b"\n_START_ARTICLE_\nGradm\xc3\xa5ling\n_START_PARAGRAPH_\nGradm\xc3\xa5ling er en geod\xc3\xa6tisk metode til bestemmelse af jordklodens st\xc3\xb8rrelse og form, til brug ved fremstilling af landkort. B\xc3\xa5de de gamle gr\xc3\xa6kere og senere Mellem\xc3\xb8stens arabere foretog gradm\xc3\xa5linger, men det var f\xc3\xb8rst med indf\xc3\xb8relsen af triangulation og m\xc3\xa5leinstrumenter med kikkertsigte i Europa i 1600-tallet, at m\xc3\xa5lingerne blev rimeligt pr\xc3\xa6cise. I l\xc3\xb8bet af 1700-tallet efterviste man ved gradm\xc3\xa5linger, at jorden ikke er perfekt kugleformet, men fladtrykt ved polerne, som en omdrejningsellipsoide. I slutningen af 1800-tallet m\xc3\xa5tte ogs\xc3\xa5 denne forestilling opgives, og i dag ved man, at jordens form, geoiden, kan sammenlignes med en bulet appelsin, hvor afstanden fra havniveau til jordens centrum kan variere med op mod 200 m._NEWLINE_Gradm\xc3\xa5ling er i dag afl\xc3\xb8st af opm\xc3\xa5ling vha satellitter, men udgjorde frem til midten af 1900-tallet et vigtigt grundlag for topografisk opm\xc3\xa5ling og kortl\xc3\xa6gning af jordens overflade.\n_START_SECTION_\nOldtiden\n_START_PARAGRAPH_\nGr\xc3\xa6kerne var formentlig ikke de f\xc3\xb8rste til at opfatte jordkloden som kugleformet, men det var gr\xc3\xa6keren Eratosthenes, som ca. 220 f.Kr. ud fra den antagelse foretog den f\xc3\xb8rste bestemmelse af jordklodens st\xc3\xb8rrelse. Han m\xc3\xa5lte middagssolens h\xc3\xb8jde over horisonten ved de to egyptiske byer Syene (i dag Aswan) og Alexandria. Han anslog afstanden mellem de to byer til 5.000 egyptiske stadier, svarende til ca. 925 km, og fik herved en afstand fra \xc3\xa6kvator til pol, den s\xc3\xa5kaldte meridiankvadrant, p\xc3\xa5 ca. 11.560 km. Senere udf\xc3\xb8rte en anden gr\xc3\xa6ker en gradm\xc3\xa5ling mellem Alexandria og Rhodos, som f\xc3\xb8rte til en v\xc3\xa6rdi p\xc3\xa5 ca. 11.000 km._NEWLINE_I tiden efter Kristi f\xc3\xb8dsel flyttede fokus for astronomi og matematik til den arabiske verden, og omkring \xc3\xa5r 827 udf\xc3\xb8rtes p\xc3\xa5 flodsletterne ved Bagdad den f\xc3\xb8rste egentlige gradm\xc3\xa5ling, mellem to punkter med 2 breddegraders afstand, hvor b\xc3\xa5de den astronomiske vinkel og afstanden p\xc3\xa5 landjorden blev m\xc3\xa5lt. Dette gav en meridiankvadrant p\xc3\xa5 20,4 millioner arabiske alen, svarende til 11.016 km.\n_START_SECTION_\nNyere tid\n_START_PARAGRAPH_\nI de f\xc3\xb8lgende 700 \xc3\xa5r foretoges der s\xc3\xa5 vidt vides ingen nye gradm\xc3\xa5linger, f\xc3\xb8rend den franske l\xc3\xa6ge Jean Fernel (1497-1558) i 1525 m\xc3\xa5lte afstanden mellem Paris og Amiens ved at t\xc3\xa6lle antallet af omdrejninger p\xc3\xa5 et vognhjul. Han n\xc3\xa5ede herved frem til en v\xc3\xa6rdi for meridiankvadranten p\xc3\xa5 10.011 km, en v\xc3\xa6rdi t\xc3\xa6t p\xc3\xa5 den nug\xc3\xa6ldende p\xc3\xa5 10.001,97 km, som dog formentlig skyldtes tilf\xc3\xa6ldigheder._NEWLINE_N\xc3\xa5r man skulle m\xc3\xa5le s\xc3\xa5 lange afstande langs jordoverfladen med den n\xc3\xb8jagtighed som kr\xc3\xa6vedes til gradm\xc3\xa5ling, blev resultatet nemt fejlbeh\xc3\xa6ftet, og det var derfor et epokeg\xc3\xb8rende fremskridt, da holl\xc3\xa6nderen Willebrord Snellius (1580-1626) i 1615 udviklede en ny metode til afstandsm\xc3\xa5ling. Ud fra en pr\xc3\xa6cis l\xc3\xa6ngdem\xc3\xa5ling af en basislinie p\xc3\xa5 f\xc3\xa5 kilometers l\xc3\xa6ngde og en r\xc3\xa6kke af trekanter i tilslutning hertil, hvis sidel\xc3\xa6ngder han m\xc3\xa5lte vha triangulation, m\xc3\xa5lte han de ca. 107 km mellem byerne Alkmaar og Bergen op Zoom med hidtil ukendt pr\xc3\xa6cision. I 1669 p\xc3\xa5begyndte Jean Picard p\xc3\xa5 foranledning af Det franske Akademi en ny gradm\xc3\xa5ling af de ca. 115 km mellem Paris og Amiens, som ligger p\xc3\xa5 n\xc3\xa6sten samme l\xc3\xa6ngdegrad. Her anvendtes for f\xc3\xb8rste gang i st\xc3\xb8rre stil nye m\xc3\xa5leinstrumenter som kikkert med tr\xc3\xa5dkors, n\xc3\xb8jagtige ure og vinkelm\xc3\xa5lere med libelle, og Picards v\xc3\xa6rdi for meridiankvadranten blev p\xc3\xa5 10.009 km.\n_START_SECTION_\nJordens fladtrykning\n_START_PARAGRAPH_\nIsaac Newton viste i sin Principia fra 1687 hvordan en roterende kugle, s\xc3\xa5som jordkloden, pga tyngdekraften vil blive lidt fladtrykt ved polerne. Denne teori blev eftervist ved pendulm\xc3\xa5linger udf\xc3\xb8rt p\xc3\xa5 forskellige breddegrader, idet man fandt, at et pendul svinger langsommere, har l\xc3\xa6ngere periode, jo t\xc3\xa6ttere man er p\xc3\xa5 \xc3\xa6kvator. Da et penduls periode bliver kortere med voksende tyngdekraft, m\xc3\xa5 tyngdekraften vokse mod polerne, som derfor m\xc3\xa5 befinde sig t\xc3\xa6ttere p\xc3\xa5 jordens centrum end \xc3\xa6kvator._NEWLINE_Franskm\xc3\xa6ndene var p\xc3\xa5 den tid f\xc3\xb8rende mht pr\xc3\xa6cisionsm\xc3\xa5linger, og da Picards m\xc3\xa5linger, sammen med andre franske, blev publiceret i 1720, tydede m\xc3\xa5lingerne p\xc3\xa5, at jorden ikke var fladtrykt ved polerne, men snarere tilspidset, som en citron. Man erkendte dog, at det ikke inden for Frankrigs gr\xc3\xa6nser var muligt at m\xc3\xa5le fladtrykningen tilstr\xc3\xa6kkeligt n\xc3\xb8jagtigt, og der udsendtes derfor franske ekspeditioner, dels i 1735 til Peru, t\xc3\xa6t p\xc3\xa5 \xc3\xa6kvator, dels i 1736 til Lapland, for at m\xc3\xa5le meridianbuer. Sammenholdt med en revision af den franske bue viste de nye m\xc3\xa5linger, at jorden med sikkerhed var fladtrykt ved polerne, og fladtrykningen bestemtes til 1:304._NEWLINE_Som en del af bestr\xc3\xa6belserne for at indf\xc3\xb8re metersystemet, hvis enhed er defineret som en timilliontedel af meridiankvadranten, alts\xc3\xa5 afstanden fra \xc3\xa6kvator til nordpolen, udf\xc3\xb8rte de franske astronomer Jean-Baptiste Delambre (1749-1822) og Pierre M\xc3\xa9chain (1744-1804) i \xc3\xa5rene 1792-1798 en gradm\xc3\xa5ling over 9,5\xc2\xb0 fra Dunkerque til Barcelona, hvor fladtrykningen bestemtes til 1:334. Her anvendte man en forbedret vinkelm\xc3\xa5ler, en s\xc3\xa5kaldt bordakreds, udviklet af den franske fysiker Jean-Charles de Borda (1733-1799)._NEWLINE_I andre europ\xc3\xa6iske lande gik man nu ogs\xc3\xa5 i gang med at udf\xc3\xb8re gradm\xc3\xa5linger. Meridianbuen fra Dunkerque til Barcelona forl\xc3\xa6ngedes videre mod syd gennem Spanien og sattes mod nord i forbindelse med en britisk bue, som n\xc3\xa5ede helt til Shetlands\xc3\xb8erne. En \xc3\xb8steurop\xc3\xa6isk bue, Struves meridianbue, strakte sig fra Fuglenes i Norge til Staro-Nekrassowka p\xc3\xa5 den ukrainske sortehavskyst. I \xc3\x98stpreussen opm\xc3\xa5lte Friedrich Bessel i 1830-erne en meridianbue, som blev forbundet med Struves russiske bue. I Indien m\xc3\xa5lte briterne meget lange meridianbuer, mens den danske bue mellem Lauenburg og Skagen, p\xc3\xa5begyndt i 1816 af Den danske Gradmaaling, var mere beskeden. Den danske bue forl\xc3\xa6ngedes i 1821 til Hannover af den tyske geod\xc3\xa6t Carl Gauss, som ogs\xc3\xa5 opfandt heliotropen, et instrument som vha spejle gjorde det muligt at lave triangulationer over st\xc3\xb8rre afstande end hidtil. Gauss udviklede ogs\xc3\xa5 den s\xc3\xa5kaldte mindste kvadraters metode, som vha statistisk bearbejdning af de mange gradm\xc3\xa5lingsdata gjorde resultaterne mere n\xc3\xb8jagtige._NEWLINE_Efterh\xc3\xa5nden gik man fra at udregne triangulationerne i plangeometri til at opfatte trekanterne som sf\xc3\xa6riske, dvs liggende p\xc3\xa5 en kugleskal, og den hertil h\xc3\xb8rende sf\xc3\xa6riske trigonometri blev i 1800-tallets sidste halvdel f\xc3\xa6rdigudviklet af den engelske matematiker Isaac Todhunter (1820-1884). Endnu mere n\xc3\xb8jagtige blev beregningerne, da den tyske geod\xc3\xa6t Friedrich Robert Helmert (1843-1917) lidt senere udviklede matematikken bag ellipsoidens geod\xc3\xa6si. Det var ham som grundlagde den moderne geod\xc3\xa6si gennem en r\xc3\xa6kke banebrydende afhandlinger om ellipsoider, geoider, usikkerhedsbestemmelser og jordens tyngdefelt.\n_START_SECTION_\nGeoiden\n_START_PARAGRAPH_\nDen form af jordkloden, som man ved gradm\xc3\xa5linger s\xc3\xb8gte at finde, er den som verdenshavenes overflader ville danne, hvis ikke de var p\xc3\xa5virkede af tidevand, vind og str\xc3\xb8m, men kun af tyngdekraften. S\xc3\xa5 ville i ethvert punkt vandoverfladen st\xc3\xa5 vinkelret (vandret) p\xc3\xa5 tyngdekraftens retning (lodret, retningen mod jordens centrum). Denne 'vandoverflade' forts\xc3\xa6tter ind under kontinenterne, hvor den ville kunne observeres, hvis man gravede imagin\xc3\xa6re, smalle kanaler ned til havniveau. Og det var denne overflade man fra slutningen af 1600-tallet til et stykke ind i 1800-tallet mente havde form som en omdrejningsellipsoide._NEWLINE_Omkring midten af 1800-tallet var der efterh\xc3\xa5nden tilvejebragt en stor m\xc3\xa6ngde gradm\xc3\xa5lingsdata fra mange forskellige steder, og vha Gauss' mindste kvadraters metode s\xc3\xb8gte man at eliminere m\xc3\xa5lefejlene, s\xc3\xa5 dimensionerne for den pr\xc3\xa6cise omdrejningsellipsoide kunne fastl\xc3\xa6gges. S\xc3\xa5ledes udregnede Bessel i 1841 p\xc3\xa5 grundlag af data fra ti forskellige meridianbuer st\xc3\xb8rrelsen af den hidtil mest n\xc3\xb8jagtige omdrejningsellipsoide, Bessels sf\xc3\xa6roide, som blev brugt som reference-ellipsoide ved kortfremstilling helt op i det 20. \xc3\xa5rhundrede. Her er meridiankvadranten 10.000,856 m, mens fladtrykningen er 1:299._NEWLINE_Det viste sig imidlertid, at afvigelser i visse af m\xc3\xa5lingerne ikke kunne forklares ved m\xc3\xa5lefejl, men m\xc3\xa5tte skyldes, at jordens form eller 'vandoverflade' visse steder havde forh\xc3\xb8jninger og andre steder fordybninger i forhold til den perfekte ellipsoide. Denne form kaldes geoiden, og da den ikke kan beskrives vha simpel matematik, stod geod\xc3\xa6terne pludselig over for en langt st\xc3\xb8rre opgave end de havde troet: det var nu ikke nok at m\xc3\xa5le meridianbuer p\xc3\xa5 forskellige breddegrader, man m\xc3\xa5tte i princippet foretage gradm\xc3\xa5linger i et forholdsvis t\xc3\xa6t net, s\xc3\xa5vel nord-syd som \xc3\xb8st-vest, overalt p\xc3\xa5 jordkloden for at fastl\xc3\xa6gge den uregelm\xc3\xa6ssige geoides form._NEWLINE_Geoidens uregelm\xc3\xa6ssige form komplicerer is\xc3\xa6r gradm\xc3\xa5lingen i og med, at lodlinjens retning ikke overalt peger pr\xc3\xa6cist mod jordens centrum, men fremviser lodafvigelser i b\xc3\xa5de nord-syd og \xc3\xb8st-vest retning, afh\xc3\xa6ngig af hvor p\xc3\xa5 geoiden man befinder sig. Dette havde allerede pendulm\xc3\xa5linger af tyngdekraftens st\xc3\xb8rrelse givet et fingerpeg om, idet disse ikke kun afhang af, p\xc3\xa5 hvilken breddegrad, men ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 hvilken l\xc3\xa6ngdegrad man foretog dem. Ved kortfremstilling beh\xc3\xb8ves en reference-ellipsoide, og for at undg\xc3\xa5 at kortene bliver misvisende pga geoidens uregelm\xc3\xa6ssige form blev det n\xc3\xb8dvendigt overalt i kortl\xc3\xa6gningsomr\xc3\xa5det at kende lodafvigelsen mellem geoiden og reference-ellipsoiden._NEWLINE_Her blev bestemmelse af tyngdekraftens st\xc3\xb8rrelse vha pendulm\xc3\xa5linger et vigtigt redskab, i kombination med azimut-m\xc3\xa5linger, dvs astronomiske bestemmelser af l\xc3\xa6ngdegraden. Som sagt viser det uforstyrrede havspejl geoidens form, og havspejlsnivellementer, dvs m\xc3\xa5linger af havspejlets h\xc3\xb8jde korrigeret for tidevand og vejr og vind, blev i slutningen af 1800-tallet ogs\xc3\xa5 et vigtigt redskab til bestemmelse af geoidens form.\n_START_SECTION_\nInternationalt samarbejde\n_START_PARAGRAPH_\nAllerede de franske gradm\xc3\xa5linger i 1700-tallet havde vist, at bestemmelse af jordklodens form var en opgave som m\xc3\xa5tte foretages p\xc3\xa5 tv\xc3\xa6rs af landegr\xc3\xa6nser, men det var f\xc3\xb8rst i 1862, at man efter forslag fra den pr\xc3\xb8jsiske general Johann Jacob Baeyer (1794-1885) stiftede hvad skulle blive den f\xc3\xb8rste betydende internationale videnskabelige organisation, nemlig Die mitteleurop\xc3\xa4ische Gradmessung, i 1867 udvidet til Die europ\xc3\xa4ische Gradmessung, og igen i 1886 omd\xc3\xb8bt til Internationale Erdmessung, dog uden britisk deltagelse. Med hovedkvarter i Berlin og fra 1884 i Potsdam tog denne institution sig af at koordinere de europ\xc3\xa6iske og senere ogs\xc3\xa5 andre landes gradm\xc3\xa5linger, idet hvert land fortsat finansierede og udf\xc3\xb8rte sine egne m\xc3\xa5linger. Friedrich Helmert\xc2\xa0var gennem en \xc3\xa5rr\xc3\xa6kke pr\xc3\xa6sident for Internationale Erdmessung. Efter det tyske nederlag i F\xc3\xb8rste Verdenskrig omorganiseredes Internationale Erdmessung og samledes i Bruxelles med tilsvarende internationale geofysiske organisationer i International Union of Geodesy and Geophysics (IUGG), siden 1930 under navnet International Association of Geodesy (IAG).\n_START_SECTION_\nReference-ellipsoider\n_START_PARAGRAPH_\nI f\xc3\xb8rste halvdel af 1800-tallet var gradm\xc3\xa5ling stadig et nationalt anliggende, og hvert land oprettede sit eget geod\xc3\xa6tiske datum, som brugtes som grundlag for kortfremstilling. Dette f\xc3\xb8rte til uoverensstemmelser ved landegr\xc3\xa6nserne, og Bessels sf\xc3\xa6roide fra 1840-erne, som byggede p\xc3\xa5 mange europ\xc3\xa6iske gradm\xc3\xa5lingsdata, var derfor et stort fremskridt._NEWLINE_Briterne gennemf\xc3\xb8rte i Indien meget omfattende gradm\xc3\xa5linger, mest under ledelse af den walisiske geograf George Everest (1790-1866), som foruden verdens h\xc3\xb8jeste bjerg fik opkaldt en reference-ellipsoide efter sig, Everest 1830, som er brugt til kortl\xc3\xa6gning af store dele af Asien. Den amerikanske geod\xc3\xa6t John Fillmore Hayford (1868-1925) har lagt navn til den f\xc3\xb8rste verdensomsp\xc3\xa6ndende reference-ellipsoide, Hayford 1910, der som den f\xc3\xb8rste ogs\xc3\xa5 tog hensyn til jordskorpens isostatiske ligev\xc3\xa6gt og som var ca 3 gange n\xc3\xb8jagtigere end Bessels sf\xc3\xa6roide. Helmerts internationale ellipsoide fra 1906 skal ogs\xc3\xa5 n\xc3\xa6vnes, men det blev Hayfords ellipsoide, som fik st\xc3\xb8rst udbredelse, bla fordi den dannede grundlag for den s\xc3\xa5kaldte Europ\xc3\xa6isk Datum 1950 ellipsoide (ED50), som var i brug indtil satellitm\xc3\xa5lingerne tog over.\n_START_SECTION_\nSatellit-geod\xc3\xa6si\n_START_PARAGRAPH_\nKort efter de f\xc3\xb8rste rumflyvninger i slutningen af 1950-erne begyndte man at bruge satelliter til opm\xc3\xa5ling af geoidens form. En satellits bane omkring jordkloden p\xc3\xa5virkes nemlig af selv ganske sm\xc3\xa5 \xc3\xa6ndringer i tyngdefeltet, og hvis man kan foretage hyppige stedbestemmelser af satelliten i dens bane, vil disse bestemmelser kunne bruges til at beregne geoidens form mere n\xc3\xb8jagtigt. En n\xc3\xb8jagtigere geoideform kan omvendt bruges til mere pr\xc3\xa6cise stedbestemmelser af satelliternes positioner, og p\xc3\xa5 denne m\xc3\xa5de er der de seneste \xc3\xa5rtier vha rumfart gjort meget store fremskridt inden for det, som tidligere udf\xc3\xb8rtes som m\xc3\xb8jsommelige gradm\xc3\xa5linger p\xc3\xa5 landjorden. Udviklingen blev ogs\xc3\xa5 hjulpet kraftigt p\xc3\xa5 vej af den samtidige udvikling af computere, som kan bearbejde de meget store datam\xc3\xa6nger som indsamles. De mange data har afsl\xc3\xb8ret, at jordklodens, og dermed geoidens form ikke er uforanderlig, men hele tiden \xc3\xa6ndrer sig. Denne dynamiske geod\xc3\xa6si viser, at polerne flytter sig en lille smule, at jordens rotationshastighed aftager en lille smule, og den er inden for pladetektonikken brugt til at bestemme, med hvilken hastighed jordens skorpeplader flytter sig i forhold til hinanden._NEWLINE_Satellitm\xc3\xa5linger dannede fra begyndelsen af 1970-erne datagrundlag for de verdensomsp\xc3\xa6ndende WGS-ellipsoider, af hvilke den mest udbredte var WGS-84, som stadig er i brug mange steder. Det var WGS-ellipsoiden, det amerikanske milit\xc3\xa6r brugte, da man i midten af 1970-erne udviklede GPS-teknologien, til brug ved positionering i milit\xc3\xa6re sammenh\xc3\xa6nge. I slutningen af 1990-erne blev GPS-positionering gjort tilg\xc3\xa6ngelig for offentligheden, de f\xc3\xb8rste \xc3\xa5r i en sl\xc3\xb8ret udgave med mindre n\xc3\xb8jagtighed, men fra 2000 med h\xc3\xb8j n\xc3\xb8jagtighed, som i dag bla muligg\xc3\xb8r, at mobiltelefoner kan stedbestemmes, hvilket udnyttes i et stort antal kommercielle apps, til b\xc3\xa5de gavn og gene for brugerne.\n_START_SECTION_\nM\xc3\xa5len\xc3\xb8jagtighed\n_START_PARAGRAPH_\nDe f\xc3\xb8rste gradm\xc3\xa5linger var naturligvis beh\xc3\xa6ftet med stor usikkerhed, ofte mange procent, men med indf\xc3\xb8relsen af triangulation i 1600-tallet \xc3\xb8gedes n\xc3\xb8jagtigheden m\xc3\xa6rkbart, og Picards m\xc3\xa5ling af afstanden mellem Paris og Amiens l\xc3\xa5 ca. 1 promille fra den rigtige. En m\xc3\xa5de at \xc3\xb8ge n\xc3\xb8jagtigheden p\xc3\xa5 var at gentage m\xc3\xa5lingerne flere eller mange gange og vha statistiske metoder beregne gennemsnit af m\xc3\xa5leresultaterne, hvilket i midten af 1800-tallet havde bragt usikkerheden ned p\xc3\xa5 en tiendedel promille. I begyndelsen af 1900-tallet kunne triangulationsvinkler bestemmes med en n\xc3\xb8jagtighed p\xc3\xa5 ca \xe2\x85\x93 buesekund, dvs ca en titusindedel grad, mens basisliniers l\xc3\xa6ngder kunne bestemmes inden for en milliontedel. Ved nivellement af h\xc3\xb8jdeforskelle var n\xc3\xb8jagtigheden ca 1 mm pr km, mens astronomiske breddebestemmelser l\xc3\xa5 inden for en tiendedel til en tyvendedel buesekund, svarende til ca 1,5 til 3 m p\xc3\xa5 jordoverfladen._NEWLINE_I vore dage kan afstande vha laser-teknologi p\xc3\xa5 landjorden m\xc3\xa5les med en n\xc3\xb8jagtighed omkring 1 mm pr 10 km, men ogs\xc3\xa5 satellitm\xc3\xa5linger udf\xc3\xb8res med stor n\xc3\xb8jagtighed. Satellitm\xc3\xa5linger g\xc3\xa5r grundl\xc3\xa6ggende ud p\xc3\xa5 at bestemme hvor lang tid en radiob\xc3\xb8lge bruger p\xc3\xa5 at tilbagel\xc3\xa6gge afstanden mellem satellit og forskellige m\xc3\xa5lestationer p\xc3\xa5 jorden, og n\xc3\xb8jagtige ure er derfor helt centrale i denne teknologi. De geod\xc3\xa6tiske satelliter, af hvilke der i dag findes flere hundrede, bev\xc3\xa6ger sig i deres baner om jorden med forholdsvis h\xc3\xb8j hastighed, og for at \xc3\xb8ge m\xc3\xa5len\xc3\xb8jagtigheden har det vist sig n\xc3\xb8dvendigt at korrigere tidsm\xc3\xa5lingerne for den tidsforkortning for rumfart\xc3\xb8jer som er en f\xc3\xb8lge af Einsteins relativitetsteori.\n_START_SECTION_\nSk\xc3\xb8nlitteratur\n_START_PARAGRAPH_\nDen franske forfatter Jules Vernes bog fra 1872 Aventures de 3 Russes et de 3 Anglais dans L'Afrique australe handler om en engelsk-russisk gradm\xc3\xa5ling i Kalahari-\xc3\xb8rkenen i det sydlige Afrika (der som \xc3\xa9n af deltagerne har en oberst Everest). Gradm\xc3\xa5lingen kompliceres, da der udbryder krig mellem England og Rusland, og bogen kan opfattes som et vidnesbyrd om den milit\xc3\xa6re og politiske betydning, som gradm\xc3\xa5ling opn\xc3\xa5ede i l\xc3\xb8bet af 1800-tallet."