b'\n_START_ARTICLE_\nS\xc3\xa6tning (grammatik)\n_START_SECTION_\nR\xc3\xa6kkef\xc3\xb8lge i leddene\n_START_PARAGRAPH_\nEn r\xc3\xa6kke typem\xc3\xa6ssige forskelligheder ved sprog blev opdaget af E. Sapir og formuleret af J. Greenberg i 1966. De kan s\xc3\xa6ttes p\xc3\xa5 f\xc3\xb8lgende formel: Hvis et sprog systematisk bruger en s\xc3\xa6tningsopbygning A, s\xc3\xa5 bruger det sandsynligvis ogs\xc3\xa5 opbygning B. Ud fra r\xc3\xa6kkef\xc3\xb8lgen af s\xc3\xa6tningsleddene: subjekt (S), verballed (V) og objekt (O), kan man inddele sprog efter typerne SVO, SOV og VSO. I sammenh\xc3\xa6ng med disse m\xc3\xb8nstre kan man finde en r\xc3\xa6kke andre regelm\xc3\xa6ssigheder i ordstillingsm\xc3\xb8nstre og andre grammatiske tr\xc3\xa6k. S\xc3\xa5ledes er SVO-sprog ofte pr\xc3\xa6get af, at afh\xc3\xa6ngige led normalt f\xc3\xb8lger det styrende led, bl.a. ved at der bruges pr\xc3\xa6positioner, og ord knyttet til substantiver f\xc3\xb8lger efter dem. I SOV-sprog er afh\xc3\xa6ngige led stillet foran de ord, de er knyttet til. Her bruges der postpositioner, og substantivernes tilknyttede ord st\xc3\xa5r foran dem.\n_START_SECTION_\nSyntaktisk grundopbygning\n_START_PARAGRAPH_\nSprogenes syntaktiske opbygning giver en anden m\xc3\xa5de at inddele dem. Her kan man udskille tre s\xc3\xa6t normer: I de s\xc3\xa5kaldte nominativ-akkusativ-sprog markeres subjektet b\xc3\xa5de i transitive og intransitive s\xc3\xa6tninger i nominativform (n\xc3\xa6vnefald), mens objektet markeres i akkusativ (genstandsfald). De s\xc3\xa5kaldte ergative sprog markerer subjektet i de transitive s\xc3\xa6tninger som ergativ, mens b\xc3\xa5de objektet i de transitive s\xc3\xa6tninger og subjektet i intransitive s\xc3\xa6tninger st\xc3\xa5r i absolutiv, der i reglen er lig med den umarkerede form af ordet. Endelig er der de s\xc3\xa5kaldte inaktiv-aktiv-sprog, hvor man markerer det handlende subjekt b\xc3\xa5de i transitive og intransitive s\xc3\xa6tninger ved at s\xc3\xa6tte det i aktiv form, mens det inaktive subjekt og objektet begge markeres med inaktiv- eller absolutivformerne.\n_START_SECTION_\nSidestilling, tilf\xc3\xb8jning eller b\xc3\xb8jning\n_START_PARAGRAPH_\nDen tredje inddeling af sprogene er den \xc3\xa6ldste, som blev udformet allerede inden midten af det 19. \xc3\xa5rhundrede. Her konstaterer man, at nogle sprog i princippet lader hvert ord svare til \xc3\xa9t s\xc3\xa6tningsled og generelt udelader b\xc3\xb8jningsparadigmer. De kaldes isolerende, og blandt eksemplerne er kinesisk og vietnamesisk. Omvendt er der sprog, som udtrykker syntaktiske markeringer ved brug af affikser, som s\xc3\xa6ttes p\xc3\xa5 en rod, s\xc3\xa5ledes at affikserne udtrykker s\xc3\xa6rlige nuancer (modus, tempus, aspekt el. andet) af rodordet. Disse sprog kaldes agglutinerende, og de typiske eksempler er tyrkisk og japansk. S\xc3\xa5 er der de sprog, som markerer syntaksen b\xc3\xa5de ved hj\xc3\xa6lp af \xc3\xa6ndringer i ordenes rod og ved hj\xc3\xa6lp af betydningsb\xc3\xa6rende endelser. Disse sprog kaldes flekterende, og arabisk eller gr\xc3\xa6sk er gode eksempler. Endelig findes der sprog, som kan bygge s\xc3\xa5 mange endelser p\xc3\xa5 kerneordenes rod, at s\xc3\xa6tningen erstattes af \xc3\xa9t langt, sammensat ord. De sprog kalder man polysyntetiske, og gr\xc3\xb8nlandsk er det klassiske eksempel.\n_START_SECTION_\nSammenh\xc3\xa6nge p\xc3\xa5 tv\xc3\xa6rs\n_START_PARAGRAPH_\nHvis man v\xc3\xa6lger at se disse tre inddelingsm\xc3\xa5der som udtryk for forskellige synsvinkler p\xc3\xa5 sprogene og ikke som absolutte st\xc3\xb8rrelser, opdager man, at de ofte er mere eller mindre overlappende. Det er p\xc3\xa5vist, at mange ergative sprog samtidig ogs\xc3\xa5 kan betragtes som SOV-sprog med en agglutinerende morfologi. (Men det omvendte er ikke tilf\xc3\xa6ldet, nemlig at SOV-sprog med agglutinerende type ogs\xc3\xa5 n\xc3\xb8dvendigvis skal v\xc3\xa6re ergative.)'