text: Edgar Bauer
  
  publiceret: 2022-03-08 11:16:59+01:00
  Edgar Bauer var en tysk journalist, filosof, historiker og revolutionær politiker. Han var yngre bror til den mere berømte protestantiske teolog og unghegelianer, Bruno Bauer. I sin ungdom var han en radikal unghegelianer og proto-anarkist, men udviklede sig efter den fejlslagne revolution 1848-1849 til en reaktionær, protestantisk apologet for den danske helstat.
  Bauer blev født i Charlottenburg i 1820 og studerede historie, teologi og filosofi ved Friedrich-Wilhelms-Universität i Berlin. Her var han sammen med broderen en fremtrædende figur i det berlinske miljø af unghegelianere, hvor han var blandt de mest radikale. I det tidlige hovedværk Der Streit der Kritik mit Kirche und Staat (1844) argumenterer Bauer eksempelvis for individuelle terrorattentater mod adelen, idet ”adelens mord på folket” ifølge ham kun kan afhjælpes ved ”folkets mord på adelen”, ligesom han også hævder, at prostitution er den naturlige konsekvens af ægteskab.
  Som ung delte Bauer i det store hele sin broders radikalt unghegelianske position, der anskuede den realiserede selvbevidsthed som det sande subjekt for historiske fremskridt, drevet af kritik. Kritik var således ifølge Bauer den eneste reelle historiske handling, og gennem den skulle man nå frem til en ateistisk republik af frie selvbevidstheder.
  I årene 1848-1849 deltog Bauer i de revolutionære opstande i Tyskland som næstformand i den demokratiske klub i Berlin, og han deltog bl.a. i organiseringen af en storm på det preussiske indenrigsministerium.
  Efter revolutionens nederlag flygtede Bauer til Altona uden for Hamborg. Her blev han involveret i den pågående Første Slesvigske Krig som journalist og propagandist, først på tysk side, men siden på dansk. Efter krigen flygtede Bauer i 1851 med hjælp fra den københavnske politikommissær, Cosmus Bræstrup, videre til England, hvor han bosatte sig i London.
  I London var Bauer en del af et emigrant-miljø bestående af kontinentaleuropæiske revolutionære, som også inkluderede Giuseppe Garibaldi, Giuseppe Mazzini, Friedrich Engels og Karl Marx. Sidstnævnte havde været en nær ven af Bauer-familien i sin studietid i Berlin, og de to genoptog deres relation i London. I perioder kom Bauer således ugentligt i Marx' hjem.
  Bauer arbejdede i London som korrespondent for flere danske dagblade, men samtidig virkede han på vegne af Bræstrup som politispion. I løbet af perioden 1852-1861 sendte Bauer små to tusind siders rapporter om det revolutionære miljø til Bræstrup, som delte dem videre i det nordeuropæiske politisamarbejde etableret efter 1848.
  Efter 1848 forlod både Bruno og Edgar Bauer deres radikalt republikanske standpunkt, og deres fortsatte udprægede anti-liberalisme førte dem i stedet til en slags reaktionær filosofisk konservatisme. Bruno opfattede nederlaget i 1848 som en krise for metafysikken, og han så nu i stedet Rusland som arnestedet for en brutal absolutisme, praksis i dens rene form, som med tiden ville besejre den fejlslagne tyske metafysik.
  I 1861 vendte Bauer tilbage til Berlin efter en generel amnesti. Her virkede han som journalist og skribent, bl.a. på opslagsværket Staats- und Gesellschafts-Lexikon udgivet af den konservative publicist Hermann Wagener og redigeret af bl.a. Bruno.
  Efter tabet af Sønderjylland i 1864 virkede han desuden en overgang som uformel politisk rådgiver for etnisk danske medlemmer af den preussiske rigsdag.
  Bauers offentlige virke for den danske sag tog også fart i 1860'erne. Til Wageners leksikon forfattede han et godt 90 sider langt opslag om Danmark og rigets historie med udgangspunkt i de tyske hertugdømmer Slesvig og Holsten. På kvasi-hegeliansk vis argumenterede Bauer for, at hertugdømmerne udgjorde selve verdenshistoriens omdrejningspunkt, da den tyske cæsariske ufrihed – som også Bruno havde identificeret – her blev konfronteret med den urteutoniske, skandinaviske frihed.
  Dette var en tese, der passede den danske stat så godt, at man året efter (1862) finansierede en dansk oversættelse udgivet på Gyldendal og med forord af den tidligere udenrigsminister i den kortlivede Rotwitt-regering (1859-1860), baron C.F.A.B. Blixen Finecke.
  Fra 1869 vendte Bauer tilbage til Altona som redaktør for avisen Altonaer Mercur. Her fortsatte han sit propagandistiske virke for den danske helstat. Frem til sin død forblev Bauer en flittig skribent, både som redaktør for flere, oftest kuldsejlede, udgivelsesprojekter og i etablerede danske dagblade, bl.a. Fædrelandet, der også talte N.F.S. Grundtvig blandt de faste bidragydere. Især føljetonen "Nordslesvig og Tydskland for Folkerettens Domstol" (1877) i Dannevirke, der også udkom som bog, var populær.
  Bauer fik et slagtilfælde i 1884 og døde i relativ ubemærkethed og forarmelse i 1886. Sigende for de sidste år af hans liv bragte flere danske aviser anerkendende omtaler, mens hans død ikke overhovedet blev omtalt i tysk presse.