text: Arthur Rimbaud
  
  publiceret: 2023-06-16 08:25:59+02:00
  Arthur Rimbaud var en af de mest banebrydende franske digtere i sidste halvdel af 1800-tallet. Hans få hektisk produktive år 1870-1874 markerer litteraturhistorisk et brud med de sidste udløbere af den romantiske lyrik. Med en genial sans for at skabe billedmættede, ofte heterogene forestillingsverdener i et formsprog, der først var inspireret af Charles Baudelaire, blev Arthur Rimbaud med sine prosadigte en referencefigur for mange modernistiske digtere i 1900-tallet og en kultskikkelse for oprør mod borgerligheden.
  Han kom fra et lukket, småborgerligt miljø i den lille nordfranske by Charleville, hvor han i 1870, under indflydelse af parnassisterne skrev sine første digte, bl.a. Ophélie og Le Dormeur du val (dansk: Den sovende i dalen).
  Efter nogle korte ophold i Paris 1870-1871 midt i en dramatisk historisk tid med nederlaget til tyskerne og Pariserkommunen skiftede han signaler, og man kan i hans "seer-breve" læse om hans stræben mod noget nyt og "ukendt", der skulle finde digterisk udtryk i visioner efter en "forstyrrelse af alle sanserne". "Jeget er en anden", siger han et sted for at udtrykke sin afstandtagen fra det jeg, der var bundet til traditionerne. Hans store digt Le Bateau ivre (dansk: Det berusede skib, udgivet i 1883) giver et nærmest mytisk billede af digterens nye jeg i en forrygende fantasiverden og lever fuldt op til hans poetik om nye billedverdener.
  Fra efteråret 1872 til foråret 1873 opholdt Arthur Rimbaud sig i Bruxelles og London, hvor han levede sammen med Paul Verlaine, hvis stil han forbigående lod sig påvirke af, men samværet fik en brat ende, da Verlaine under et skænderi sårede ham med et pistolskud. Rimbauds selvopgør i prosaværket Une saison en enfer (trykt på hans egen foranledning i 1873; på dansk: En tid i helvede, 1949, 1972, 1998) reflekterer disse forhold, men er i øvrigt en status over Rimbauds egen digtning. Han citerer og forklarer her nogle højdepunkter udsprunget af "seer"-poetikken og nye tanker om "ordets alkymi" i digtsproget. Den meget sammensatte tekst udtrykker digterens "forbandelse": Træthed og desillusion over tilværelsen og den nye digtnings umenneskelige krav. Med brud på alle fronter nærmede Rimbaud sig nu det opbrud, han skulle realisere få år senere.
  Sandsynligvis både før og efter denne tekst arbejdede Rimbaud på sit hovedværk, en lang række prosadigte, udgivet uden forfatterens vidende (og i Verlaines redaktion) i tidsskriftet La Vogue i 1886 under titlen Illuminations (dansk: Illuminationer, 1949, 1970, 2007), sammen med Une Saison en enfer. Det er tvivlsomt, om titlen skyldes Rimbaud selv, men ordets to betydninger, farvede illustrationer eller lysfester, passer godt til indholdet. Digtene er en radikal udvikling af Rimbauds poetik med visioner af fantastiske universer – eksempelvis i de to indlagte digte i frie vers Marine og Mouvement – og landskaber og bybilleder, som henter deres elementer fra nær og fjern, samtidig med at forskellige tidsafsnit i jegets liv bringes sammen i mærkelige tætføringer. Man har i disse digte set en åbning af vejen til surrealismen: André Breton læste Rimbaud-tekster i allerede i 1914, og de var medbestemmende for hans udvikling.
  Da Arthur Rimbaud i 1875 var holdt op med at skrive, påbegyndte han de rejser, der på besynderlig vis førte ham ud i det "ukendte", som han havde drømt om i digtningen, omend i en anden forstand. I 1880 nåede han til Aden, siden til Harar i det daværende Abyssinien, hvor han ernærede sig som handelsmand. Han vendte i 1891 syg tilbage til Frankrig og døde på et hospital i Marseille, 37 år gammel.