text: semitiske sprog
  
  publiceret: 2023-04-19 11:35:26+02:00
  De semitiske sprog er en sprogfamilie inden for den afroasiatiske sprogæt. De tales primært i Mellemøsten og Nord- og Østafrika, men er også blevet udbredt til andre verdensdele ved emigration. Over 330 millioner mennesker taler semitiske sprog, hvoraf det klart største er arabisk, fulgt af amharisk, tigrinsk og hebraisk.
  De tidligste skriftlige vidnesbyrd fra den semitiske sprogfamilie stammer fra midten af det 2000-tallet f.v.t., og op gennem historien har semitiske sprog spillet en enorm rolle som administrationssprog for skiftende riger (akkadisk, aramæisk og arabisk) og som litteratursprog med stor betydning for nutidens kultur og religion (især hebraisk, aramæisk og arabisk).
  De semitiske sprog nedstammer fra ursemitisk. Det er et ikke-overleveret grundsprog, som delvist kan rekonstrueres ved sammenligning mellem de historisk bevidnede sprog, og som må være blevet talt måske i det femte eller fjerde årtusinde f.v.t., sandsynligvis i den vestlige del af Mellemøsten (Levanten) eller i det nordøstlige Afrika. Derfra spredte semitisktalende folk sig videre ind i Mellemøsten, østpå til Mesopotamien, nordpå til Syrien og sydpå ned på Den Arabiske Halvø. På den baggrund udviklede ursemitisk sig med tiden til separate sprog.
  Senere fortsatte spredningen, omkring 500 f.v.t. fra det sydlige Arabien over Rødehavet til det nuværende Etiopien og Eritrea, og efter islams fremkomst i 600-tallet e.v.t. med udbredelsen af arabisk til store dele af det nordlige Afrika – og som religiøst sprog overalt, hvor islam slog igennem. I moderne tid er semitiske sprog blevet bragt til mange andre dele af verden ved emigration.
  I Mellemøstens historie har skiftende semitiske sprog fungeret som administrationssprog og fælles kommunikationssprog (lingua franca) i de storriger, der gennem tiden afløste hinanden. Først spillede akkadisk denne rolle, senere aramæisk, og med islams fremkomst arabisk.
  De semitiske sprog inddeles i grupper baseret på særlige sproglige nydannelser, der kendetegner hver gruppe.
  Østsemitisk. Alle sprog i denne undergruppe uddøde i oldtiden.
  
  Vestsemitisk
  
  I ældre fremstillinger finder man en rent geografisk bestemt inddeling af de semitiske sprog i østsemitisk (akkadisk), nordvestsemitisk (kanaanæisk og aramæisk) og sydsemitisk (arabisk af alle slags og etiopisk). Opdagelsen af tidligere ukendte sprog som ugaritisk og eblaitisk samt erkendelsen af, at de forskellige slags arabisk ikke hører til i samme undergruppe, og af vigtigheden af fælles nydannelser som grundlag for inddelingen har ført til, at de fleste forskere har forladt denne opfattelse.
  De semitiske sprog er tæt beslægtede, og en del sproglige træk går igen i genkendelig form i alle eller de fleste af familiens sprog. I oldtidssprogene er ligheden ofte meget stor, mens nutidens sprog (ikke mindst de moderne aramæiske og etiopiske sprog) i nogle tilfælde har udviklet sig langt fra det ældre, fælles semitiske.
  De fleste semitiske sprog er kendetegnet ved et stærkt konsonantisk præg i lydsystemet med en række lyde, der fra et dansk synspunkt er stærkt fremmedartede. Det gælder bl.a. de såkaldte emfatiske lyde som fx t’, der dannes som et t med samtidig indsnævring i svælget eller ved drøbelen på moderne arabisk (faryngalisering eller uvularisering) og med samtidigt lukke af stemmeridsen (glottalisering) på de moderne etiopiske sprog. De fleste semitiske sprog har desuden en række velære/uvulære, faryngale og glottale konsonanter, som også bidrager til at give disse sprog et ”gutturalt” præg. Dette gælder dog ikke alle semitiske sprog, idet fx akkadisk allerede meget tidligt tabte de faryngale og glottale lyde.
  I de semitiske sprog dannes ord typisk ud fra abstrakte konsonantiske rødder, der angiver et bestemt betydningsområde. En typisk rod har tre konsonanter (radikaler), men nogle har kun to, og på nogle af sprogene findes også en del rødder med flere konsonanter. En rods grundbetydning modificeres ved hjælp af bestemte vokalmønstre, forlængelse af konsonanter og/eller ved tilføjelse af præ, in- og suffikser.
  Et eksempel: Den hebraiske rod QDŠ betyder noget med ”hellig”.
  Semitiske sprog er generelt karakteriseret ved en rig morfologi inden for både nominer, pronominer og verber med varierende grad af kompleksitet. I mange af undergrupperne genfindes der gennem sproghistorien de samme tendenser til afvikling af nogle af de mere komplekse kategorier. I nominalbøjningen var der oprindeligt både to køn (umarkeret maskulinum; femininum ofte markeret med t), tre tal (singularis, dualis og pluralis) og tre kasus (nominativ, akkusativ og genitiv). I en række sprog er brugen af dualis blevet kraftigt reduceret (hebraisk, aramæisk, etiopiske sprog), og kasussystemet, der især kendes fra akkadisk, ugaritisk, klassisk arabisk og til dels fra geez, er gået tabt i mange sprog.
  Forbindelse mellem to nominer angives typisk ved en såkaldt konstruktforbindelse, en tæt forbindelse mellem to ord, hvor det første ord har en reduceret form (status constructus) og markerer hovedelementet i forbindelsen. Det andet ord modificerer det første og markerer fx ejeren eller det materiale, som første led er lavet af. Andet led står i genitiv i de sprog, der har bevaret kasusbøjning, mens det i de sprog, der har mistet kasusbøjning, alene er den tætte enhed mellem de to led, der markerer den meningsmæssige forbindelse. Konstruktforbindelser svarer ofte til danske sammensatte ord. I nogle semitiske sprog er konstruktforbindelser delvist blevet fortrængt af andre udtryksmåder, hvor andet led markeres af en relativ markør. På de yngre etiopiske sprog er leddenes rækkefølge endvidere den omvendte af den klassiske.
  Pluralis kan dannes på to måder, ved hjælp af suffiks eller ved såkaldt intern eller ”brudt” pluralis, der består i en ændring af et substantivs vokalisering, eventuelt kombineret med præ- eller suffikser. Intern pluralis er udbredt på de etiopiske sprog, klassisk og moderne arabisk, oldsydarabisk og moderne sydarabisk, fx geez dǝngǝl, ”jomfru”, danāgǝl, ”jomfruer”, eller hagar, ”by”, ’ahgur, ”byer”.
  De to køn afspejles ikke bare på substantiver og adjektiver, men også i de personlige pronominer og i verbalbøjningen, hvor der er særskilte maskuline og feminine former i både anden og tredje person.
  Personlige pronominer findes både som selvstændige former (til udtryk for emfatisk subjekt) og som suffikser, der sættes på substantiver (til udtryk for genitiv, ”hans hus”), på verber (som objekt) og på præpositioner (som styrelse for præpositionen).
  Komparation (komparativ, superlativ) udtrykkes på semitiske sprog generelt ikke ved bøjning af adjektiver, men ved forskellige konstruktioner, fx hvad der svarer til ”jeg er stor ud fra ham” i betydningen ”jeg er større end ham”, eller ”folkenes store” i betydningen ”det største folk”.
  Nogle semitiske sprog har udviklet en bestemt artikel, mens andre klarer sig uden (akkadisk, ugaritisk, geez). Den bestemte artikel på hebraisk (og andre kanaanæiske sprog) er et foranstillet ha-, normalt med forlængelse af det følgende substantivs første konsonant, mens arabisk har al-, hvor l’et kan assimileres til substantivets første konsonant. Aramæisk har en efterhængt bestemt artikel -ā, som dog på senere østaramæisk har mistet sin bestemthedsbetydning. Oldsydarabisk har efterhængt -n eller -hn.
  Verbalsystemerne i mange af de semitiske sprog har været stærkt omdiskuterede, og der findes forskellige opfattelser af, om de centrale former primært er udtryk for (relativ) tempus, aspekt, modus/modalitet eller noget helt fjerde. Verber bøjes i person, køn og tal, enten ved hjælp af præfikser (eventuelt kombineret med suffikser) eller ved hjælp af suffikser alene, afhængig af verbalformen. De konkrete verbalformer i det ursemitiske system har udviklet sig på karakteristisk vis i de forskellige undergrupper. I en række sprog (især aramæisk og hebraisk) kom participiet til at spille en fremtrædende rolle i verbalsystemet.
  Afledte stammer til udtryk for forskellige særbetydninger dannes af verbalrødder ved tilføjelse af præ- eller infikser eller ved forskellige vokalmønstre eller fordobling af rodkonsonanter, fx kausativ med et h- eller s-præfiks, refleksiv med et t-element, passiv med ændrede vokaler i roden eller tilføjelse af et n-element og faktitiv ved fordobling af rodens anden konsonant.
  Nominalsætninger (sætninger uden finitte verber) er hyppige i de fleste semitiske sprog, og der er i flere af sprogene en tendens til paratakse frem for hypotakse, dvs. mange sideordnede sætninger indledt med ”og” frem for underordnede sætninger.
  De klassiske vestsemitiske sprog (hebraisk, aramæisk, arabisk, geez) har overvejende ordstillingen verbum-subjekt-objekt, mens akkadisk under indflydelse fra sumerisk typisk har subjekt-objekt-verbum. De yngre etiopiske sprog har også generelt verbet til sidst, under indflydelse fra kushitiske sprog. I forbindelser mellem nominer har semitisk generelt forbindelsens hovedord først, fulgt af det modificerende element som fx adjektiver eller genitiver. De yngre etiopiske sprog som amharisk har også her vendt rundt på rækkefølgen og har adjektiver eller genitiver før det substantiv, der modificeres.
  Akkadisk og eblaitisk skrives med kileskrift, en billed- og stavelsesskrift, som blev overtaget fra sumerisk. Den ugaritiske skrift ligner kileskrift, men er en særlig konsonantisk alfabetskrift. De øvrige vestsemitiske sprog skrives ligeledes med konsonantiske alfabetskrifter, men i former, der går tilbage til det fønikiske konsonantalfabet, der lader til at være udviklet af den protosinaitiske skrift. Fra sidstnævnte udgik nok i en separat udvikling skriften i de oldsydarabiske inskriptioner, hvorfra den etiopiske skrift udvikledes. De konsonantiske skriftsystemer blev i de forskellige sprog med tiden udvidet med forskellige tegn til betegnelse af vokaler. I nyere tid skrives nogle semitiske sprog med det latinske alfabet (maltesisk og nogle moderne aramæiske sprog).