b'\n_START_ARTICLE_\nFriedrich von Schelling\n_START_SECTION_\nLiv og gerning\n_START_PARAGRAPH_\nFaderen var pr\xc3\xa6st i Leonberg i W\xc3\xbcrttemberg. Schelling studerede teologi og filosofi i T\xc3\xbcbingen, hvor ham sluttede venskab med Hegel og H\xc3\xb6lderlin. Efter at have taget doktorgraden her drog han 1796 til Leipzig som l\xc3\xa6rer for to unge adelige. I 1798 blev han p\xc3\xa5 foranledning af Goethe udn\xc3\xa6vnt til professor i Jena, der p\xc3\xa5 den tid var centeret for den tyske romantik. Han traf Fichte, der virkede som professor her til 1799, Novalis, Tieck, Steffens, br\xc3\xb8drene Schlegel med deres hustruer og et par \xc3\xa5r senere atter Hegel, i forbindelse med hvem han 1802\xe2\x80\x9403 udgav tidsskriftet "Kritisches Journal der Philosophie". F\xc3\xb8r dette havde han i Jena udgiver "Zeitschrift f\xc3\xbcr speculative Physik" (1800\xe2\x80\x9402), der atter fortsattes 1803 som "Neue Zeitschrift f\xc3\xbcr speculative Physik". Samme \xc3\xa5r giftede han sig med A.W. Schlegel\xe2\x80\x99s fraskilte hustru Karoline, f. Michaelis (om hende og hendes Forhold til Schelling se hendes, under titelen "Karoline", af Waitz [1871 og 1882] udgivne breve), og overtog et professorat i filosofi i W\xc3\xbcrzburg, hvor han begyndte udgivelsen af "Jahrb\xc3\xbccher d. Medizin" (1805\xe2\x80\x9408). I 1806 blev han medlem af Videnskabernes Akademi i M\xc3\xbcnchen og senere dets sekret\xc3\xa6r._NEWLINE_Efter sin f\xc3\xb8rste hustrus d\xc3\xb8d i 1809 giftede han sig med Pauline Gotter i 1812. \xc3\x85ret efter begyndte han udgivelsen af et nyt tidsskrift, "Allg. Zeitschr. von Deutschen f\xc3\xbcr Deutsche". Efter en Fejde med M\xc3\xbcnchen-akademiets pr\xc3\xa6sident Jacobi forlod han M\xc3\xbcnchen og holdt 1820\xe2\x80\x9426 forel\xc3\xa6sninger i Erlangen, til han 1827 kaldtes tilbage til M\xc3\xbcnchen og blev professor ved det nyoprettede universitet der, senere geheimer\xc3\xa5d og pr\xc3\xa6sident for Videnskabernes Akademi. For at st\xc3\xb8tte den kirkelige reaktion kaldte Frederik Vilhelm IV ham 1841 til Berlin. Dels fordi de med s\xc3\xa5 stor sp\xc3\xa6nding im\xc3\xb8desete Berlin-forel\xc3\xa6sninger blev en fiasko, dels af vrede over, at de blev udgivne uden hans vidende og vilje, trak Schelling sig tilbage fra sin l\xc3\xa6rervirksomhed.\n_START_SECTION_\nFilosofisk udvikling\n_START_PARAGRAPH_\nI filosofiens historie st\xc3\xa5r Schelling som den typiske romantiker, en glimrende begavelse, der hurtig l\xc3\xa6rte, men atter hurtig fra videnskabelig unders\xc3\xb8gelse gik over til geniale syner eller s\xc3\xa6lsomme fantasterier. Han stillede altid sin fremgangsm\xc3\xa5de i mods\xc3\xa6tning til erfaringens lange, besv\xc3\xa6rlige vej, og han n\xc3\xa5ede selv for tidlig sit h\xc3\xb8jdepunkt. Mens Hegel som moden mand langsomt opf\xc3\xb8rte sit v\xc3\xa6ldige system, skrev Schelling sine bedste v\xc3\xa6rker mellem sit 22. og 29. \xc3\xa5r. Men hurtig lammedes han i sin produktion, hans arbejde blev kun till\xc3\xb8b og, ofte ret pralende, bebudelser af, hvad der skulle komme. Han er filosofiens egentlige romantiker ved sin k\xc3\xa6rlighed til naturen, hvis inderste v\xc3\xa6sen han mente at have skuet. Mens romantikken hos Fichte var etik, begyndte den hos Schelling som naturpanteisme og endte i en religi\xc3\xb8s mysticisme. Han er romantiker i sit had til oplysningstiden, ogs\xc3\xa5 her den mest udpr\xc3\xa6gede ved sin ungdommelige og overmodige polemik mod den. Mens Fichte gennem Kant og i meget af sit bedste har forbindelse med den, og selv Hegel p\xc3\xa5 visse punkter st\xc3\xa5r den n\xc3\xa6r, har Schelling brudt med den i alle retninger og st\xc3\xa5r ogs\xc3\xa5 Kant fjernt; hvad han tog fra Fichte\xe2\x80\x99s teoretiske filosofi, var stedse de tanker, i hvilke denne var mindst p\xc3\xa5virket af Kant. Schelling S.\xe2\x80\x99s Filosofi kan ikke betragtes som eet system, men som flere ret afvigende stadier.\n_START_SECTION_\nTidlige udvikling\n_START_PARAGRAPH_\nHan var begyndt med at studere teologi, og hans f\xc3\xb8rste arbejder ("Dissertationen" [1792] og "Ueber Mytherne" [1793]) viser s\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5virkning af Herder, der inden for oplysningstiden i meget var forl\xc3\xb8ber for den egentlige romantik. Sammen med Hegel gik han snart over til filosofien og studerede s\xc3\xa6rlig Kant og dennes efterf\xc3\xb8lgere og kritikere. I 1794 kom Fichte\xe2\x80\x99s "Wissenschaftslehre", og studiet af denne gav Schelling den afg\xc3\xb8rende impuls; samme \xc3\xa5r skrev han en afhandling i Fichte\xe2\x80\x99s \xc3\xa5nd: "Ueber die M\xc3\xb6glichkeit einer Form d. Philos. \xc3\xbcberhaupt" (1795); denne fulgtes samme \xc3\xa5r af skriftet: "Vom Ich als Prinzip d. Philos.". Fichte ville udlede alt af Jeg\xe2\x80\x99et, men da der var tilstande (objekterne) i vor bevidsthed, der ikke kunne forklares ud fra det Jeg, vi kender, antog han en 3. faktor, det absolutte Jeg, der var \xc3\xa5rsagen b\xc3\xa5de til det empiriske Jeg og til objekterne (Ikke-Jeg\xe2\x80\x99et); Sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let m\xc3\xa5tte, da alt skulle forklares ud fra det absolutte princip, blive dette: hvorfor det absolutte Jeg delte sig, "satte et Ikke-Jeg", og den vanskelighed, der ligger heri, og som vil g\xc3\xa5 igen i ethvert fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at udlede alt af eet princip, opgav Fichte teoretisk at l\xc3\xb8se, idet han henviste til etikken: uden kamp ingen moral, Jeg\xe2\x80\x99et m\xc3\xa5 derfor s\xc3\xa6tte sig selv en modstand for at kunne handle etisk. Det er mod dette hovedpunkt, Schelling retter sin kritik: det etiske kan kun anvendes p\xc3\xa5 personligheder, p\xc3\xa5 noget begr\xc3\xa6nset, og ikke p\xc3\xa5 det absolutte Jeg, der er ubegr\xc3\xa6nset, for at forklare, at dette begr\xc3\xa6nser sig selv. Fichte\xe2\x80\x99s absolutte Jeg kan konsekvent kun forestilles som den absolutte magt. Sk\xc3\xb8nt Schelling i grundprincipper og metode helt st\xc3\xa5r p\xc3\xa5 Fichte\xe2\x80\x99s grund, er hans kritik af betydning og interessant, fordi den straks fremh\xc3\xa6ver den dybe forskel mellem de to t\xc3\xa6nkere. Fichte\xe2\x80\x99s system begyndte og endte, trods al abstrakt spekulation, i etik, Schelling interesserede sig aldrig derfor. I "Philos. Briefen \xc3\xbcber Dogmatismus und Kriticismus" (1796) kritiserer han Kant\xe2\x80\x99s moralske beviser for Guds tilv\xc3\xa6relse og opstiller den for hele hans senere filosofi s\xc3\xa5 karakteristiske "intuitive anskuen" af det evige, i hvilken han s\xc3\xb8ger at forene Spinoza\xe2\x80\x99s cognitio sub specie \xc3\xa6terni med Fichte\xe2\x80\x99s subjektivisme. I 1796\xe2\x80\x9497 skrev han "Abhandlung zur Erl\xc3\xa4uterung des Idealismus", hvor han uddyber sin kritik af Kant og i tilslutning til Fichte opstiller viljen, som han mener Kant med urette alene byggede sin etik, men ikke sin teoretiske filosofi p\xc3\xa5, som det sidste grundprincip.\n_START_SECTION_\nAndet stadium\n_START_PARAGRAPH_\nMed 1797 begynder der et nyt stadium i Schelling\xe2\x80\x99s Filosofi. Etikken, der l\xc3\xa5 Schelling fjernt, var kernen i Fichte\xe2\x80\x99s filosofi, den abstrakte dialektik over Jeg og Ikke-Jeg m\xc3\xa5tte i l\xc3\xa6ngden uden den blive for t\xc3\xb8r og indholdsl\xc3\xb8s. Schelling\xe2\x80\x99s k\xc3\xa6rlighed til naturen f\xc3\xb8rte ham til at drage den side frem, Fichte helt havde ladet ligge. For Fichte var naturen tilstr\xc3\xa6kkelig karakteriseret i ordene "das versinnlichte Material unserer Pflicht"; det var her, Schelling s\xc3\xa5 den store mangel, og hans f\xc3\xb8rste plan var da at give en naturfilosofi som supplement til Fichte\xe2\x80\x99s system, men inden for dettes rammer. Han l\xc3\xa6gger derfor ikke som Fichte blot v\xc3\xa6gt p\xc3\xa5, hvorfor subjektet s\xc3\xa6tter et objekt, hvorfor Jeg\xe2\x80\x99et m\xc3\xa5 danne den ydre natur, men skyder omvendt det problem i forgrunden: hvorledes kan \xc3\xa5nden udvikles af naturen? Han fjerner sig hermed fra Fichte\xe2\x80\x99s skarpe mods\xc3\xa6tning mellem \xc3\xa5nd og natur og optager Herder\xe2\x80\x99s tanke om naturen som et trin op mod \xc3\xa5nden. Af afg\xc3\xb8rende betydning har sikkert ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5virkningen fra Spinoza v\xc3\xa6ret. idealistisk bliver den l\xc3\xb8sning, han mener at kunne give p\xc3\xa5 dette problem, derved, at han finder de samme kr\xc3\xa6fter, der virker i \xc3\xa5nden, som virkende i naturen; den samme mods\xc3\xa6tning ("Duplicitet"), der findes i Jeg\xe2\x80\x99et som mods\xc3\xa6tning mellem dette og dets objekt, g\xc3\xa5r igen overalt (System, s. 190); han g\xc3\xa5r alts\xc3\xa5 her fra de h\xc3\xb8jere former ned til de lavere, hans metode er derfor "konstruktiv" og tillige, da vejen g\xc3\xa5r gennem den stadige p\xc3\xa5visning af mods\xc3\xa6tninger, dialektisk. Fichte gik ud fra mods\xc3\xa6tningen mellem Jeg og Ikke-Jeg, den positive og negative grundkraft, men standsede i problemets abstrakte sf\xc3\xa6rer; det nye hos Schelling er, at han f\xc3\xb8rer dette mods\xc3\xa6tningsforhold ned gennem naturf\xc3\xa6nomenernes r\xc3\xa6kke. Og som subjekt og objekt hos Fichte involverer hinanden, kommer naturens duplicitet, hvis metodiske udtryk alts\xc3\xa5 dialektikken er, i virkeligheden til hos Schelling at foruds\xc3\xa6tte en identitet, det absolutte: "Naturen skal v\xc3\xa6re den synlige Aand, Aanden den usynlige Natur" (Ideen, Einleitung)._NEWLINE_De forskellige trin af naturen ("potenserne") er betegnede ved, om den subjektive eller objektive side ("pol") har overv\xc3\xa6gten, og i denne sin p\xc3\xa5visning af polaritetsforholdet ned gennem naturf\xc3\xa6nomenerne fandt Schelling en ikke uv\xc3\xa6sentlig st\xc3\xb8tte i det 18. \xc3\xa5rhundredes elektricitetsl\xc3\xa6re, s\xc3\xa6rlig ved Luigi Galvani\xe2\x80\x99s og Charles Augustin Coulomb\xe2\x80\x99s opdagelser: "De elektriske F\xc3\xa6nomener danner det til Grund liggende Skema for hele Materiens Konstruktion" (Einl., s. 46). Af betydning for ham var her arbejderne af H.C. \xc3\x98rsted\xe2\x80\x99s ven, fysikeren Johann Wilhelm Ritter, der samtidig med Schelling boede i Jena. Naturfilosofien bliver teleologisk, for s\xc3\xa5 vidt som \xc3\xa5nden s\xc3\xa6ttes som den h\xc3\xb8jeste potens, som det der gennem udviklingen klarere og klarere udtrykkes i naturen; denne m\xc3\xa5 betragtes som "\xc3\xa5ndens odyss\xc3\xa9\xc2\xab, \xc3\xa5ndens tilbagevenden til sig selv i sin h\xc3\xb8jeste form. Men denne udvikling med identitet gennem alle potenserne opfattede Schelling ikke, som fandt der, hvad man senere har kaldt en naturlig udvikling sted mellem disse, sl\xc3\xa6gtskabet var et blot ideelt; ligheden viste tilbage til samme grundtype, ideen, som hver potens trods mange afvigelser s\xc3\xb8gte at udtrykke, men ikke til en real sammenh\xc3\xa6ng mellem formerne. Kontinuiteten ligger kun i det absolutte; mellem formerne i den natur, vi kender, er der spring. Schelling skiller sig ved dette ud fra Leibniz, hvis opfattelse han ellers i meget stod n\xc3\xa6r, og hans teori danner her den idealistiske mods\xc3\xa6tning til den realistiske udviklingsl\xc3\xa6re hos Charles Darwin. potenserne betragtede Schelling dog kun kvantitativt forskellige og kaldte derfor sin naturfilosofi for "dynamisk atomistik"; selve r\xc3\xa6kken af dem mente han ogs\xc3\xa5 at kunne konstruere. Den f\xc3\xb8rste reale potens er udtrykt ved tyngden, den anden ved lyset, den tredje ved organismen som produktet af de to f\xc3\xb8rste. Hertil svarer atter de ideale potenser: sandhed (erkendelsen), godhed (handlingen) og sk\xc3\xb8nhed (kunsten). I den kunstneriske skaben n\xc3\xa5r \xc3\xa5nden sin h\xc3\xb8jeste form. Schelling\xe2\x80\x99s Konstruktion af Naturen er fantasier over visse naturvidenskabelige begreber og har i sine enkeltheder n\xc3\xa6ppe interesse l\xc3\xa6ngere; b\xc3\xa5de i disse og navnlig i hele sin metode st\xc3\xa5r\xc2\xa0\xc2\xbbNaturfilosofien\xc2\xab\xc2\xa0virkelig naturvidenskab fjernt. Til denne periode h\xc3\xb8rer f\xc3\xb8lgende v\xc3\xa6rker: "Ideen zu einer Philos. d. Natur" (1797, del I, mere udkom aldrig), "Von der Weltseele", (1798), "Erster Entwurfe, Syst. d. Naturphilos." (1799), "Einleitung zu einem Entwurf" (samme \xc3\xa5r) og endelig "System des transcendentalen Idealismus" (1800); hertil kommer to mindre afhandlinger (i "Zeitschrift f\xc3\xbcr speculative Physik")._NEWLINE_Ikke med gl\xc3\xa6de havde Fichte af sit system set naturfilosofien udvikle sig, og efter en stedse skarpere brevveksling ("Fichte\xe2\x80\x99s und Schelling\xe2\x80\x99s philos. Briefwechsel" [1856], s. 80 ff.) kom det 1801 til et afg\xc3\xb8rende brud mellem de to venner. Samtidig knyttedes et n\xc3\xa6rmere venskab mellem Schelling og Hegel, der nu var kommen til Jena; filos. synes Schelling her at have v\xc3\xa6ret den f\xc3\xb8rende og har sikkert \xc3\xb8vet indflydelse p\xc3\xa5 vennens udvikling.\n_START_SECTION_\nTredje og fjerde stadium\n_START_PARAGRAPH_\nSchelling\xe2\x80\x99s tredje stadium (1801-03) adskiller sig blot fra det andet derved, at den tanke: at natur og \xc3\xa5nd er det samme, skydes mere i forgrunden; selve det absolutte som identiteten bliver filosofiens egentlige objekt. Heraf f\xc3\xb8lger, da de samme former skal g\xc3\xa5 igen i de forskellige potenser, en endnu vilk\xc3\xa5rligere symbolik eller analogiseren af de forskellige naturf\xc3\xa6nomener og en st\xc3\xa6rkere fremh\xc3\xa6ven af den mystiske skuen af enheden. Denne tr\xc3\xa6der s\xc3\xa6rlig frem i den sv\xc3\xa6rmeriske dialog "Bruno" (1802); andre skrifter fra denne periode er: "Darstellung meines Systems" (1801) og "Fernere Darstellung" (1802). S\xc3\xa6rlig m\xc3\xa5 fremh\xc3\xa6ves: "Die Methode des academischen Studium" (1803), der m\xc3\xa5ske er Schelling\xe2\x80\x99s betydeligste v\xc3\xa6rk. Interessant er her den historiske mere underordnede stilling, Schelling i mods\xc3\xa6tning til sin senere filosofi giver kristendommen (Vorles., IX), og udformningen af den tanke, han if\xc3\xb8lge sin fremh\xc3\xa6ven af det absolutte som det oprindelige og h\xc3\xb8jeste m\xc3\xa5tte n\xc3\xa5 til, og som i alle sine former er et af de typiske m\xc3\xa6rker for romantikken: dekadenceteorien, klarest udtrykt i de ord: "Der gives ingen Tilstand af Barbari, som ikke stammer fra en Kultur, der er gaaet til Grunde" (Vorles., VIII). Denne overf\xc3\xb8ring af princippet om at forklare det lavere ud fra det h\xc3\xb8jere, fra naturfilosofien til det historiske omr\xc3\xa5de har s\xc3\xa6rlig i religionsvidenskaben spillet en stor rolle (den Schelling-Creuzer\xe2\x80\x99ske "urmonoteisme"). Ved denne tanke om frafaldet fra ideerne ytrer sig allerede st\xc3\xa6rkt en platoniserende tendens, der bliver det afg\xc3\xb8rende i Schelling\xe2\x80\x99s 4. stadium (1804\xe2\x80\x9409). Hans hovedv\xc3\xa6rk fra denne periode er "Philosophie und Religion" (1804), hvortil slutter sig "Das Verh\xc3\xa4ltniss des Realen und Idealen in der Natur" (1806), "Darlegung d. wahren Verh\xc3\xa4ltn. d. Naturphilos. z. verbess. Fichte\xe2\x80\x99schen Lehre" (samme \xc3\xa5r), "\xc3\x9cber d. Verh\xc3\xa4ltn. d. bildende K\xc3\xbcnste z. Natur" (1807) og nogle afhandlinger (i "Jahrb\xc3\xbccher d. Medicin").\n_START_SECTION_\nSkels\xc3\xa5ret 1809\n_START_PARAGRAPH_\nMens alle disse stadier glider over i hverandre, s\xc3\xa6tter 1809, hans f\xc3\xb8rste hustrus d\xc3\xb8ds\xc3\xa5r, et afg\xc3\xb8rende skel: den filosofi, der ligger efter det i dette \xc3\xa5r udkomne skrift: "Untersuch. \xc3\xbcber d. Wesen d. menschl. Freiheit", betegner Schelling selv som den "positive"; i virkeligheden er det en mere teistisk religionsfilosofi i mods\xc3\xa6tning til hans ungdoms naturpanteisme. Efter sit Jena-ophold var han allerede f\xc3\xb8rt ind p\xc3\xa5 det religi\xc3\xb8se problem gennem Carl August von Eschenmayer ("Philos. u. Rel. Vorbericht"); sin n\xc3\xa6rmere udvikling fik hans t\xc3\xa6nkning p\xc3\xa5 dette punkt ved p\xc3\xa5virkning fra Franz von Baader og s\xc3\xa6rlig Jacob B\xc3\xb6hme, hvis mystiske teosofi han optog i sit system. Mere og mere sk\xc3\xb8d tanken om en oprindelig mods\xc3\xa6tning i guddommen sig frem foran den tidligere h\xc3\xa6vdelse af det absolutte som det identiske. Til n\xc3\xa6vnte skrift slutter sig et skarpt stridsskrift mod Jacobi (1812) og et lille religionshistorisk skrift: "Die Gottheiten v. Samothrake" (1815)._NEWLINE_Med 1809 var den store standsning i hans produktion indtr\xc3\xa5dt. Som han engang holdt opg\xc3\xb8r med Fichte, var der blevet holdt opg\xc3\xb8r med ham selv; hans tidligere ven og forbundsf\xc3\xa6lle, Hegel, der s\xc3\xa5, at hans filosofi f\xc3\xb8rte ud i sv\xc3\xa6rmeri og videnskabelig tomhed, tog i fortalen til sit f\xc3\xb8rste store v\xc3\xa6rk ("Ph\xc3\xa4nomenologie" [1807]) afstand fra Schelling og hans absolutte, "M\xc3\xb8rket, hvori alle Katte er graa". Fichte havde lagt tyngdepunktet i etikken, Schelling lagde det over i naturfilosofien, det blev nu Hegel, der f\xc3\xb8rte romantikkens filosofi videre ved v\xc3\xa6sentlig at l\xc3\xa6gge det over i historien; dermed br\xc3\xb8d han spekulationen og tillige den europ\xc3\xa6iske \xc3\xa5ndsvidenskab ny baner og erobrede efter Fichte\xe2\x80\x99s d\xc3\xb8d ubestridt f\xc3\xb8rerstillingen i den tyske filosofi, hvad Schelling aldrig tilgav ham. Da efter Hegel\xe2\x80\x99s d\xc3\xb8d hans skoles venstre fl\xc3\xb8j drog religionsfilosofiske konsekvenser af mesterens l\xc3\xa6re, der forekom kirken bet\xc3\xa6nkelige, kaldte den reaktion\xc3\xa6re romantiker p\xc3\xa5 Preussen\xe2\x80\x99s trone 1841 Schelling til Berlin for at st\xc3\xb8tte den kirkelige reaktion. Schelling begyndte sine forel\xc3\xa6sninger ("Philos. d. Mythologie" og "Philos. d. Offenbarung") under stor tilstr\xc3\xb8mning og store forventninger; men disse skuffedes bittert. Hans ny filosofi, der skulle vise udviklingen fra "Urmonoteismen" gennem mytologien til den pavelige og den protestantiske kristendom og videre til romantikkens yndlingsform for kristendom, den johanneiske, er en bred og d\xc3\xa5rlig fremstilling af urigtige ideer og ligner kun hans ungdoms v\xc3\xa6rker ved sine fantastiske analogier og sin foragt for kendsgerninger.\n_START_SECTION_\nBetydning\n_START_PARAGRAPH_\nSom sikkert ingen anden har Schelling, s\xc3\xa6rlig ved sin naturfilosofi, haft den s\xc3\xb8rgelige lod at bringe filosofien i vanry, og dog har hans tanker \xc3\xb8vet en befrugtende indflydelse p\xc3\xa5 de forskelligste kredse; en bestemt afgr\xc3\xa6nset skole har Schelling, der selv s\xc3\xa5 ofte skiftede standpunkt, ikke efterladt sig. Under hans \xc3\xa5p\xc3\xa5virkning var blandt andre Hegel, Franz von Baader, Fr. Krause, W. Rosenkranz, Karl Wilhelm Ferdinand Solger, Coleridge og af naturforskere m\xc3\xa6nd som Johs. M\xc3\xbcller, Karl Ernst von Baer, K. G. Carus og H.C. \xc3\x98rsted._NEWLINE_Hans samlede v\xc3\xa6rker (14 bind) er udgivne 1856\xe2\x80\x9461.'