b'\n_START_ARTICLE_\nFranklin D. Roosevelts valgperioder som guvern\xc3\xb8r i New York\n_START_PARAGRAPH_\nFranklin D. Roosevelt var guvern\xc3\xb8r i New York fra 1929 indtil han blev valgt som USA\'s pr\xc3\xa6sident i 1932. Hans periode som guvern\xc3\xb8r skaffede ham en h\xc3\xb8jtprofileret stilling, hvor han kunne udm\xc3\xa6rke sig og samtidig danne grundlag for at stille op ved pr\xc3\xa6sidentvalget._NEWLINE_Efter adskillige \xc3\xa5r udenfor politik efter hans nederlag som vicepr\xc3\xa6sidentkandidat ved valget i 1920, mente Roosevelt i 1928, at han var tilstr\xc3\xa6kkelig restitueret til at kunne genoptage sin politiske karriere. Han havde v\xc3\xa6ret omhyggelig med at vedligeholde sine kontakter i det Demokratiske parti. I 1924 havde han deltaget i det Demokratiske Konvent og holdt nomineringstalen for den dav\xc3\xa6rende guvern\xc3\xb8r i New York, Al Smith, der \xc3\xb8nskede at blive det Demokraternes pr\xc3\xa6sidentkandidat. Selv om Smith ikke blev nomineret, genopstillede han i 1928, og Roosevelt st\xc3\xb8ttede ham igen. Denne gang blev Smith Demokraternes kandidat, og han opfordrede Roosevelt til at stille op til posten som guvern\xc3\xb8r i New York.\n_START_SECTION_\nValget\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 den tid kontrollerede den organisationen Tammany Hall alle politiske nomineringer for det Demokratiske parti i New York. For at opn\xc3\xa5 opstilling for Demokraterne, m\xc3\xa5tte den reformvenlige Roosevelt slutte fred med Tammany Hall, hvilket han gjorde med nogen t\xc3\xb8ven. Ved pr\xc3\xa6sidentvalget i november blev Al Smith sl\xc3\xa5et sikkert af Republikanernes kandidat Herbert Hoover, men Roosevelt blev valgt som guvern\xc3\xb8r med et flertal p\xc3\xa5 25.608 stemmer ud af over 4 millioner afgivne stemmer, og besejrede dermed Republikanernes kandidat Albert Ottinger. Som indf\xc3\xb8dt fra upstate New York, kunne han appellere til v\xc3\xa6lgere udenfor New York City p\xc3\xa5 en m\xc3\xa5de som ingen anden demokrat kunne.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8rste valgperiode\n_START_PARAGRAPH_\nRoosevelt blev valgt som reformvenlig demokrat i 1929, men uden en overordnet plan. Han bek\xc3\xa6mpede korruptionen ved at afskedige Smiths venner og etablerede New York Public Service Commission. Han tog h\xc3\xa5nd om New Yorks voksende behov for el ved udvikling af vandkraft p\xc3\xa5 St. Lawrence floden. Han reformerede statens f\xc3\xa6ngselsadministation og bygget et nyt statligt f\xc3\xa6ngsel ved Attica. Han havde en lang fejde med Robert Moses, statens mest magtfulde embedsmand, som han fjernedes som statssekret\xc3\xa6r, men beholdt som ansvarlig for parkerne og leder af byplanl\xc3\xa6gning. Da Wall Street-krakket i oktober 1929 blev begyndelsen p\xc3\xa5 Depressionen, indledte Roosevelt et n\xc3\xb8dhj\xc3\xa6lpssystem, som senere blev model for New Deals Federal Emergency Relief Administration (FERA). Roosevelt fulgte pr\xc3\xa6sident Herbert Hoovers r\xc3\xa5d og bad statens lovgivende forsamling om en bevilling p\xc3\xa5 $20 mio. til n\xc3\xb8dhj\xc3\xa6lp, som han fortrinsvis brugte p\xc3\xa5 offentlige arbejder, i h\xc3\xa5b om at stimulere eftersp\xc3\xb8rgslen og skaffe besk\xc3\xa6ftigelse. Hj\xc3\xa6lp til de arbejdsl\xc3\xb8se, sagde han, "m\xc3\xa5 komme fra Regeringen, ikke som et sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l om velg\xc3\xb8renhed, men som en social pligt." I hans f\xc3\xb8rste embedsperiode sagde Roosevelt "USA\'s forfatning har vist sig at v\xc3\xa6re den mest fremragende elastiske samling af regler for regeringsf\xc3\xb8relse, der nogensinde er skrevet." Han henviste til den tro han havde p\xc3\xa5, at den centrale regering ville v\xc3\xa6re n\xc3\xb8dt til at bruge mere magt for at tr\xc3\xa6kke landet ud af krisen.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98konomisk politik\n_START_PARAGRAPH_\nRoosevelt vidste ikke meget om \xc3\xb8konomi, men han r\xc3\xa5df\xc3\xb8rte sig med ledende \xc3\xb8konomer og socialarbejdere og med Eleanor, som havde udviklet et netv\xc3\xa6rk af venner indenfor social og arbejdsomr\xc3\xa5det og som var meget interesseret i sociale sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l. Efter anbefaling fra Eleanor udpegede han en af hendes venner Frances Perkins som arbejdsminister og der blev gennemf\xc3\xb8rt en gennemgribende reform af arbejdsmarkedslovene. Han etablerede det f\xc3\xb8rste statslige n\xc3\xb8dhj\xc3\xa6lpsagentur under Harry Hopkins, som blev en central r\xc3\xa5dgiver, og pressede den lovgivende forsamling til at vedtage en folkepensionslov og en arbejdsl\xc3\xb8shedsforsikringslov. Roosevelt startede sin embedsperiode med et budgetoverskud p\xc3\xa5 $15 millioner fra forg\xc3\xa6ngeren Al Smith og efterlod staten med et budgetunderskud p\xc3\xa5 $90 millioner.\n_START_SECTION_\nTammany Hall og genvalg\n_START_PARAGRAPH_\nDen st\xc3\xb8rste svaghed ved Roosevelts regering var den udbredte korruption i den politiske maskine Tammany Hall i New York, hvor borgmesteren, Jimmy Walker, var en marionet for Tammany bossen John F. Curry, og hvor korruption af enhver slags florerede. Roosevelt havde sl\xc3\xa5et sig op som en modstander af Tammany Hall, men han havde brug for maskinens st\xc3\xb8tte for at blive genvalgt i 1930 og til en mulig fremtidig pr\xc3\xa6sidentvalgkampagne. Roosevelt faldt tilbage til det standpunkt, at guvern\xc3\xb8ren ikke kunne blande sig i ledelsen af byen New York, men da valget i 1930 n\xc3\xa6rmede sig, reagerede Roosevelt ved at iv\xc3\xa6rks\xc3\xa6tte en juridisk unders\xc3\xb8gelse af det korrupte salg af poster. Dette f\xc3\xb8rte til at Walker tog sin afsked og flygtede til Europa for at undg\xc3\xa5 retsforf\xc3\xb8lgelse; men Tammany Halls magt blev ikke for alvor antastet f\xc3\xb8r 1933-34, hvor Roosevelt fjernedes dets indflydelse p\xc3\xa5 bes\xc3\xa6ttelse af f\xc3\xb8derale embeder (og i stedet gav den til Boss Ed Flynn i the Bronx) og derp\xc3\xa5 hjalp med til at besejre dets borgmesterkandidat ved at st\xc3\xb8tte Republikaneren Fiorello H. LaGuardia som borgmester. Roosevelt arbejdede t\xc3\xa6t sammen med La Guardia gennem New Deal og krigs\xc3\xa5rene. I 1930 blev Roosevelt genvalgt med et flertal p\xc3\xa5 over 700.000 stemmer, da han besejrede Republikaneren Charles H. Tuttle.'