

Rolf Bossert halálára (Hungarian)
Alig sem ismertelek.
Ötletszerűen vetődtem be azon a fagyos estén
az EinSteinbe. Furakodtam, illesztgettem a fejem
más fejek közé, hogy a tiédet lássam.
A fülemig csupán töredékek
jutottak el, bár tudtam: mondatokéi.
Legalább a szememnek, gondoltam, valami jusson.
Később egy kerek
asztal körül ültünk, két úrral beszélgettél,
és sört ittál kísérőül, talán kornnal, én figyeltelek,
közben bemutatkoztam, beszélgettem
– már a magam angol-német pidginjén
(nagynéha ritka vagy eltalált szavak
mazsolái – hja, az a sok olvasás! –
a silány szintaxis keletlen tésztájában).
De azért beszélgettem, elszántan, idegesen,
egyik vodka a másik után. Vajon te szeretsz inni,
töprengtem, nem látszott rajtad,
igaz, nem mindig látszik az emberen. Nézegettelek.
És egy mondatod forgott a fejemben
még hazaúton a taxiban is, amit az ismerősök rendeltek
nekem, ügyefogyott kinnszülöttnek
első itteni napjaim egyikén. Egy mondatod, még
odafenn is, amikor kibámultam a homloknyomaimat
viselő ablakon. Valami olyasmit mondtál (még az előadóteremben),
hogy te csak írói munkád (ezen a "csak"-on is eltűnődtem)
háborítatlan folytathatása végett
folyamodtál útiokmányokért, nem tartod magad –
minek is? A "Dissident" szót használtad.
Ez magyarul… Magyarul? Mondjuk egy létezett-szocialista nyelven
egy időben az állampolgári kötelék alantas indítékú,
illegális úton (teszem: rókacsapáson, bivalygázlón át)
történő elhagyását jelentette.
Így nem érthetted. A mondott jelentés a te nyelvedben
nem is létezik, és útleveled érvényes volt.
Te annak rendje és módja szerint
(mert ott annak ez a rendje és módja)
áttelepültél, de "nem azért, mert…" na jól van, hagyjuk
a politikai "szemantikát". Tudjuk, miről van szó.
De hogy fel kellett – s fel kellett – hogy merüljön,
hogy ezért vagy azért, pláne, hogy nem azért, hanem csak…
Méghogy mi áttelepülünk, kivándorlunk!
Micsoda félrevezető igekötők!
Állhatatosan rójuk
a magyarázkodás Möbius-szalagját.
Hol annyi szabadság, vagy legalább gőg,
hogy egyszerűen azt mondjuk:
"Ott voltam, most itt vagyok. Kész.
Érjék be velem. Megmutatkozom."
(És hol ennek a lehetősége?)
Még hogy minek nem tartom magam! Hisz annyi mindennek
nem tartom magam – s még ez is
csak rám tartozik.
Fogalmazgattam,
hogyan mondanám el ezeket
neked, ha (valószínűnek tetszett)
alkalom adódik.
Nem adódik. Nézem a telefont.
Néhány nappal később a brilliánsan szerkesztett,
kellemes tapintású papírra nyomott magazin Register rovatából
kivágok félhasábnyit, hozzátűzöm két korábbi közleményhez.
Kiveszem a blokkfüzetből a jegyzeteket, amiket ehhez a
szöveghez készítettem. Mindez együtt egy dossziéba kerül,
ahogyan ez a szöveg is, ha elkészült.
És várom, küldjék már a verseidet, hogy fordíthassam.
Ez az, aminek értelme látszik lenni.
|Source of the quotation||http://dia.jadox.pim.hu|


Zum Tod von Rolf Bossert (German)
Ich habe dich kaum gekannt.
Spontan bin ich an diesem eisigen Abend ins EinStein
gegangen. Habe mich gedrängelt, meinen Kopf zwischen andere Köpfe
gesteckt, um deinen zu sehen.
An meine Ohren gelangten bloß
Bruchstücke, obschon ich wußte: deiner Sätze.
Wenigstens meinen Augen, dachte ich, sollte etwas zukommen.
Später saßen wir
um einen runden Tisch, du sprachst mit zwei Herren
und trankst dazu Bier, vielleicht mit Korn, ich habe dich beobachtet,
mich währenddessen vorgestellt, mich unterhalten
– in meinem englisch-deutschen Pidgin
(nur ab und an seltene, getroffene Rosinen
von Wörtern – tja, das viele Lesen! –
in dem unaufgegangenen Teig der armseligen Syntax).
Aber ich habe mich unterhalten, beherzt, nervös,
ein Wodka nach dem anderen. Ob du wohl gerne trinkst,
grübelte ich, man sah es dir nicht an,
stimmt schon, man sieht es nicht immer. Ich studierte dich.
Und einer deiner Sätze ging mir durch den Kopf,
auch noch auf dem Heimweg im Taxi, das mir Bekannte bestellt hatten,
mir, dem unbeholfenen Draußengeborenen,
an einem meiner ersten Tage hier. Einer deiner Sätze, selbst
dort oben noch, als ich aus dem meinen Stirnabdruck tragenden
Fenster starrte. Du hattest so etwas gesagt (noch im Vortragssaal),
daß du dich nur wegen der ungestörten Fortsetzung (auch über dieses "nur" wunderte
ich mich)
deiner schriftstellerischen Arbeit
um Reisepapiere bemüht habest, du hieltest dich nicht –
für einen was noch gleich? Du gebrauchtest das Wort "Dissident".
Auf ungarisch… Ungarisch? Sagen wir in einer realexistierthabenden-sozialistischen
Sprache
bedeutete es in einer Zeit das Verlassen des staatsbürgerlichen Verbandes aus
niederen Beweggründen,
auf illegalem Weg (sei es: über Fuchsfährten, Büffelpfade).
So konntest du es nicht verstanden haben. Diese besagte Bedeutung existiert
in deiner Sprache gar nicht, und dein Paß war gültig.
Du warst nach Recht und Ordnung
(denn dort ist dies das Recht und die Ordnung)
übergesiedelt, doch "nicht deshalb, weil…" Na gut, lassen wir die
politische "Semantik". Wir wissen, worum es geht.
Aber daß zur Rede kommen mußte – und es mußte –,
ob aus diesem oder jenem Grund, vor allem, daß nicht deshalb, sondern nur…
Wir und übersiedeln, auswandern!
Welch irreführenden Vorsilben!
Beharrlich ziehen wir
das Möbiussche Band der Rechtfertigung.
Wo ist soviel Freiheit, oder zumindest Arroganz,
einfach zu sagen:
"Ich war dort, jetzt bin ich hier. Fertig.
Man muß sich mit mir begnügen. Ich zeige mich."
(Und wo ist die Möglichkeit dafür?)
Ja wofür ich mich nicht halte! Für so vieles
halte ich mich nicht – und selbst das
geht nur mich etwas an.
Ich formulierte vor mich hin,
wie ich dir dieses sagen werde,
wenn sich die (wahrscheinlich scheinende)
Gelegenheit bietet.
Sie bietet sich nicht. Ich betrachte das Telefon.
Einige Tage später schneide ich eine halbe Spalte
der Rubrik Register aus der brillant redigierten,
auf angenehmem Papier gedruckten Zeitschrift aus, hefte sie an zwei frühere
Publikationen.
Nehme die Notizen aus dem Spiralheft, die ich zu diesem
Text verfasst habe. All das gelangt zusammen in eine Mappe,
wie auch dieser Text, wenn er fertig ist.
Und ich warte, daß man mir deine Gedichte schickt, damit ich sie übersetzen
kann.
Das ist es, was Sinn zu haben scheinen mag.
|Source of the quotation||Drei Raben, 2002. März, p. 46-47.|