b'\n_START_ARTICLE_\nSupinum\n_START_PARAGRAPH_\nSupinum er en grammatisk term, der imidlertid betegner noget forskelligt p\xc3\xa5 forskellige sprog.\n_START_SECTION_\nSvensk\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 svensk er der flere perfektum participiumsformer (korte till\xc3\xa6gsformer), der adskiller sig fra hinanden, og som derfor har f\xc3\xa5et forskellige betegnelser. Selv om det samme forhold g\xc3\xb8r sig g\xc3\xa6ldende p\xc3\xa5 dansk, anvender vi sj\xc3\xa6ldent betegnelsen supinum ved beskrivelsen af dansk sprog. En beskrivelse, der ligger t\xc3\xa6t op af den nedenst\xc3\xa5ende svenske, findes i f.eks. Paul Diderichsens "Element\xc3\xa6r dansk grammatik", hvor der skelnes mellem supinum og adjektiviske former._NEWLINE_P\xc3\xa5 svensk kaldes den perfektum participium, der sammen med modalverbet ha eller hava (at have) danner henholdsvis perfektum (f\xc3\xb8rnutid) og pluskvamperfektum (f\xc3\xb8rdatid) for supinum. De andre tilf\xc3\xa6lde beholder betegnelsen perfektum participium. De svage verbers supinumform er identisk med intetk\xc3\xb8nsformen af perfektum participium. De fleste st\xc3\xa6rke verber har dog en forskel mellem supinum, som slutter p\xc3\xa5 -it, og intetk\xc3\xb8nsformen af perfektum participium, som slutter p\xc3\xa5 -et. I forskel fra dansk perfektum participium har svensk supinum en passivform p\xc3\xa5 -s, hvorved "Vejen er blevet asfalteret" kan siges "V\xc3\xa4gen har asfalterats" (eller "V\xc3\xa4gen har blivit asfalterad").\n_START_SECTION_\nLatin\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 klassisk latin er supinum betegnelsen p\xc3\xa5 et kasusb\xc3\xb8jet verbalsubstantiv anvendt i to overleverede former, der traditionelt betegnes som 1. supinum og 2. supinum. Det er alts\xc3\xa5 archa\xc3\xafske former, der kun forekommer i faste vendinger._NEWLINE_Et verbalsubstantiv er et substantiv (navneord), der er afledt af et verbum (udsagnsord), og der er ikke altid noget tilsvarende p\xc3\xa5 dansk, h\xc3\xb8jst en forklaring. Verbalsubstantivet svarer betydningsm\xc3\xa6ssigt til en infinitiv (navnem\xc3\xa5de) (f.eks. at sige), men p\xc3\xa5 latin kan infinitiven v\xc3\xa6re subjekt og i visse tilf\xc3\xa6lde objekt; men hvis der skal bruges en anden kasus, m\xc3\xa5 der anvendes en substantiveret form. Det kr\xc3\xa6ver en vis abstraktion at forholde sig til substantiver (navneord), der ikke umiddelbart findes p\xc3\xa5 dansk, s\xc3\xa5som verbalsubstantivet til at g\xc3\xb8re, substantivet (navneordet) det at g\xc3\xb8re, \xe2\x80\x93 g\xc3\xb8relsen.\n_START_SECTION_\nAndre sprog\n_START_PARAGRAPH_\nSupinum findes ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 en r\xc3\xa6kke \xc3\xb8steurop\xc3\xa6iske sprog, herunder rum\xc3\xa6nsk, slovensk og litauiske dialekter.'