b'\n_START_ARTICLE_\nAnarkisme\n_START_PARAGRAPH_\nAnarkisme (gr. \xe1\xbc\x80\xce\xbd\xce\xb1\xcf\x81\xcf\x87\xce\xaf\xce\xb1 anarkhia "anarki, frav\xc3\xa6r af hersker") er den l\xc3\xa6re, der h\xc3\xa6vder, at intet menneske skal herske over et andet menneske. En tilh\xc3\xa6nger af anarkismen kaldes en anarkist.\n_START_SECTION_\nOverblik\n_START_PARAGRAPH_\nDet anarkistiske m\xc3\xa5l, anarkiet, er grundl\xc3\xa6ggende visionen om et anti-autorit\xc3\xa6rt samfund, hvor ethvert individ har mulighed for at leve og udvikle sig selvorganiseret, selvstyret og mest muligt frit. Hvordan anarkiet i praksis kunne udfolde sig, er der i tidens l\xc3\xb8b blevet givet mange bud p\xc3\xa5._NEWLINE_Den traditionelle anarkisme mods\xc3\xa6tter sig eksistensen af stater og kapitalisme (eller ethvert \xc3\xb8konomisk system baseret p\xc3\xa5 (privat) ejendomsret). Staten eller dens funktioner menes at v\xc3\xa6re grundl\xc3\xa6ggende for autorit\xc3\xa6re samfund. Kapitalismen menes at v\xc3\xa6re et \xc3\xb8konomisk system, der skaber ufrie og ulige mennesker. Dog kendetegnes anarkismen ogs\xc3\xa5 ved dens radikale kritik af alle former for hierarkisk organisering og undertrykkende og diskriminerende behandling._NEWLINE_En nyere str\xc3\xb8mning mener, at anarkismen ogs\xc3\xa5 er den yderste konsekvens af liberalismen, da anarkismen netop tillader det enkelte menneske maksimal frihed. Af samme grund findes der ogs\xc3\xa5 liberalistiske anarkister, omend den anarkistiske hovedstr\xc3\xb8mning som regel er antikapitalistisk. Her skal dog s\xc3\xa6rligt hovedstr\xc3\xb8mningen beskrives. Nederst er en lille indledning til diskussionen mellem denne s\xc3\xa5kaldte anarko-kapitalisme og den traditionelle anarkisme. Se i \xc3\xb8vrigt ogs\xc3\xa5 anarko-kapitalisme._NEWLINE_Det anarkistiske "frav\xc3\xa6r af styre" er ikke lig kaos, selvom ordet anarki af folk uden videre kendskab til den anarkistiske ideologi oftest s\xc3\xa6tter lighedstegn mellem kaos og anarki. Anarki handler simpelthen om, at ingen har ret til at bestemme over en anden person, hvilket i praksis betyder, at alle omfattende beslutninger tages i f\xc3\xa6llesskab af en lokal sammenslutning af borgere, som udg\xc3\xb8r styret. De fleste anarkister er derfor i den henseende basisdemokrater._NEWLINE_Den socialistiske gren af anarkismen er ogs\xc3\xa5 i opposition til de traditionelle kommunister og marxister med hensyn til revolution\xc3\xa6r strategi. Hvor marxister \xc3\xb8nsker en aktiv magtovertagelse ved hj\xc3\xa6lp af staten, \xc3\xb8nsker anarkisterne en revolution hvor arbejderne styrer slagets gang, det vil sige at magten ikke skal gives til en ny stat, men derimod at den revolution\xc3\xa6re stat \xe2\x80\x93 den marxistiske m\xc3\xa5de at se translationen fra kapitalisme til socialisme/kommunisme p\xc3\xa5 \xe2\x80\x93 skal springes over, s\xc3\xa5 arbejderne f\xc3\xa5r magten over produktionsmidlerne. Den mest i\xc3\xb8jnefaldende forskel p\xc3\xa5 de to ideologiske fraktioner er, at kommunisterne ikke afviser lederskikkelser, heller ikke under Oktoberrevolutionen i Rusland, mens anarkisterne mods\xc3\xa6tter sig dem og vil bryde med autoritetsprincippet fuldst\xc3\xa6ndig. De betragter magt koncentreret p\xc3\xa5 f\xc3\xa5 h\xc3\xa6nder som illegitimt og i modstrid med individets ret til frihed og selvbestemmelse.\n_START_SECTION_\nHistorie\n_START_PARAGRAPH_\nAnarkismens historie kendetegnes f\xc3\xb8rst og fremmest ved dens t\xc3\xa6nkere eller teoretikere.\n_START_SECTION_\nTidlige teoretikere\n_START_PARAGRAPH_\nMens ordet anarkisme f\xc3\xb8rst kom i brug ved det 19. \xc3\xa5rhundredes midte, er begrebet anarkisme s\xc3\xa5 gammelt som den klassisk gr\xc3\xa6ske filosofis spekulation over individualismens problem. Som en reaktion mod platonismens kommunisme og statsomnipotens priser allerede den stoiske skoles grundl\xc3\xa6gger Zeno (342\xe2\x80\x94270) med tydelig anarkistisk tendens det frie statsl\xc3\xb8se samfund som fremtidsideal. Denne m\xc3\xa6rkelig selvst\xc3\xa6ndige og dybe t\xc3\xa6nker udviklede for f\xc3\xb8rste gang anarkismens teori. Helt uafh\xc3\xa6ngig af denne filosofiske spekulation finder man et isl\xc3\xa6t af anarkistiske forestillinger i den \xc3\xa6ldste kristendoms forventning om et tusind\xc3\xa5rigt rige ("chiliasmen") samt hos nogle af de mere sv\xc3\xa6rmerisk anlagte "kirkef\xc3\xa6dre", som Papias, Iren\xc3\xa6us, Justinus Martyr. Og dermed forsvinder i henved et \xc3\xa5rtusind ethvert spor af en tankegang, der kan kaldes anarkisk i sin tendens._NEWLINE_Anarkistisk tankegang dukker f\xc3\xb8rst op igen hos den franske mystiker Amalrich fra B\xc3\xa8ne (ved Chartres) og det af ham stiftede samfund, "Den hellige \xc3\xa5nds br\xc3\xb8dre og s\xc3\xb8stre", som i begyndelsen af det 13. \xc3\xa5rhundrede med udgangspunkt i den mest radikale subjektivisme proklamerer en p\xc3\xa5 individets absolutte magtfuldkommenhed baseret anarkisme i helt panteistisk \xc3\xa5nd. Lignende religi\xc3\xb8s-anarkistiske retninger fandt i de f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rhundreder en ikke ringe udbredelse i Sydtyskland, Schweiz og B\xc3\xb6hmen og fik i begyndelsen af det 16. \xc3\xa5rhundrede sit kraftigste udslag i forskellige sekter af "gend\xc3\xb8bere", som i Kristus s\xc3\xa5 forkynderen af frihed for enhver lovtvang, som ben\xc3\xa6gtede menneskenes afh\xc3\xa6ngighed af hverandre og erkl\xc3\xa6rede f\xc3\xa6llesskab i kvinder og ejendom som den eneste, en sand kristen, v\xc3\xa6rdige tilstand. Hele denne middelalderlige, vildt fanatiske, religi\xc3\xb8se anarkisme savnede ethvert spor af rationel t\xc3\xa6nkning eller logisk opbygning og synes n\xc3\xa6rmest at v\xc3\xa6re en frugt af forhungrede sv\xc3\xa6rmeres hallucinationer.\n_START_SECTION_\nGodwin\n_START_PARAGRAPH_\nBortset fra Zeno, hvis socialfilosofiske spekulationer var hans samtid ganske uforst\xc3\xa5elige og f\xc3\xb8rst i 1800-tallet blev trukket frem af glemselen, begyndte anarkismens videnskabelige og litter\xc3\xa6re historie med en m\xc3\xa6rkelig dybtgribende unders\xc3\xb8gelse af individets forhold til samfundet, anstillet af den engelske pr\xc3\xa6st William Godwin (1756\xe2\x80\x941836) i hans store v\xc3\xa6rk An enquiry concerning political Justice (1793). V\xc3\xa6rket havde sine filosofiske foruds\xc3\xa6tninger i det 18. \xc3\xa5rhundredes naturret, men optog dennes socialfilosofiske og politiske problemer fra nyt af, idet Godwin st\xc3\xa6rkere end nogen af sine umiddelbare forg\xc3\xa6ngere betonede individualitetens betydning og v\xc3\xa6rd og individets ret lige over for samfundet og dettes magtorganisation: staten. Konsekvent og systematisk udviklet \xc3\xa5benbarede her anarkismens tankegang og samfundsopfattelse sig for f\xc3\xb8rste gang med h\xc3\xa5ndgribelig tydelighed. Da Godwin gik ud fra, at menneskene er desto fuldkomnere, jo mere de f\xc3\xa5r anledning til at udfolde deres individualitet, s\xc3\xa5 kom han til den slutning, at enhver regering er et onde, at statens magt er ophavet til alle samfundsonder, og at dens oph\xc3\xa6velse er et h\xc3\xb8jst attr\xc3\xa5v\xc3\xa6rdigt m\xc3\xa5l. Godwin\xe2\x80\x99s etik var lykkel\xc3\xa6rens: vi m\xc3\xa5 handle med samfundets vel for \xc3\xb8je. Hertil er to ting forn\xc3\xb8dne: inden for samfundet at afskaffe uretf\xc3\xa6rdigheden og udad at afv\xc3\xa6rge enhver voldshandling. Men hertil er alt, hvad regering hedder, ganske un\xc3\xb8dvendig. Ethvert regeringssystem indeb\xc3\xa6rer tyranni. Staten h\xc3\xa6mmer blot den enkeltes fri beslutninger og handleevne og dermed ogs\xc3\xa5 alt fremskridt. Lad blot statsmagten falde: menneskene vil nok ogs\xc3\xa5 bagefter slutte sig sammen i et samfund, men i disse frie samfund vil ingen tvang herske, end ikke nogen bindende overenskomst l\xc3\xa6gge den enkeltes handlefrihed i b\xc3\xa5nd. Det er tilstr\xc3\xa6kkeligt, at min egen interesse tilsiger mig at fremme andres interesser. Godwin\xe2\x80\x99s bog vakte megen opsigt ved sin fremkomst, men blev snart glemt igen.\n_START_SECTION_\nProudhon\n_START_PARAGRAPH_\nSom et i enkeltheder gennemt\xc3\xa6nkt, virkelig \xc3\xb8konomisk-politisk system fik anarkismen sit store gennembrud f\xc3\xb8rst et halvt \xc3\xa5rhundrede efter Godwin ved den franske socialfilosof Joseph-Pierre Proudhon (1809\xe2\x80\x941865), som ogs\xc3\xa5 f\xc3\xb8rste gang anvendte ordet "anarki" i betydning af en ideel samfundstilstand, hvor statsmagt og statsherred\xc3\xb8mme ikke skulle findes. Ideen antydes i hans Qu\xe2\x80\x99est ce que la propri\xc3\xa9t\xc3\xa9? (1840), i Les confessions d\xe2\x80\x99un r\xc3\xa9volutionnaire (1849), men s\xc3\xa6rlig indgaaende i Id\xc3\xa9e g\xc3\xa9n\xc3\xa9rale de la R\xc3\xa9volution au XIXe si\xc3\xa8cle (1851) og i Du principe f\xc3\xa9d\xc3\xa9ratif (1863). P\xc3\xa5 trods af selvmodsigelser, skiftende standpunkter og hang til paradoksmageri er Proudhon anarkismens egentlige ophavsmand, lige som han er teoriens videnskabelige klassiker og utvivlsomt dens mest glimrende t\xc3\xa6nker. Proudhon er revolution\xc3\xa6rt nedbrydende, men samtidig konstruktivt opbyggende. Han n\xc3\xb8jedes ikke med at deklamere mod det best\xc3\xa5ende og overlevede samfund, men s\xc3\xb8gte at tr\xc3\xa6kke grundlinjerne op i sit statsl\xc3\xb8se fremtidssamfund, hvor frie sammenslutninger, "f\xc3\xb8derationer", t\xc3\xa6nkes at overtage den herskende stats funktioner. Disse f\xc3\xb8derationer kunne, if\xc3\xb8lge Proudhon, atter forene sig til et st\xc3\xb8rre forbund s\xc3\xa5ledes, at landbrugs-, industri-, handels-, samf\xc3\xa6rdsels-, finans-, ja h\xc3\xa6r- og kulturforvaltning kan komme til at fremtr\xc3\xa6de med en fuldkommen centraliseret organisation med et \xc3\xb8verste forvaltnings- eller ministerr\xc3\xa5d, hvori de alle er repr\xc3\xa6senterede, i spidsen. Thi, indr\xc3\xb8mmede Proudhon, skal en nation kunne bringe alle sine kr\xc3\xa6fter til udfoldelse, m\xc3\xa5 disse kr\xc3\xa6fter centraliseres, kun beh\xc3\xb8ver denne centralisering ikke at v\xc3\xa6re, hvad vi nu forst\xc3\xa5r ved en stat. I det frie f\xc3\xb8derative samfund, bygget som det vil v\xc3\xa6re p\xc3\xa5 en "retf\xc3\xa6rdig" fordeling, vil menneskene beholde det hele udbytte af deres arbejde derved, at dettes produkter udveksles med andre arbejdsprodukter gennem en s\xc3\xa5kaldt "byttebank", som uden at tage renter n\xc3\xb8jes med en minimal provision, at afholde i arbejdsproduktet, idet penge som helt overfl\xc3\xb8dige vil v\xc3\xa6re afskaffede. P\xc3\xa5 grund af det forhold af gensidighed i arbejdsydelser og tjenester, hvori samfundsbankens medlemmer indtr\xc3\xa6der til hverandre, er Proudhon\xe2\x80\x99s system ogs\xc3\xa5 blevet betegnet som "mutualisme". Med stor bestemthed h\xc3\xa6vdede han, at det, han kaldte anarki, ingenlunde er ensbetydende med uorden og t\xc3\xb8jlesl\xc3\xb8shed, men tv\xc3\xa6rtimod med den st\xc3\xb8rste orden og harmoni. I stedet for lov skal tr\xc3\xa6de kontrakt. De \xc3\xb8konomiske grupper skulle selv forvalte deres anliggender og have deres eget "ordenspoliti".\n_START_SECTION_\nStirner\n_START_PARAGRAPH_\nSamtidig med Proudhon i Frankrig, fik Tyskland sin betydelige teoretiker p\xc3\xa5 anarkismens omr\xc3\xa5de i en i livet bortgemt og ubem\xc3\xa6rket, men h\xc3\xb8jst ejendommelig personlighed, der kaldte sig Max Stirner \xe2\x80\x94 et i senere tider ber\xc3\xb8mt navn, bag hvilket den stakkels forhutlede bayerske pigeskolel\xc3\xa6rer Johann Caspar Schmidt (1806\xe2\x80\x9456) skjulte sig. Stirner var en stejl og iskold logiker, en af l\xc3\xa6rens mest yderligg\xc3\xa5ende monomaner. Hans bedrift var bogen Der Einzige und sein Eigentum (1844), egoismens h\xc3\xb8jsang. Stirner kan betegnes som "jegets" religionsstifter. Ikke "jeget" som id\xc3\xa9, men hvert enkelt individs "empiriske jeg", m\xc3\xa5 v\xc3\xa6re grundlaget og udgangspunktet for al samfundsfilosofi, mente Stirner. Han havde kun \xc3\xa9t dogme: det, at "jeg", ethvert menneske, er min egen h\xc3\xb8jeste lov. Uden om mig findes der intet, som kan byde over mig. I kraft af dette postulat anerkendte Stirner ikke noget, som kaldes pligt mod andre, mod samfundet. Da staten er samfundets organiserede magt, er den eo ipso den enkeltes d\xc3\xb8dsfjende og m\xc3\xa5 som s\xc3\xa5dan selvf\xc3\xb8lgelig ikke t\xc3\xa5les. Den og alt, hvad dens er, m\xc3\xa5 udryddes, og i dens sted m\xc3\xa5 komme "egoisternes forening", hvilket ikke \xe2\x80\x94 som hos Proudhon \xe2\x80\x94 vil sige et kontraktforhold i solidaritetsf\xc3\xb8lelsens \xc3\xa5nd, oprettet til f\xc3\xa6lles bedste, men en helt fri, helt ubunden samvirken af individer, som hver is\xc3\xa6r blot har sin egen fordel for \xc3\xb8je. Mennesket kan overhovedet kun fatte og f\xc3\xb8le, hvad der ang\xc3\xa5r det selv: jeg g\xc3\xb8r godt mod andre ene og alene, fordi jeg samtidig g\xc3\xb8r godt mod mig selv. Modsat Proudhon forkyndte Stirner utilhyllet anvendelse af vold for at hidf\xc3\xb8re de af ham lovpriste ny tilstande. Han var en forl\xc3\xb8ber for "handlingens propaganda". Hans litter\xc3\xa6re, m\xc3\xb8jsommeligt udp\xc3\xb8nsede kraftsatser fandt for \xc3\xb8vrigt ingen genklang i samtiden og den n\xc3\xa6rmeste eftertid, der satte socialdemokratiet p\xc3\xa5 dagsordenen, men efter at Nietzsche\xe2\x80\x99s Zarathustra havde bragt "det amoralske overmenneske" p\xc3\xa5 mode, oplevede Max Stirner\xe2\x80\x99s "Eneste" en genopstandelse (fx i form af en "reklam"-udgave 1892 og senere talrige overs\xc3\xa6ttelser, hvor i blandt til dansk, af Axel Garde med indledning af Georg Brandes, 1902).\n_START_SECTION_\nBakunin\n_START_PARAGRAPH_\nMed Stirner er den egentlige anarkistiske doktrins udvikling afsluttet. Hans efterf\xc3\xb8lgere, om man kan tale om s\xc3\xa5danne i forbindelse med s\xc3\xa5 fuldkommen negative og golde teorier, har ikke form\xc3\xa5et at s\xc3\xa6tte virkelig ny ideer under diskussion. Dens filosofi synes at have udt\xc3\xb8mt sit stof. Desto st\xc3\xb8rre betydning fik i 1800-tallet anden halvdel ved at skabe et politisk parti, som inspireres af l\xc3\xa6rens fanatisme og hensynsl\xc3\xb8shed. Dannelsen af det internationale anarkistiske parti skyldes den russiske agitator Mikhail Bakunin (1818\xe2\x80\x941876), som begyndte sin utrolig energiske og f\xc3\xb8lgesvangre propaganda i Schweiz i 1864. Bakunin drev det dog ikke til at anbefale attentat og mord. At give anvisning p\xc3\xa5 denne side af anarkismens aktion var forbeholdt hans discipel, den vilde agitator Sergej Netschajev, som af Bakunin fik i opgave at virke i Rusland, og som der f\xc3\xb8rste gang i 1869 forkyndte "handlingens propaganda", det vil sige ud\xc3\xb8velse af mord og voldsgerninger, ikke netop i h\xc3\xa5b om derved at afskaffe den eksisterende samfundsorden \xe2\x80\x94 thi selv anarkisterne mente, at dette m\xc3\xa5l ikke kunne n\xc3\xa5s p\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de \xe2\x80\x94 men v\xc3\xa6sentlig for at "v\xc3\xa6kke" den sl\xc3\xb8ve almenhed og s\xc3\xa6tte skr\xc3\xa6k i samfundet ved enkeltst\xc3\xa5ende, opsigtsv\xc3\xa6kkende og s\xc3\xa5 vidt mulig f\xc3\xb8lgesvangre mord. Denne samfundsfjendlige l\xc3\xa6re er aldrig senere blevet opgivet, og en lang r\xc3\xa6kke af blodige ugerninger mod fremst\xc3\xa5ende personer s\xc3\xa5 vel som almindelige mennesker har lige til nutiden v\xc3\xa6ret f\xc3\xb8lgen.\n_START_SECTION_\nKropotkin\n_START_PARAGRAPH_\nSin betydeligste efterf\xc3\xb8lger fik Bakunin i den russiske videnskabsmand, fyrst Peter Alexejevitsch Kropotkin (f. 1842), som i talrige skrifter har uddybet anarkismens samfundsopfattelse og begrundet dens politiske aktion. De vigtigste af disse skrifter er Paroles d\xe2\x80\x99un r\xc3\xa9volt\xc3\xa9 (1885) og La conqu\xc3\xa9te du pain (1892). Kropotkin var vist nok en h\xc3\xb8jt str\xc3\xa6bende idealist, en kundskabsrig og skarpsindig t\xc3\xa6nker og en ved sin ejendommelige sk\xc3\xa6bne og vindende egenskaber f\xc3\xa6ngslende personlighed. Men han beherskedes af sine doktriners alt overskyggende fanatisme og s\xc3\xa5 r\xc3\xb8dt, n\xc3\xa5r han arbejdede i deres tjeneste. Kropotkin var anarkismens st\xc3\xb8rste \xc3\xa5ndelige kraft i tiden omkring 1. verdenskrig, og hans indflydelse var international. Kropotkin repr\xc3\xa6senterede den kommunistiske anarkisme, som satte sig som m\xc3\xa5l at befri s\xc3\xa5vel fordelingen (og dermed konsumtionen) som produktionen fra kapitalismens herred\xc3\xb8mme. Spontane grupper og associationer skulle afl\xc3\xb8se den, og som den etiske optimist, han var, mente Kropotkin, at misligheder og sammenst\xc3\xb8d her under vil v\xc3\xa6re udelukkede, fordi de anarkistiske gruppemedlemmer vil v\xc3\xa6re besj\xc3\xa6lede af en ganske anderledes h\xc3\xb8j moral og solidaritetsf\xc3\xb8lelse end den, man kendte i det samtidige samfund. For at n\xc3\xa5 frem til anarkiet, m\xc3\xa5 menneskeheden, mente Kropotkin, g\xc3\xa5 gennem revolutionen. "Handlingens propaganda" mod magtens indehavere og misbrugere vil vist nok v\xc3\xa6re en smertelig, men n\xc3\xb8dvendig og fra h\xc3\xb8jere synspunkt berettiget aktion. Denne opfattelse turde v\xc3\xa6re den i samtiden herskende blandt anarkismens tilh\xc3\xa6ngere i de slaviske og romanske lande. Vist nok vil den sociale og anarkistiske revolution "komme af sig selv", men, tilf\xc3\xb8jede Kropotkin og hans meningsf\xc3\xa6ller, det er de \xc3\xa5rv\xc3\xa5gne og dristige \xc3\xa5nders sag at forberede den og p\xc3\xa5skynde dens komme. Og det sikreste middel hertil er s\xc3\xa5danne handlinger, som sl\xc3\xa5r til lyd for opr\xc3\xb8rs\xc3\xa5nden. En virkelig d\xc3\xa5d, h\xc3\xa6vdede Kropotkin, er mere v\xc3\xa6rd end 1.000 brochurer, men handlingen m\xc3\xa5 v\xc3\xa6re af politisk natur, forbrydelse i og for sig er ham en vederstyggelighed. Det ses s\xc3\xa5ledes, at ogs\xc3\xa5 for anarkisterne helliger hensigten midlet._NEWLINE_Kropotkin var anarkismens popularisator. Ingen har som han for\xc3\xb8get dens r\xc3\xa6kker. Ved siden af ham bet\xc3\xb8d hans eftersnakkere intet. En af dem, Andr\xc3\xa9 Lorulot, gjorde et fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at sammenfatte den hele l\xc3\xa6re til et filosofisk-politisk system (Les th\xc3\xa9ories anarchistes i den af A. Mater redigerede Collection des doctrines politiques, Paris 1913), men det forblev temmelig ubem\xc3\xa6rket, endog blandt anarkisterne selv og er n\xc3\xa6ppe blevet kendt uden for Frankrigs gr\xc3\xa6nser.\n_START_SECTION_\nAnarkisme i forhold til liberalisme\n_START_PARAGRAPH_\nAnarkokapitalisme er en gren af liberalismen, som mods\xc3\xa6tter sig eksistensen af en stat. I mods\xc3\xa6tning til de traditionelle anarkister g\xc3\xa5r den liberale anarkisme st\xc3\xa6rkt ind for den private ejendomsret, som ses som grundl\xc3\xa6ggende for enhver \'ret\'.'