У мене поганий зір. Намагаюся хоча б раз на рік відвідати окуліста. До того, як мені виповнилося вісімнадцять, було все більш-менш нормально: брали лікарі добре, можна було не записуватися, черги ніколи не було.
Прийшла пора перший раз йти в дорослу поліклініку. Знаючи, що так буде, я за місяць до дня народження сходила до окуліста і до наступного року могла спокійно жити, але через три місяці після відвідування у мене моторошно почали хворіти очні м'язи — дивитися вгору або по сторонах стало нестерпно боляче.
Прибула я за годину до прийому, щоб першою пройти — тим більше з гострим болем. Просиділа дві години, вже народ зібрався, а лікаря нема, тільки медсестра. Ще через півгодини зволив з'явитися лікар і. Я попросила прийняти мене позачергово. «Гострого болю в очах не буває, і взагалі записуватися треба!» — відповів ескулап. Такого хамства я не очікувала. Гаразд, подумала, спущуся в реєстратуру, запишуся на завтра.
— Здрастуйте, до окуліста записатися можна?
— Ні!
— А як до нього можна потрапити?
— Спочатку потрібно пройти терапевта, він вас направить до гінеколога, а гінеколог направить до окуліста, — відповіла мені дама таким тоном, ніби я їй у душу напаскудила.