde jsou vlastně ubytováni a oni řekli, že nikde, že si jedou hledat něco, kde by mohli přespat venku pod širákem. Přišlo mi to přinejmenším trošku výstřední na lidi jejich věku a postavení, tak jsem jim nabídla, jestli nechtějí přespat u nás. S díky odmítli, že nás nechtějí obtěžovat, ale že by jim to možná přece jenom přišlo vhod v neděli, na jednu noc. Rozloučili jsme se s tím, že mi dají zavčas vědět.
Janýsek po loňské návštěvě Prahy, kdy viděl u své velké sestřenice křečky, netoužil dlouho po ničem jiném. „Maminko,nechci gameboye ani žádné Piráty z Karibiku, chtěl bych křečíčka,“ žadonil mě lítostivým hláskem.
Před vánoci mě potkala italská maminka jeho kamaráda Thomase a tak jsme se chvilku bavily o domácích mazlíčcích. „Křečka? Já ti dám dva,“oznámila mi Gracia s radostí. „Thomas si toho ani nevšimne a k tomu odjíždímě stejně na vánoce do Itálie, tak by se o ně neměl kdo starat.“ A tak se stalo, že jsem dostala dva malé křečíčky v důchodovém věku, kteří byli zavřeni v maličkaté plexisklové klícce, kde nechápu, jak mohli dva roky vůbec přežít.
Janýsek měl obrovskou radost a s křečíčky si pořád hrál, sám je krmil a vyklízel. Pojmenoval je Anička a Lucy.
V neděli v 8 večer najednou zavolala Antoinetta, že jsou s Charlesem před domem, jestli by tedy u nás mohli přespat. /Ach jeje, neříkala jsem, ať mi dají vědět dopředu?/ Šla jsem trošku otráveně otevřít, ukázala jim pokoj, dala jim klíče, řekla, ať si udělají pohodlí a dál se o ně nestarala. Pár odešel a vrátil se až pozdě v noci.
Adonis čekal dlouho, až se vrátí, ale nedočkal se. Před tím, než si šel lehnout, vzal křečky, dal je na balkon, aby v noci nerušili návštěvu svým běháním na kolotoči a záhy usnul.
Včera odpoledne, když jsem se vrátila z práce, podivila jsem se, co dělá klec s křečky venku. Vzala jsem je dovnitř, vyměnila vodu a dala jim kousek jablka. Křečíčci tiše oddychovali. Až později, když oddychovat přestali a leželi oba dva s nožičkama nahoře úplně ztuhlí, uvědomila jsem si, že byli celé dopoledne vystaveni prudkému slunečnímu žáru. Umřeli svorně vedle sebe. Věděla jsem, že asi brzy zemřou, ale přišlo mi hrozně líto, že zemřeli naší vinou. Ubožátka.
Ofélie jejich smrt vzala s nadhledem tříletého dítěte:“Křečíčci jsou mrtví,“ řekla a do jejich prázné klece si začala skládat umělohmotné koníčky a panenky.
Jenže za 14 dní se vrátí Janýsek a já přemýšlím, jak mu nenadálou smrt jeho milovaných zvířátek vysvětlím…/Budu vděčná za každou dobrou radu…/