text: Det norrøne Grønland
  
  publiceret: 2023-08-31 09:50:08+02:00
  Islandske beretninger fra middelalderen fortæller om islandsk kolonisation af Grønland i slutningen af 900-tallet, og arkæologiske undersøgelser i de sydvestgrønlandske områder ved byerne Nanortalik, Qaqortoq, Narsaq, Ivittuut, Paamiut og Nuuk bekræfter nordiske bosætninger i disse områder fra den sene vikingetid.
  De første egentlig videnskabelige undersøgelser af nordbokulturen i Grønland blev foretaget af kaptajn Daniel Bruun i perioden 1894-1903 for Kommissionen for Ledelsen af de geologiske og geografiske Undersøgelser i Grønland. I 1921 overgik arbejdet til Nationalmuseet i København, og i perioden frem til 1940 blev de store gårdanlæg Brattahlíð, Garðar og Herjolfsnæs i Østerbygden og Sandnæs og Anavik i Vesterbygden undersøgt under ledelse af Poul Nørlund og fra 1930 af Aage Roussell. I begyndelsen af 1960'erne udgravedes den lille såkaldte Tjodhildes kirke på Brattahlið under ledelse af Jørgen Meldgård og Knud J. Krogh. I 1982 overgik ansvaret for det antikvariske arbejde i Grønland til det daværende Grønlands Landsmuseum, i dag Grønlands Nationalmuseum & Arkiv.
  Ifølge de skriftlige kilder bosatte den islandske bonde Erik den Røde sig med sin familie i 985 på Brattahlið i Østerbygden. Andre kolonister slog sig ned i de omkringliggende fjorde, mens enkelte sejlede videre til den nordligere beliggende Vesterbygd ved Nuuk. Omkring 1300 skal der ifølge skriftlige kilder have været 120 gårde i Østerbygden og 90 i Vesterbygden. Befolkningstallet er med udgangspunkt i demografiske analyser anslået til 2000-3000 personer, da bosætningen var på sit højeste.
  Ca. 1124 udpegede den norske konge Sigurd 1. Jorsalfar grønlændernes første biskop, og storgården Garðar blev bispesæde frem til 1378, da den sidste residerende biskop i Grønland døde. Skriftlige kilder fra 1300-tallet opregner 12 kirker i nordbobygderne; samme kilder omtaler desuden to klostre. Arkæologisk er der registreret 16 gårde i Østerbygden, hvortil der har været knyttet en kirke. I Vesterbygden er der registreret tre gårde med tilhørende kirker.
  De norrøne grønlændere antages at have tilsluttet sig kong Håkon 4. Håkonssons Norgesvælde i 1261, og de blev herefter skattepligtige over for den norske konge. Formentlig har kongen til gengæld måttet love at opretholde sejladsen til Grønland og dermed sikre handelen for nordboerne.
  I løbet af senmiddelalderen svandt kontakterne mellem nordbobygderne i Grønland og Skandinavien ind. Sidste bevarede skriftlige livstegn fra nordbobygderne er breve, som blev skrevet på bispesædet i Skálholt i Island i forbindelse med et bryllup, der angiveligt fandt sted i 1408 i Hvalsey Kirke i Østerbygden. Arkæologiske fund i Østerbygden tyder på, at livet her ebbede ud i løbet af 1400-tallet. Vesterbygden antages at være affolket allerede i midten af 1300-tallet.
  I modsætning til inuitternes bosætning, der lå nær kysten, findes nordbobebyggelsen i de indre dele af de store sydvestgrønlandske fjordkomplekser, hvor de klimatiske forhold har tilladt dyrehold i et vist omfang. Gårdene lå spredt enkeltvis i terrænet og afspejler nordboernes afhængighed af græsningsarealer til heste, køer og navnlig får og geder, der var de dominerende husdyr. Nordboerne var endvidere afhængige af fiskeri og jagt på især rensdyr og sæl. Nordbobygderne var imidlertid ikke selvforsynende. Ifølge det norske middelalderskrift Kongespejlet importeredes jern og tømmer til husbygning; desuden var den ideologiske og kulturelle påvirkning fra Skandinavien vigtig for nordboernes selvforståelse.
  De arkæologiske udgravninger afslører stærke kulturelle rødder til Skandinavien. Redskaberne var skandinaviske i form, men fremstillet af lokale råvarer, og det store fund af middelalderdragter på kirkegården ved Herjolfsnæs viser klart, at de europæiske tøjmoder blev fulgt. De ældste huse og kirker var formentlig bygget af træ og omgivet af beskyttende mure af tørv; senere dominerede byggeri af landets egne resurser, sten og tørv. Kirkearkitekturen fulgte udviklingen i det øvrige nordatlantiske område, mens den grønlandske gård på nogle lokaliteter fandt sin egen udformning. Gården bestod af et varierende antal bolig-, økonomi- og redskabshuse, der enten kunne ligge spredt over et større område, således som det kendes i Skandinavien, eller de kunne være bygget så tæt sammen, at de udefra fremstod som en stor, samlet husblok.
  Nordboernes vigtigste eksportvarer var skind, reb af hvalroshud og ikke mindst hvalrostænder. Hvalros fangede de på fangstture nordpå langs Grønlands vestkyst. Ruinen af et mindre stenopbygget hus på halvøen Nuussuaq i Disko Bugt tilskrives nordboerne og antages at have været et opbevaringshus for fangsten. Fund af norrøne genstande på bopladser fra den inuitiske Thule-kultur på begge sider af Smith Sund, i Nordgrønland og på Ellesmere Island vidner om, at nordboernes fangstrejser førte dem nord for Melville Bugt.
  Det er usikkert, i hvor stor udstrækning nordboerne i øvrigt besøgte det nordamerikanske kontinent. I de islandske sagaer berettes om sejladser til Vinland, Helluland og Markland omkring år 1000, og ved L'Anse-aux-Meadows på nordspidsen af Newfoundland er der lokaliseret ruiner af tørveopbyggede huse, som tilskrives nordboer og henføres til tiden omkring 1000. Stedet tolkes som en baselejr for nordboernes videre rekognosceringer langs den nordamerikanske østkyst.
  Årsagerne til nordbobygdernes affolkning er endnu ikke fuldstændig klarlagt. Forklaringer, der alene tager udgangspunkt i enkeltbegivenheder som overfald af inuitter eller europæiske sørøvere, er opgivet, selvom det naturligvis ikke kan afvises, at sammenstød mellem inuitter og nordboer kan have fundet sted. Nye antropologiske undersøgelser af skeletmaterialet fra de norrøne kirkegårde har imødegået gamle teorier om sygdom og degeneration. Det er den almindelige opfattelse, at affolkningen skal ses som resultatet af et uheldigt samspil mellem flere faktorer. Klimaundersøgelser har vist, at den norrøne bosætning i Grønland fandt sted ved afslutningen af en længere varmeperiode. Ændrede klimatiske forhold kombineret med overforbrug af de sårbare vegetationsresurser kan have forringet betingelserne for husdyr betragteligt. Men hele forklaringen kan det ikke være, da nordboernes økonomi var en blandingsøkonomi, hvori også fangst og fiskeri spillede en vigtig rolle. Ændrede politiske forhold i Skandinavien og ændrede handelsmønstre i Europa synes at have isoleret de fjerne bygder, og det har påvirket både det økonomiske og det kulturelle system i Grønland i negativ retning. Med et i forvejen lavt befolkningstal, mulig udvandring og ingen indvandring har affolkning af bygderne været uafvendelig.