b'\n_START_ARTICLE_\nLatinsk grammatik\n_START_PARAGRAPH_\nLatinsk grammatik beskriver de regler, som bruges til at fortolke og komponere latinske tekster. Grammatikken er p\xc3\xa5 mange m\xc3\xa5der anderledes end den danske, da latin ikke har nogen bestemt artikel og er et morfologisk sprog, hvor b\xc3\xb8jningen af ordene i en s\xc3\xa6tning spiller en st\xc3\xb8rre rolle end deres placering. Ordstillingen er s\xc3\xa5ledes teoretisk set fri, men dog underlagt regler. Latin har et udvidet system af b\xc3\xb8jninger for substantiver, verber, pronominer, tal og adjektiver, hvoraf substantiver, pronominer, tal og adjektiver b\xc3\xb8jes efter tal og kasus, mens verber b\xc3\xb8jes i et separat system efter en r\xc3\xa6kke faktorer som tid, person, modus m.v.\n_START_SECTION_\nVerber\n_START_PARAGRAPH_\nLatinske verber b\xc3\xb8jes i et separat system af b\xc3\xb8jninger, hvor verber b\xc3\xb8jes alt efter placering og betydning. Latinske verber siges at b\xc3\xb8jes efter en b\xc3\xb8jning, der findes fire forskellige b\xc3\xb8jninger (konjugationer). Disse b\xc3\xb8jninger minder om hinanden, men har alligevel en r\xc3\xa6kke forskelle, som g\xc3\xb8r kendskab til verbets b\xc3\xb8jning essentiel. Nogle verber er totalt uregelm\xc3\xa6ssige og h\xc3\xb8rer s\xc3\xa5ledes ikke til nogen b\xc3\xb8jning. Overordnet b\xc3\xb8jes efter et givent regelm\xc3\xa6ssigt verber i tre modus: indikativ, konjunktiv og imperativ (Se #Modus om brugen). Herefter kan verbet b\xc3\xb8jes efter de to diateser: aktiv og passiv (Se #Diatese om brugen). Ordet b\xc3\xb8jes herefter i tempus (tid): pr\xc3\xa6sens, pr\xc3\xa6teritum, imperfektum, futurum, perfektum, plusquamperfektum, futurum perfektum, hvoraf futurumtiderne ikke findes i konjunktiv og der i imperativ kun findes tiderne futurum og pr\xc3\xa6sens. Herefter b\xc3\xb8jes verbet efter akt\xc3\xb8rens tal og person, disse svarer til de danske 1. sing.: jeg, 2. sing.: du osv._NEWLINE_Verbet kan ogs\xc3\xa5 v\xc3\xa6re ub\xc3\xb8jet, v\xc3\xa6re infinit. Disse former kan v\xc3\xa6re infinitivformerne (at v\xc3\xa6re, at have v\xc3\xa6ret etc.), der ogs\xc3\xa5 b\xc3\xb8jes i tid og diateser. Ogs\xc3\xa5 participier h\xc3\xb8rer til de infinitte former.\n_START_SECTION_\nNominer\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 latin er nominerne en gruppe af ordklasser, der b\xc3\xb8jes efter k\xc3\xb8n, tal og kasus. Hertil h\xc3\xb8rer substantiver, adjektiver, pronominer og numeraler. Latin har traditionelt fire forskellige k\xc3\xb8n, hvoraf sidste dog ofte t\xc3\xa6lles som inkorporeret i de tre andre: maskulinum (hank\xc3\xb8n), femininum (hunk\xc3\xb8n), neutrum (intetk\xc3\xb8n) eller commune (f\xc3\xa6llesk\xc3\xb8n). Nominer kan b\xc3\xb8jes i to tal: singularis (ental) og pluralis (flertal). P\xc3\xa5 latin findes seks forskellige kasus: nominativ, akkusativ, genitiv, dativ, ablativ og vokativ, der bruges som p\xc3\xa5 f.eks. tysk til at indikere ordets rolle/led i s\xc3\xa6tningen. (Se mere i afsnittet kasus l\xc3\xa6ngere nede.)\n_START_SECTION_\nSubstantiver\n_START_PARAGRAPH_\nLatinske substantiver (navneord) b\xc3\xb8jes i kasus og tal og har et af de fire k\xc3\xb8n. Herudover b\xc3\xb8jes substantiverne i fem forskellige deklinationer eller b\xc3\xb8jninger, hvoraf 1.-3. svarer til adjektivernes 1.-3. b\xc3\xb8jning og desuden er de hyppigst forekommende deklinationer, hvorimod 4. og 5. b\xc3\xb8jning er relativt sj\xc3\xa6ldne. Substantiver kan deles i to dele: abstrakte og konkrete substantiver; hvor de konkrete beskriver en person eller ting, som homo, menneske; de abstrakte beskriver noget t\xc3\xa6nkt og uh\xc3\xa5ndgribeligt, som amor, k\xc3\xa6rlighed. De konkrete inddeles i to grupper: almene og egenavne, som Gaius Iulius Caesar. Dette betyder, at substantiver defineres bredere p\xc3\xa5 latin end dansk til ogs\xc3\xa5 at inkludere egennavne.\n_START_SECTION_\nDe fem deklinationer\n_START_PARAGRAPH_\nDe fleste latinske substantiver b\xc3\xb8jes forskelligt alt efter, hvilken deklination (b\xc3\xb8jning) de tilh\xc3\xb8rer. Deklinationerne er et system over b\xc3\xb8jningen af en ordgruppe, der viser, hvad f.eks. et ord i f\xc3\xb8rste deklination hedder i de seks kasus i singularis og i de seks kasus i pluralis. Men ikke alle ordene i en deklination b\xc3\xb8jes efter standardb\xc3\xb8jningen; s\xc3\xa6rligt tredje deklination indeholder en del sideordnede b\xc3\xb8jninger, der b\xc3\xb8jes delvist anderledes end hovedb\xc3\xb8jningen, og derudover findes der uregelm\xc3\xa6ssige ord. Deklinationerne er delt i fem, og typisk kan det b\xc3\xb8jningen udledes substantivets nominativ-endelse. F\xc3\xb8rste deklinations substantiver plejer at ende p\xc3\xa5 -a, anden deklination i -us (maskulinum) eller -um (neutrum), tredje deklination i -o, -s, -x, ns, -us eller konsonant, fjerde deklination i -us elle -u og femte deklination i -es. Heraf fremg\xc3\xa5r det, at s\xc3\xa6rligt endelse -us deles mellem flere deklinationer, hvorfor deklination her ikke alene kan udledes p\xc3\xa5 baggrund af endelsen._NEWLINE_De fem deklinationer kan bruges til de fleste substantiver, men nogle latinske substantiver er ub\xc3\xb8jelige, \xc3\xa6ndrer s\xc3\xa5ledes ikke form og h\xc3\xb8rer ikke til nogen deklination. P\xc3\xa5 klassisk latin er ub\xc3\xb8jelige substantiver d\xc3\xa5rligt forekommende, men kirkelatin indeholder mange ub\xc3\xb8jelige substantiver s\xc3\xa6rligt i det gamle testamente, der ofte er hebraiske navne som Achaz.\n_START_SECTION_\nAdjektiver\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 latin b\xc3\xb8jes adjektiver ogs\xc3\xa5. Disse b\xc3\xb8jes efter kasus og tal af det substantiv, de l\xc3\xa6gger sig op ad. Der skal v\xc3\xa6re kongruens mellem de to, hvorfor det hedder atra avis (en sort fugl) i nominativ sing., atram avem i akkusativ sing. og atrae aves (sorte fugle) i nominativ plur. Verber ater (sort) \xc3\xa6ndrer sig efter avis (fugl). Adjektiverne deles i to grupper: 1.-2. b\xc3\xb8jning og 3. b\xc3\xb8jning. Disse svarer til forveksling til substantivernes 1.-3. deklination. Adjektiverne i 1.-2. b\xc3\xb8jning b\xc3\xb8jes forskelligt efter substantivets k\xc3\xb8n, f.eks. hedder bonus (god) f\xc3\xb8lgende i nominativ: bonus (m), bona (f) og bonum (n). Adjektiverne i tredje b\xc3\xb8jning \xc3\xa6ndrer ogs\xc3\xa5 form efter k\xc3\xb8nnet, men her hedder femininum og maskulinum det samme, mens neutrum b\xc3\xb8jes anderledes, f.eks. gravis (tung) i nominativ sing.: gravis (m. og f.) og grave (n). Andre ord hedder det samme i nominativ ligegyldigt k\xc3\xb8n, men b\xc3\xb8jes anderledes i neutrum ved bl.a. at bevare nominativ i akkusativ sing. og have endelsen -a i nominativ og akkusativ plur. Adjektiver kan st\xc3\xa5 alene p\xc3\xa5 latin og f\xc3\xa5r hermed en substantiel betydning, f.eks. sapiens libellum conscripsit (en klog (mand) skrev en lille bog)._NEWLINE_Adjektiver kan ogs\xc3\xa5 b\xc3\xb8jes i komparativ og superlativ. Komparativ i nominativ dannes ved at tage adjektivets stamme, og l\xc3\xa6gge -ior (m og f) eller -ius (n) til. Komparativ b\xc3\xb8jes efter adjektivernes 3. b\xc3\xb8jning. Superlativ dannes ligeledes ved stammen, hvortil der l\xc3\xa6gges endelsen -issimus eller -rimus alt efter hvilket ord. Superlativ b\xc3\xb8jes efter adjektivernes 1.-2. b\xc3\xb8jning.\n_START_SECTION_\nPronominer\n_START_PARAGRAPH_\nPronominer er p\xc3\xa5 latin som p\xc3\xa5 dansk ord, der st\xc3\xa5r i stedet for et substantiv (traditionel forklaring) f.eks.; is (han) eller ipse (han selv). Den latinske brug af pronominer b\xc3\xb8jes i stil med substantiverne i tal og kasus, men udelades ofte i nominativ. Dette skyldes, at latin med sit udvidede verbalsystem kan indikere akt\xc3\xb8ren udelukkende vha. verbet, der indikere om det er (jeg, du, han/hun/den, vi, I eller de), der g\xc3\xb8r eller uds\xc3\xa6ttes for noget. Det hedder s\xc3\xa5ledes bare scribo (jeg skriver), hvor ego (jeg) kan udelades, da der ikke kan v\xc3\xa6re andre end mig, der skriver, n\xc3\xa5r verbet hedder scribo (Se mere under #Verballed). Resten af reglerne pronominerne synes at minde om dansk, da latin f.eks. ogs\xc3\xa5 bruger et refleksivt pronomen se (sig) til at pege tilbage p\xc3\xa5 akt\xc3\xb8ren. Pronominerne b\xc3\xb8jes efter nogenlunde samme b\xc3\xb8jningen, der ligner adjektiverne og substantivernes 1.-2. b\xc3\xb8jning.\n_START_SECTION_\nNumeraler\n_START_PARAGRAPH_\nLatin har som p\xc3\xa5 dansk talr\xc3\xa6kken: unus, duo, tres, quattuor etc. (en, to, tre, fire osv.). Af disse er alle undtagen de f\xc3\xb8rste tre ub\xc3\xb8jelige. Unus b\xc3\xb8jes efter 1.-2. b\xc3\xb8jning som et adjektiv efter substantivets k\xc3\xb8n, tal og kasus. Unus bruges p\xc3\xa5 latin kun til at t\xc3\xa6lle og forklare antal, ikke p\xc3\xa5 dansk som et artikel. Duo b\xc3\xb8jes i en blanding mellem 1.-2. og 3. b\xc3\xb8jning efter substantivets k\xc3\xb8n, tal og kasus.. Tres b\xc3\xb8jes efter 3. b\xc3\xb8jning som et adjektiv efter substantivets k\xc3\xb8n, tal og kasus._NEWLINE_Til numeralerne h\xc3\xb8rer ogs\xc3\xa5 ordenstallene: primus, secundus, tertius etc. (f\xc3\xb8rste, anden, tredje osv.), der b\xc3\xb8jes som adjektiver i 1.-2. b\xc3\xb8jning efter substantivet k\xc3\xb8n, tal og kasus. Ordenstallene d\xc3\xa6kker alle tal og kan alle b\xc3\xb8jes - modsat talr\xc3\xa6kken.\n_START_SECTION_\nAdverbier\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 latin bruges adverbier meget lig som p\xc3\xa5 dansk. De indikere m\xc3\xa5de, grad, tid eller sted af verbet og deles i f\xc3\xb8dte og afledte adverbier. F\xc3\xb8dte adverbier er adverbier, som er rene adverbier og kun kendt som adverbier eksempelvis ibi (her). Dette st\xc3\xa5r i mods\xc3\xa6tning til afledte adverbier, der blev f\xc3\xb8dt som et adjektiv, men senere ogs\xc3\xa5 fik en adverbiel form. Dette kendes ogs\xc3\xa5 fra dansk, hvor verber kan f\xc3\xa5 endelsen -t og blive et adverbium. P\xc3\xa5 latin er stulte (dumt) et eksempel, afledt af ordet stultus (dum). Afledte adverbier ender typisk p\xc3\xa5 -e eller -ter p\xc3\xa5 latin._NEWLINE_Adverbier er ub\xc3\xb8jelige, men en del adverbier kan alligevel b\xc3\xb8jes i grader ligesom adjektiver. Her ender komparativ typisk p\xc3\xa5 -ius og superlativ p\xc3\xa5 -issime, f.eks. stulte, stultius, stultissime (dumt, dummere, dummest/meget dumt). Stultissime dixit (han talte meget dumt).\n_START_SECTION_\nPr\xc3\xa6positioner\n_START_PARAGRAPH_\nLatin har en r\xc3\xa6kke pr\xc3\xa6positioner (forholdsord), der indikerer forholdet til noget: in (i, ind i, p\xc3\xa5 etc.), cum (med), ex (ud af) og propter (p\xc3\xa5 grund af) for at n\xc3\xa6vne et par stykker. Latin kender ogs\xc3\xa5 i hvert fald en postposition, tenus (indtil). Postpositioner st\xc3\xa5r typisk efter substantivet de omhandler modsat pr\xc3\xa6positioner, der typisk kommer f\xc3\xb8r substantivet; hertil findes en masse undtagelser, da s\xc3\xa6rligt de korte pr\xc3\xa6positioner har det med at komme efter til tider eller st\xc3\xa5 i midten af de ord de omhandler, f.eks. quam ob rem (ord-for-ord: hvilken af grund, dvs. af hvilken grund). Nogle pr\xc3\xa6positioner findes i to versioner, der begge betyder det samme, men hvor versionen uden slut-konsonant plejer at komme f\xc3\xb8r en konsonant, f.eks.: ab og a (af, fra m.v.) og ex og e (ud af)._NEWLINE_Latinske pr\xc3\xa6positioner deles normalt efter, hvilke kasus de styrer i pr\xc3\xa6positionsled. Ligesom p\xc3\xa5 tysk og oldgr\xc3\xa6sk styrer pr\xc3\xa6positioner p\xc3\xa5 latin kasus. P\xc3\xa5 latin kan kasus styre akkusativ, ablativ eller begge dele. Ved pr\xc3\xa6positioner, der styrer begge, vil kasus komme an p\xc3\xa5 pr\xc3\xa6positionens betydning, hvor akkusativ vil indikere en bev\xc3\xa6gelse og ablativ stilstand. In betyder s\xc3\xa5ledes ind i, n\xc3\xa5r den styrer akkusativ, som i in templum (ind i templet); ved ablativ betyder in inde i eller i som in templo (i templet).\n_START_SECTION_\nKonjunktioner\n_START_PARAGRAPH_\nKonjunktioner er bindeord f.eks.: og, at, eller osv. Konjunktioner kan inddeles i hovedkategorierne parataktiske eller hypotaktiske. Der findes forskellige typer af konjunktioner, herunder kopulative, disjunktive, adversative, finale, kausale, konditionale, konsekutive, koncessive, modale, temporale og uden betydning.\n_START_SECTION_\nInterjektioner\n_START_PARAGRAPH_\nUdr\xc3\xa5bsord: O (\xc3\xa5h), heu (ak). Findes is\xc3\xa6r i komedierne. Der anvendes akkusativ i udr\xc3\xa5b: O me perditum (\xc3\xa5h, jeg fortabte); heu me infelicem (ak, jeg uheldige).\n_START_SECTION_\nS\xc3\xa6tningsled\n_START_PARAGRAPH_\nS\xc3\xa6tningsled angives p\xc3\xa5 latin med kasus, n\xc3\xa5r der er tale om andre led end verballedet.\n_START_SECTION_\nVerballed\n_START_PARAGRAPH_\nVerballed er det vigtigste led i s\xc3\xa6tningen og indg\xc3\xa5r i definitionen af s\xc3\xa6tningens nexus. Da subjekt kan v\xc3\xa6re implicit i verbet, er et verbum ogs\xc3\xa5 den korteste form for s\xc3\xa6tning, der findes p\xc3\xa5 latin. Denne korte form for s\xc3\xa6tning er relativt sj\xc3\xa6lden, men forekommer oftere i besvarelser, hvor man p\xc3\xa5 latin svarer med at gentage verbet, f.eks. Suntne equi stulti? (Er heste dumme?), Sunt (De er dvs. "Ja"). Verballed b\xc3\xb8jes i en simpel s\xc3\xa6tning som et finit verbum efter s\xc3\xa6tningens subjekt og kan best\xc3\xa5 af flere forskellige verber, typisk forbundet med en konjunktion.\n_START_SECTION_\nSubjekt\n_START_PARAGRAPH_\nSubjekt indg\xc3\xa5r ligeledes i nexus, men kan ogs\xc3\xa5 udelades, hvis subjektet er klart ud fra verbet. Subjektet st\xc3\xa5r i en simpel s\xc3\xa6tning i kasus nominativ.\n_START_SECTION_\nSubjektspr\xc3\xa6dikat\n_START_PARAGRAPH_\nSubjektspr\xc3\xa6dikater st\xc3\xa5r i samme kasus, som subjektet og defineres som det samme som subjektet; der s\xc3\xa6ttes et lighedstegn mellem de to. Subjekt og subjektsp\xc3\xa6dikater forbindes med ord som esse, fieri etc. (at v\xc3\xa6re, at blive). F.eks. canis crassus est (hunden er fed, kan ogs\xc3\xa5 overs\xc3\xa6ttes som det/der er en fed hund m.v.).\n_START_SECTION_\nDirekte objekt og objektspr\xc3\xa6dikat\n_START_PARAGRAPH_\nDirekte objekter st\xc3\xa5r i simple s\xc3\xa6tninger i kasus akkusativ og optr\xc3\xa6der ved transitive verber. Objektspr\xc3\xa6dikater er ligesom subjektspr\xc3\xa6dikater ord, der er det samme som deres medled, f.eks. Eum Gaium nomino. (Jeg kalder ham Gajus.), hvor eum er objektet, Gaium objektsp\xc3\xa6dikat, da objektet og denne er den samme person. Objektspr\xc3\xa6dikater forbindes ikke med objektet med noget verbum.\n_START_SECTION_\nIndirekte objekt\n_START_PARAGRAPH_\nOgs\xc3\xa5 kaldet hensynsled, beskriver for eller til hvem, man g\xc3\xb8r eller giver noget. Modtageren st\xc3\xa5r i dativ. Caesar Romanis auxilium dabat. (Caesar gav romerne hj\xc3\xa6lp.), hvor Romanis st\xc3\xa5r i dativ, da de er modtageren af hj\xc3\xa6lp.\n_START_SECTION_\nOrdstilling\n_START_PARAGRAPH_\nDen latinske grammatik er ligesom en r\xc3\xa6kke andre gamle indoeurop\xc3\xa6iske sprog i h\xc3\xb8j grad baseret p\xc3\xa5 b\xc3\xb8jninger af ordene, og der er stor frihed til at v\xc3\xa6lge ordenes orden i s\xc3\xa6tningerne. Dette er i mods\xc3\xa6tning til sprog som fx dansk hvor ordstillingen er afg\xc3\xb8rende for den grammatiske funktion._NEWLINE_P\xc3\xa5 latin f\xc3\xb8lger ordstillingen ofte subjekt, objekt verbum-paradigmet, selvom der, s\xc3\xa6rligt i poesi, kan forekomme variationer._NEWLINE_Ordstillingen er s\xc3\xa5ledes teoretisk set fri og kan forst\xc3\xa5s, selv hvis to sammenh\xc3\xb8rende ord skilles af fem ord, til tider p\xc3\xa5 tv\xc3\xa6rs af hoved- og bis\xc3\xa6tninger, hvilket h\xc3\xa6nder hyppigst i poesi.'