b'\n_START_ARTICLE_\nMester Eckehart\n_START_SECTION_\nLiv\n_START_PARAGRAPH_\nEckehart blev f\xc3\xb8dt ca. 1260 i Tambach (syd for Gotha) eller i Hochheim (nord\xc3\xb8st for Gotha), og d\xc3\xb8de antagelig i 1327, enten i K\xc3\xb8ln eller i Avignon. Han blev tidligt dominikanermunk, senere prior, og omkring 1300 l\xc3\xa6rer ved universitetet i Paris. Titlen "mester" skyldes netop hans akademiske titel fra Paris. I 1303 blev han udn\xc3\xa6vnt til dominikansk provincial for Sachsen og generalvikar for B\xc3\xb8hmen. Det var i sidstn\xc3\xa6vnte periode, hvor han rejste meget og holdt mange pr\xc3\xa6dikener, at han blev kendt som mystiker. I 1326 blev der indgivet en anklage mod ham for k\xc3\xa6tteri, og en proces blev indledt mod ham. 27. marts 1329 udsendte pave Johannes 22. en bulle, hvor 17 af Eckeharts l\xc3\xa6res\xc3\xa6tninger blev ford\xc3\xb8mt som k\xc3\xa6tterske. Eckehart var dog p\xc3\xa5 det tidspunkt allerede d\xc3\xb8d, men bullen er antagelig hoved\xc3\xa5rsag til, at hans tanker snart blev glemt. I det 19. \xc3\xa5rhundrede blev han dog genopdaget og meget popul\xc3\xa6r hos de tyske romantiske filosoffer. I det 20. \xc3\xa5rhundrede er interessen for Eckehart blevet stadig st\xc3\xb8rre, ikke mindst blandt zen-buddhistiske mestre som D.T. Suzuki, der anser Eckeharts tanker for at ligge meget t\xc3\xa6t op ad zen-buddhisme.\n_START_SECTION_\nL\xc3\xa6re\n_START_PARAGRAPH_\nEckehart skelner mellem Guddom (Gottheit) og Gud (Gott) \xe2\x80\x93 selvom han nogle steder omtaler Guddommen som Gud. Guddommen st\xc3\xa5r for den absolutte V\xc3\xa6ren. Den kan ikke beskrives med ord, men er ikke ingenting. Guddommen manifesterer sig som den skabende Gud, der er identisk med Faderen, S\xc3\xb8nnen og Hellig\xc3\xa5nden, den kristne treenighed. Guddommen skaber ikke treenigheden. Det er Faderen, hvis v\xc3\xa6sen er identisk med Guddommen, der skaber sig selv, samt S\xc3\xb8nnen og Hellig\xc3\xa5nden. S\xc3\xb8nnens v\xc3\xa6sen er identisk med Faderen udover at han ikke selv skaber. Hellig\xc3\xa5nden udspringer af Faderen og S\xc3\xb8nnens k\xc3\xa6rlighed for hinanden. Denne skabelse foreg\xc3\xa5r hele tiden, i et konstant nu._NEWLINE_Gud skaber ogs\xc3\xa5 verden konstant nu. If\xc3\xb8lge Eckehart har alle ting del i Guds evige v\xc3\xa6ren. De skabte ting er dog ogs\xc3\xa5 forskellige fra hinanden, og de karakteristika, der g\xc3\xb8r dem forskellige fra hinanden, er i Eckeharts opfattelse negative og giver tingene et element af ikke-v\xc3\xa6ren._NEWLINE_Sj\xc3\xa6len tager s\xc3\xa6rlig del i Guds v\xc3\xa6sen, fordi Gud her er til stede i subjektiv form med hukommelse, fornuft og vilje. I den \xc3\xb8vrige skabte verden er Gud kun til stede i objektiv form. Mennesket har alts\xc3\xa5 mulighed for gennem sin sj\xc3\xa6l at erfare Guddommen. Men det sker som regel ikke, for mennesker retter hellere deres fri vilje mod den skabte verden i stedet for at rette den indad mod sj\xc3\xa6len. Heller ikke fromme mennesker m\xc3\xb8der n\xc3\xb8dvendigvis Gud. Mennesker, der pr\xc3\xb8ver at n\xc3\xa6rme sig Gud gennem sv\xc3\xa6rmeri, h\xc3\xb8jtidelig andagt eller teologisk spekulation finder, siger Eckehart, lige s\xc3\xa5 lidt Gud som den mand, der passer sin have. If\xc3\xb8lge Eckehart er der kun en m\xc3\xa5de at erfare Guddommen p\xc3\xa5, nemlig ved at t\xc3\xb8mme sig selv for tanker og vilje, s\xc3\xa5dan at man slet intet \xc3\xb8nsker. Denne tilstand kalder Eckehart for fattigdom. Her finder man den "sj\xc3\xa6legnist", som er sj\xc3\xa6lens dybeste grund og den tilstand, hvor man er \xc3\xa9t med Guddommen. Denne tilstand kalder Eckehart for ens uf\xc3\xb8dthed (Ungeborenheit) og er den tilstand, der g\xc3\xa5r forud for, at man blev skabt som et bestemt menneske. Denne tilstand ligger ogs\xc3\xa5 bag Gud. Gud blev skabt samtidig med det skabte menneske og den skabte verden, og Gud ser verden gennem mine \xc3\xb8jne \xe2\x80\x93 Guds \xc3\xb8jne og mine \xc3\xb8jne er \xc3\xa9t. Gud kommer derfor if\xc3\xb8lge Eckehart til erkendelse af sig selv gennem mennesket._NEWLINE_Eckhart definerede "smerte" som det, man f\xc3\xb8ler ved tab, og derfor skal man undg\xc3\xa5 at binde sig til forg\xc3\xa6ngelige ting. Han anerkendte dog buddet om n\xc3\xa6stek\xc3\xa6rlighed som en del af k\xc3\xa6rligheden til Gud. Men hvis man elsker skaberv\xc3\xa6rket, tager man noget fra Gud. I skaberv\xc3\xa6rket skal man derfor kun elske Gud. Sj\xc3\xa6len efterligner det, den elsker, og hvis man elsker Gud, bliver man Gud lig. Her kunne Eckhart vise til Matth\xc3\xa6usevangeliet 5,48: "S\xc3\xa5 v\xc3\xa6r da fuldkomne, som jeres himmelske fader er fuldkommen!" For Eckhart var Guds ord, som han mente f\xc3\xb8des i menneskesj\xc3\xa6len, vigtigere end den historiske Jesus. Han ville ikke n\xc3\xb8jes med at efterligne Jesus; han ville blive som ham, og forkastede de visioner, andre mystikere mente at opleve. For Eckhart var visioner kun til hinder for \xc3\xa5ndelig udvikling._NEWLINE_Med sin tese om Guds uoph\xc3\xb8rlige f\xc3\xb8dsel i menneskesj\xc3\xa6len, p\xc3\xa5drog Eckhart sig inkvisitionens mistanke. Han advarede ogs\xc3\xa5 mod b\xc3\xb8n; for at bede Gud om noget, er if\xc3\xb8lge Eckhart at skille sig fra ham. Eckhart br\xc3\xb8d sig ikke om sakramenterne, heller ikke nadveren, som han mente, kunne tilsl\xc3\xb8re den \xc3\xa5ndelige sandhed for nogen. Det vakte ogs\xc3\xa5 kirkens mishag, at han mente, man skal tilegne sig Guds vilje s\xc3\xa5 fuldst\xc3\xa6ndigt, at man ogs\xc3\xa5 accepterer sine synder som gudegivne. Man skal f\xc3\xb8le dem, men ikke skamme sig over dem. Gud vil kun det gode; og hvad der tager sig d\xc3\xa5rligt ud i menneskers \xc3\xb8jne, kan i virkeligheden v\xc3\xa6re til deres bedste. Denne tanke demonstreres i Goethes Faust.  Faust I begynder ligesom Jobs Bog med, at Mefistofeles udfordrer Gud til et v\xc3\xa6ddem\xc3\xa5l om en menneskesj\xc3\xa6l - denne gang Fausts. Mefistofeles skildres som arketypen trickster; men alle hans p\xc3\xa5fund for at for\xc3\xa5rsage Fausts ulykke, vendes til det bedste.'