text: Grønlands forfatningsretslige historie
  
  publiceret: 2023-07-05 12:53:24+02:00
  Grønlands forfatningsretslige historie kan beskrives ud fra almindelig forfatningsret. Forfatningsret vedrører et lands basale juridiske ramme i vestlig juridisk forstand. Grønland har endnu ikke sin egen første frie forfatning, som eksempelvis Danmark fik med Danmarks Riges Grundlov i 1849.
  Siden den dansk-norske kolonisering af Grønland i 1721 er der i Danmark gennem årene blevet besluttet nogle grundlæggende juridiske rammer for, hvordan de samfundsmæssige forhold har skullet reguleres i Grønland. Disse kan ses som de basale juridiske rammer for Grønland og kan således vise Grønlands forfatningsretlige historie. Der har fra 1721 til nu været seks forfatningsretlige perioder med hver sin juridiske ramme for, hvordan en statsmagt har skullet agere i Grønland.
  Den første forfatningsretlige periode begyndte i 1721, hvor missionæren Hans Egede den 3. juli bosatte sig på Håbets Ø og dermed indledte den formelle kolonisering af Grønland. I denne første periode var der ingen formel regulering af de tidlige optakter til vestlige samfundsstrukturer i Grønland.
  Den anden forfatningsretlige periode indledtes den 19. april 1782 med, at der i København blev underskrevet en instruks, som bærer følgende titel: ”Instrux, hvorefter kiøbmændene eller de som enten bestyre handlen eller forestaae hvalfanger-anlæggene i Grønland i særdeleshed, saavelsom og alle de der staae i handlens tieneste i almindelighed, sig for fremtiden have at rette og forholde”.
  Instruksen foreskrev en form for minimal samkvem eller adskillelse mellem de udefrakommende europæere og de lokale inuit. Instruksens principper om adskillelse mellem befolkningsgrupperne var i praksis gældende i omkring 50 år.
  I begyndelsen af 1830’erne skete der nogle store ændringer i den danske forståelse af dansk tilstedeværelse i Grønland. Det blev indledningen til den anden del af den anden forfatningsretlige periode. Ændringerne i 1830’erne kom i kølvandet på, at W.A. Graah i 1831 kom tilbage til Danmark fra fire års ekspedition op langs Grønlands østkyst (1828-1831).
  Graah konkluderede, at der ingen efterkommere efter nordboerne var tilbage i Grønland. Graahs konklusion skabte en fundamental omlægning af den danske tilstedeværelse i Grønland. Det fremgår tydeligt af de anbefalinger, som Kommissionen af 1835 besluttede.
  Den nye danske tilgang til at være i Grønland betød, at kolonistyret gik væk fra princippet om adskillelse. Det nye princip blev i højere grad at inddrage den lokale inuit-befolkning og igangsætte en mere målrettet assimileringsstrategi. Skolesystemet blev udbygget, og der blev introduceret nye fag som for eksempel geografi.
  I 1847 blev kateketuddannelsen etableret ved Ilinniarfissuaq i Nuuk (dengang Godthaab) og i 1848 blev kateketuddannelsen etableret ved Ajoqersuivissuaq i Ilulissat (dengang Jakobshavn). Avisen Atuagagdliutit begyndte at udkomme i januar 1861. Til forskel fra Island og Færøerne blev Grønland ikke inddraget under den første frie danske grundlov i 1849.
  Fra 1782 og frem til slutningen af 1850'erne var den eneste formelle statsorganisering de to inspektorater, et for Sydgrønland og et for Nordgrønland. I årene 1857-1861 blev lokale forstanderskaber etablerede ved de enkelte kolonier. Det var naturligvis ikke en demokratisk politisk institution, som vi kender det i dag. Kun selvforsørgende fangere havde valgret. Andre borgere fik først senere adgang til de samme demokratiske rettigheder. Det var første gang, den grønlandske befolkning fik adgang til at deltage i en form for demokratisk politisk proces efter europæisk forbillede. Denne anden del var gældende til 1908.
  I 1908 blev der – for første gang siden 1782 – i Danmark vedtaget en ny basal juridisk ramme for, hvordan den danske stat skulle agere i Grønland. Det skete med Rigsdagens vedtagelse den 27. maj 1908 af Lov om Styrelsen af Kolonierne i Grønland m.m. (Lov nr. 139-1908). Med vedtagelsen af denne lov indledtes den tredje forfatningsretlige periode for Grønland.
  På det demokratiske plan var perioden karakteriseret ved, at forstanderskaberne i 1911 blev afløst af to regionale landsråd, Sydgrønlands Landsråd og Nordgrønlands Landsråd, der var placeret i henholdsvis Nuuk (dengang Godthaab) og Qeqertarsuaq (dengang Godhavn). På det økonomiske plan indledte koloniadministrationen en økonomisk omlægning ved at intensivere fiskeriet og igangsætte en industriel fiskeindustri.
  Den – set fra danske koloniadministrations side – i mange henseender velfungerende koloniale struktur blev afbrudt, da Danmark den 9. april 1940 blev invaderet af Tyskland, men strukturerne fortsatte formelt frem til, at Grønland den 5. juli 1953 kom ind under den danske grundlov.
  Den fjerde forfatningsretlige periode for Grønland kom i kølvandet på afslutningen af 2. Verdenskrig. Efter krigen var det en anden virkelighed for kolonimagterne. FN blev etableret den 24. oktober 1945, og det stod straks klart, at denne nye globale organisation ikke ønskede en uforandret fortsættelse af de europæiske landes kolonistyrer.
  I første omgang forsøgte Danmark at afvise, at Grønland var en koloni, men det blev slået fast, at Grønland var at betragte som en dansk koloni. Dernæst lykkedes det Danmark helt selv at styre processen ved at omlægge forholdet mellem Danmark og Grønland.
  Den danske strategi med at indlemme Grønland i Kongeriget Danmark blev en realitet med vedtagelsen i Danmark og på Færøerne af Danmarks Riges Grundlov, som trådte i kraft den 5. juni 1953. Den grønlandske befolkning havde ikke stemmeret ved folkeafstemningen om den nye grundlov. Grønlands indtræden i den danske grundlov skabte en helt ny juridisk ramme for Grønland, og det var begyndelsen på den fjerde forfatningsretlige periode.
  Formelt var Grønland og den grønlandske befolkning nu en ligeberettiget del af Kongeriget Danmark. FN kvitterede ved den 9. september 1954 at vedtage en resolution, hvor Danmark blev fjernet fra listen over kolonimagter.
  Demokratisk set fik Grønland i 1953 to medlemmer i Folketinget, og de to landsråd var i 1951 blevet samlet til et Grønlands Landsråd. Reelt fortsatte store dele af den koloniale struktur og logik intakt. Den reelle beslutningskompetence for de overordnede rammer for styrelsen af Grønland lå fortsat hos de danske myndigheder i København.
  For at få accept fra FN på indlemmelsen af Grønland måtte Danmark gennemføre omfattende økonomiske investeringer i Grønland. De blev kendt som G-50 og G-60 planerne. Et af de mest markante udtryk for, at der fortsat var tale om et ulige forhold mellem Grønland og Danmark, var, at der først i 1958 blev indført et hjemstavnskriterium, der betød, at alle, der blev defineret som grønlændere, fik en reduceret løn. I forlængelse heraf blev der i 1964 indført et fødestedskriterium, der betød, at man fik mere i løn, hvis man var født i Danmark, end hvis man var født i Grønland. Begge legitimerede således forskelle i løn mellem personer født i Grønland og personer ikke født i Grønland.
  Det var først senere, at alle dele af Grønlands befolkning blev inkluderet i den lovgivning og de administrative tiltag, som blev gennemført. Thulebefolkningen (inughuit) og den østgrønlandske befolkning (iiviit) fik først i 1958 lov til at stemme ved folketingsvalg, og det var først ved lov af 26. april 1961, at de to befolkninger fik mulighed for at blive repræsenteret i Grønlands Landsråd.
  På baggrund af beslutningen i FN, og fordi grønlænderne ikke havde stemmeret ved folkeafstemningen om grundloven i 1953, samt fordi al lovgivning for Grønland fortsat udgik fra Folketinget, kan denne fjerde forfatningsretlige periode betragtes som en fortsættelse af den koloniale relation mellem Grønland og Danmark. Imidlertid er den dominerende betragtning, at den koloniale relation blev ophævet med ændringen af grundloven i 1953.
  Det fortsatte fjernstyre, som man i Grønland oplevede efter indtræden i Kongeriget Danmark, fik for alvor i begyndelsen af 1960'erne flere yngre grønlændere til at fremsætte krav til, at relationen mellem Danmark og Grønland skulle ændres.
  Presset fra Grønland blev så stort, at Danmark i januar 1973 gik med til at nedsætte et hjemmestyreudvalg. Udvalget blev i oktober 1975 afløst af den dansk-grønlandske hjemmestyrekommission. Resultatet af hjemmestyrekommissionens arbejde og anbefalinger blev, at Folketinget den 19. november 1978 vedtog Lov om Grønlands hjemmestyre.
  Grønlands Hjemmestyre var en realitet den 1. maj 1979. Dette blev begyndelsen på den femte forfatningsretlige periode. Først fra den 1. januar 1980 begyndte Grønlands Hjemmestyre at overtage administrative opgaver fra den danske stat.
  Grønlands landsråd blev erstattet af Grønlands Landsting. Det første valg til Landstinget fandt sted den 4. april 1979. Derved kunne et grønlandsk parlament for første gang selv lovgive om bestemte dele af forholdene i Grønland. Op gennem 1980'erne og 1990'erne blev Grønlands Hjemmestyre gradvist udbygget. Først i 1998 blev en egentlig parlamentarisme indført i Landstinget ved, at ansvaret som formand for landsstyret (den udøvende magt) og ansvaret for landstinget (den lovgivende magt) blev adskilt som to separate funktioner.
  Omkring årtusindeskiftet var der flere politikere, som ønskede at få udvidet den gældende hjemmestyreordning. Ved årsskiftet 1999-2000 besluttede Grønlands landsstyre derfor at nedsætte en selvstyrekommission. Kommissionen afleverede sin betænkning den 11. april 2003. Året efter, den 21. juni 2004, underskrev den grønlandske landsstyreformand og den danske statsminister et kommissorium for en grønlandsk-dansk selvstyrekommission.
  Kommissionens betænkning blev afsluttet den 17. april 2008. En folkeafstemning i Grønland den 5. november 2008 viste, at der i befolkningen var et flertal for at indføre selvstyre i Grønland. Den 5. februar 2009 fremsatte den danske regering forslag om lov om Grønlands Selvstyre. Loven blev vedtaget af Folketinget den 19. maj 2009. Den 12. juni 2009 underskrev Hendes Majestæt Dronningen og statsministeren. Lov om Grønlands Selvstyre, og Grønlands Selvstyre trådte i kraft den 21. juni 2009. Derved var der taget hul på den sjette forfatningsretlige periode.
  En af de centrale milepæle under Grønlands Selvstyre har været vedtagelsen den 7. december 2009 af ”Lov om mineralske råstoffer og aktiviteter af betydning herfor”. Det betød, at Grønlands Selvstyre den 1. januar 2010 overtog ansvaret for Grønlands undergrund.
  En anden milepæl har været et politisk arbejde med at udforme et udkast til den første frie grønlandske grundlov eller forfatning. Grønlands Forfatningskommission fik sit første kommissorium den 27. april 2017. Ved en højtidlighed overdrog Naalakkersuisut den 28. april 2023 kommissionens betænkning til Inatsisartut.