text: NYE MYTER NYE MYTER GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG KØBENHAVN OG KRISTIANIA 1908 JOHANNES V. JENSEN FR . BAGGES KGL . HOF - BOGTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side Darwin og Fuglen 7 Vinternat 16 Den gamle Trold 24 Fru Danmark 31 Sommerblæsten 36 September 44 Sverig 51 Haren 54 I den nordiske Skov 64 Skærgaardsfart 75 Paa Isen 87 Bagheera 95 Darwin og Fuglen . Der ligger endnu Sne paa Jorden , men Foraaret er nær . Solhvervet gør sig hver Dag mere gældende , Himlen springer ud høj og lys midt i Bygerne ; inden vi véd af det faar vi varme Nætter . Alt dette lunefulde , vaade og straalende Vejr er ægte dansk . Der er intet andet Land i den Grad lagt ud i det Fri , under aaben Himmel , som Danmark . Snart er det som om hele Østersøen svøber sig ind over Københavns Gader , den vaade Søluft , Skyerne i lav Drift , den raa Taage , der alligevel smager af Grøde ; snart slaar Solen sig ud over Byen som en bejlende Guddom . Det er her Foraaret brygges , herfra kommer Vægelsindethed og altfor god Tro , 8 DARWIN OG FUGLEN snart Blindhed og snart synske Delirier , her paa disse lave Øer hører Foraaret nu en Gang hjemme . Et af de Steder hvor Foraaret først be - gynder at husere , er ude paa Vestre Kirke - gaard . Der er saa aabent og lyst paa den højtliggende Begravelsesplads , der vender sig med sin ene Side ind mod Byens Taarne og kompakte Kaserner og med sin anden ud mod Landet , Kalvebodstrand og den fjerne Horisont . Søen ude hinsides Amager ligger altid blændende sammen - smeltet med Sydhimlen , set her oppe fra . Paa Gangene og Gravene , hvor Solen staar paa , tør Mulden op , og det visne Græs ryger næppe synligt under det kolde Sol - skin , men i Skyggen bag Graner og Hække ligger Jorden haard som Jern med et fint Overtræk af gnistrende Rim . Hvor her er stille . Den lille Dam der oppe stirrer med sit Skjold af brusten Is — sidst jeg var her laa den som en boblende Gryde , hvori det klare Vand blandede sig med Solen , mens Tudserne dukkede ud og ind gøende af Varme . Det kommer altsammen , snart har det været . DARWIN OG FUGLEN 9 Men endnu er her vinterlig stumt . En eneste Fugl synger i Grædepilen , prøver sig frem med en lille fløjtende Node , der er lys og kold som det for tidlige Solskin . Nogle unge , høje Pileskud rækker sig i Buskadset med hvide Knopper op imod den hvidblaa Himmel og den blanke Bark overgydt med Lys , de svajer som et Bundt Spyd med en skinnende Ynde , de ligesom udskyder fine Lyn af Sollys op i det blaa Rum . Et ringe Spil , men det gentager sig hvert Foraar , og det kan ikke skade nogen , om man sidder ene en Dag og ser det igen og mumler til en Ven , der er død og dog saa nær , Lenau . Rundtom breder sig Gravene , Monumen - terne i fjern alvorsfuld Stil , de smaa Cy - presser og de med Flid forkrøblede Sørge - popler , hele denne By en miniature , som det er en Art eventyrlig Rejse at begive sig ind i . Der er dog en egen Humor , et Dyb af Uvidenhed , som bedaarer , i dette , at indfødte Københavnere rejser denne By i det Smaa som et Afbillede paa en Ver - den , der ikke eksisterer . Er det urgamle Forestillinger om Syden , der gaar igen og 10 DARWIN OG FUGLEN ikke vil dø , er det derfor , Cypresserne maa til og de » afbrukne « Søjler og hele det klassiske Landskab i en Urtepotte ? Er det endnu latterligere , endnu mere elskværdigt hedensk , er det en blind , uudslukkelig Er - indring , der gaar tilbage til før Istiden , da Klimaet i Norden var tropisk , er det den tabte Verden , der endnu brudstykkevis gaar igen paa vore Kirkegaarde ? Er Retningen af vort stakkels korte Liv en Gang for alle be - stemt af den Afstand , i Tid og Rum , der er mellem Enebærbusken og Cypressen ? Hvorom alting er , Kirkegaardens Lilliput - By har sin egen Kolossalstil i Formindskelse , der vækker vor Sympati . Herunder hviler H . P . Han - sen og R . Messerschmidt m . m . fl . , som vi synes , vi har kendt , og for hvem vi kun føler Venskab . Tiden staar stille over Gra - venes By , holdt fast af Skuffelse . De Døde tier . Stille . Men Solen flammer i hvid Majestæt paa Himlen , funkler , yngler ; det er som om den drypper Sole fra sig og atter Sole , naar man ser op til den , som Odins Ring . Og Varmen , der naar ned fra Solen gen - nem Frostluften , fra den uhyre fjærne og DARWIN OG FUGLEN 11 over al Forstand vældige Ildsfære , som vi ved og dog ikke ved svimlende Ting om , denne Varme er saa hemmelighedsfuld , at man gyser af en Gru , der er oprindelig som Livet selv og derfor sød , og svimler af en Lykkefølelse , der saarer , Tanken om at man maa dø . Det er Foraarets Kapital , det eneste man lægger op , at man kommer Naturen nærmere , jo ældre man bliver , indtil man udentvivl tilsidst bliver et med den . Saa sørgelig er Tilværelsen ikke , at man taber Sansen for Vejr og Vind , for Planter og Solskin og Farver med Alderen , tværtimod bliver man i den Henseende mere og mere forfinet , efterhaanden som Kræfter og Pas - sioner tager af . Jeg kom til at se dette for mig i et Billede en mørk Dag , da jeg trængte til at danne mig et Symbol , hvori der var Skønhed og Alvor , Varighed . Jeg saa Foraaret og Darwin . Ude i en Skov var det , Dyrehaven ved Kø - benhavn f . Eks . , en tidlig Foraarsdag med Skovbunden hvid af Anemoner og nys - udsprunget Løv paa Bøgene . Der er i Grunden kun som en blændende Musik af 12 DARWIN OG FUGLEN grønne og blaa Farver , Løvet der er gen - nemluet af Solskin og Himlens Under af Blaat i Blaat . I dette Hav af unge frydefulde Far - ver staar Bøgestammerne med frisk skifergraa Bark som levende Søjler . Og der er en frodig Hasselbusk , paa hvis nye Løv og saftfulde trinde Skud man kan se , hvor Mulden er lun , og hvor Solen varmer Luften , der dirrer mel - lem de fugtige Blade . Først ser jeg ikke andet end denne Samdrægtighed af Farver , Løvet der gror og Himlens og Solens Bad af Lys og Blaahed , hvori det dyber sig saa vaarligt . Men da skelner jeg noget som et Ansigt ved en svær gammel Bøgestamme halvt skjult af en spæd Løvkvist , som er spiret ud langt nede paa den tykke Stamme . Det er Darwin . Man faar vanskeligt Øje paa ham , hans blege Oldingetræk og hvide Skæg gaar næsten i et med den graa Bark paa det gamle Træ , og Løvet falder sammen med hans lange falmede Kappe . Kun naar man véd det ser man de kendte hæder - fulde Træk der i Skoven . Saa et med Na - turen er den gamle Mand , saa skjult gaar han i sit Livs Vinter midt ind i Foraaret , DARWIN OG FUGLEN 13 han hvis hele Sjæl var det skønneste Eksempel paa genial mimicry , Menneske - heden har kendt . Han staar fuldkommen stille , og den Ro der er over hans smukke Hoved føler man er erhvervet ved Kærlighed til den grønne Jord . Man ser , at Liv og Visdom det er kun Opmærksomhed . Hans Øjne er rettet til Siden et be - stemt Sted hen , dvælende , med et Blik der ligesom er fuldt af Næring , han iagt - tager noget , ser som den der har et Livs Prøvelser bag sig og først nu ejer Evnen til at vide , idet han uset staar og iagttager . Og idet jeg følger Retningen af hans Blik opdager jeg midt inde i Hasselbuskens Krone en ganske lille Fugl . Jeg havde ellers ikke faaet Øje paa den , stille som den sysler mellem Løvet og af en Farve der taber sig mellem Skygger og Blade . Den laver til Rede , sidder med et langt Heste - haar i Næbbet og lægger Hovedet snart om paa den ene Side og snart paa den anden , mens den flytter sig saa smaat paa Kvisten og lægger Planer for Anbringelsen af Hestehaaret i Reden , der ses halvfærdig 14 DARWIN OG FUGLEN mellem to Grene . Den er saa tryg , smutter saa sorgløs mellem Blade og Soltit , skønt den er ene , for den er jo hvor den er , altid hjemme og altid fortrolig med sin lillebitte Skæbne . Dagen blaaner , Løvet dier den varme Luft . I denne Vaardag fuld af Sødme og Ung - dom ser jeg den store Kender staa varsom og gøre sig til et med Fuglens Tilværelse , selv ligesom udslettet af Naturen , der om - giver ham , alderstegen og skrøbelig , men med Udødeligheden i sine milde Øjne . Han ser saa mosset ud , med dybe Rynker i det falmede jordgraa Ansigt , han har med For - lov en Gammelmandsvorte ved Næsen , Skæg - get hænger ned som en Busk fin og bleget Lav . Han ligner en gammel Vækst . Men de blaa alvise Øjne falder i Farve sammen med Foraarshimlen . Man skal se nøje til for at skelne ham i Skoven . Som han staar der leder han Tanken hen paa den Guds Mand i Eventyret , der dvælede blot en lille Time i Lunden for at lytte til en Smaafugl der sang , og som havde været borte , i tusinde Aar , da han vaagnede af sin Henrykkelse . Ogsaa Darwin DARWIN OG FUGLEN 15 staar og er borte , Titusinder af Aar , for han ser ikke alene Fuglen i Busken , han staar og fatter , at det er et fjedret Firben , hvis fiskeagtige Forfædre en Gang krøb i Land fra Havet . Periophthalmus , staar han maaske og mumler , mens hans Tanker er et Sted i Troperne , i Mangrovekrattet , hvor han saá Fisken , der gaar paa Land . Her og hos Fuglen og nede i Juraperioden har den gamle Sammenligner og Genkender sine Tanker . Er han da død — er det ikke snarere sandt , at han lever i al Evighed og altid er at finde midt inde i Foraaret ? Saadan som Darwin tog imod Tilværelsen , rørt og i dybeste Ædruelighed , saadan efter - lod han sig den , da han selv helt var bleven et med Jorden . Foraaret kommer til mig i hans Navn , som Solens Straalevarme gennem Frostluft , mellem Gravene . Vinternat . Det var sent og totalt øde paa Gaderne . Frostmaanen hang som i en hvid Krypt over de rimede Tage , Byen fyldte Horisonten som en stivnet Mark af lutter underlige liv - løse Ting , hvorfra der kom en fin Tone , en Skingren af Frosten , som var hele Jor - den en Sfære af Krystalis , der blev endnu koldere og sang derved . Men længere ude fra , fra selve Rummet , susede det dunkelt ; det var Fuglen Rok der laa paa Vingerne i store Kredse mellem de slukte Kloder . Strøg den nu ind over Byen og brød den blot Spiret af et af Taarnene , vilde hele den udstrakte By i et Nu falde sammen til det fineste Ispulver . . . Der var saa stille i Huset , at jeg hørte VINTERNAT 17 ligesom et uendeligt Tog af tiende Væsner trække gennem Rummet . Pludselig gik jeg drevet af en rædselsfuld Tilskyndelse til Telefonen — jeg maatte gøre det — og ringede . Centralen , « svarede en tør Kvindestemme , » der lød lige ved , og jeg nævnede et Tal hen i Vejret , gyste da jeg hørte Telefon - damen gentage det , men tænkte ikke over hvor jeg havde Tallet fra , og hvad det var der havde faaet mig til at sige det . » Klar , « mumlede det avtomatisk fra Centralen , og derpaa fulgte et Par rallende Metallyde og saa den dæmpede Kogen i Høretragten , der gaar forud for Forbindelsen . Men den skif - tede og gik over i en Tone , jeg ikke kendte , et ringende uhyre fjærnt Sus , som om Traa - den førte ud mod de tomme Vidder i Ver - densrummet , og mens jeg lyttede , kom jeg til at ryste over hele Kroppen af sælsom Kulde . Efter at det havde puslet lidt i Tragten , lød der en Stemme , langt , langt borte , lille - bitte , men ganske tydelig , en sløret sær Røst , som jeg øjeblikkeligt kendte . Det var ja , et Navn , en Ven — en Vens Stemme , — 18 VINTERNAT som i sin Tid havde været mig kær . Nu havde den en fremmed , haabløs Klang , var lukket , som om der laa Mile af Jord over den , men det var jo ham , og det faldt mig ikke et Minut ind , at han for Aar tilbage var udvandret , og at jeg aldrig siden havde hørt fra ham . Hvor Stemmen , skønt for - andret , bragte ham helt til Stede , hvor det ikke var en Tanke værd , at vi var bleven skilt , og at Tiden var gaaet . Er det dig ! udbrød jeg glad . Ja , lød Stemmen lidt slæbende og mørk , og nu tav han en Stund . Jeg hørte ham sukke privat , et Pust som Vinden om Nat - ten . Ja , det er mig , lød det saa igen . Hvor - dan har du det ? Tak , godt . Og du ? Aah . . . Han trak paa det , hørte jeg , lod til at vende sig ind i sig selv , og jeg hørte det suse fra hvor han var , uendelig fjærnt ude . Aa du , hvordan jeg har det ... Han rømmede sig stille : Jeg ligger jo og har det saa alene . Lidt efter : VINTERNAT 19 Jeg kom til at tænke paa dig . Ja det var egentlig ikke noget . . . Hm . . . Han gjorde mig et Par Spørgsmaal om mine Forhold , og da de var besvaret , blev der en lang Pavse . Den ringende Stil - hed i Telefonen var saa følsom , at jeg kunde mærke ham , skønt han tav . Hvor er du ellers henne ? spurgte jeg saa dæmpet jeg kunde . — Er du ked af det ? Næ , svarede Stemmen træt . Næ . Jeg kom for mig selv i en passende Tid , maa ikke sige andet . Det var mig selv , der vilde det , som du maaske har hørt . Jeg véd ikke , om du kan huske , at det var begyndt allerede mens vi kendte hinanden , før jeg rejste , al den Tummel i mit Hoved . Jo , Evigheden be - gyndte saamænd tidligt at ringe mig . i Ørene . Det blev som jeg tænkte , kan jeg sige dig , mere og mere uendeligt . Kan du huske , hvor vi tit drøftede dette med Iden - titeten og Altet . . . Han snakkede lidt om vore Studenterdage og alt det , som den Gang laa i Anlæg hos os , og som nu var færdigt , uden at vi var bleven anderledes , og saa begyndte han at 20 VINTERNAT komme ind paa at fortælle om sin Skæbne , stadig med den gamle kendte Stemme , der snart fyldte mig med Forestillingen om et sort Univers af Ensomhed og snart kun lød som en mikroskopisk Kradsen af et Insekt i Bunden af Tragten : Se , jeg havde jo altid Hovedpine . Bort - set fra at Bevidstheden i sig selv og Ver - den er en Migræne af Gud , som jeg plejede at sige , havde jeg det altid med Smærter , nagende Smærter i Hovedet og Sfærer for Ørene . Det isolerede mig tidligt . Dog blev jeg en baade nyttig og formaaende Mand , som du maaske har hørt . Det gør ikke noget man er ene , man skal nok udrette det almindelige . Jeg frembragte virkelig noget i min Tid og var i god Forstand en lykkelig Mand . Men du gør dig ingen Be - greb om , hvor jeg tilsidst led i mit Hoved . Det var saadan , at naar jeg tænker paa det husker jeg det som et totalt Mørke . Ja , et fuldkomment Mørke med mig selv i Midten ... Stemmen sank , og jeg kunde mærke , at han hovedrystende ludede sig ned i sig selv . Det var nu mere end Verdensfornemmelse , jeg led af , vedblev han tungsindig . Man kan VINTERNAT 21 glemme , naar man driver dér . Jeg havde Værk i Hovedet Nætter og Dage og det sandelig af en meget jordisk Natur . Jeg bildte mig tit ind , at jeg havde faaet en Ørentvist ind i Hovedet , som saa havde ynglet dér , saadan en Rede havde jeg der - oppe . Der opstod forskellige voldsomme Lugte af sig selv i min Bevidsthed , ikke at tale om Lyde , paa Grund af Lidelsen . Jeg led meget af Jordskælvsfornemmelser og svimlede altid enormt i Rummet . Jeg kunde tilsidst ikke bære Tilværelsen mere , skønt jeg havde Følelsen af , at jeg selv havde skabt den , jeg maatte give tabt . Aa , i de sidste Aar forestillede jeg mig kun en eneste Glæde , som jeg da ogsaa tilsidst undte mig , at dø . Du kan tro det var godt at faa det Dommedagssiag i Hovedet . Jeg lagde mig ned en Dag , lagde mig ned paa en vel - signet haard Sten og saa bad jeg om at faa slaaet til . Det var min Kone , der gjorde det , den eneste der brød sig om mig , hun slog mig som jeg bad hende med en Økse i Hovedet . . . Han sukkede langt og stille , blandede sit 22 VINTERNAT Vejr med Evighedsblæsten , som peb dér uhyre langt ude . Ja , det var godt . Mit Hoved viste sig ganske rigtig at være tomt , da det var bleven flækket . Fuldstændig hult , ikke en Hjernecelle tilbage . Men ud væltede en modbydelig betændt Ansamling af Asien og Afrika og alle Hovedstæderne og Havet og Bjergkæder og Jernbaner , Sporvogne og Dampskibe , Skorstene og Dynamoer , Skruer , Kabler , Akkumulatorer og andet syrestin - kende Materiel , Aviser , Bøger og Kul , Sne , Røg , ' Storme og Dunst — ganske ligesom Utøjet fra Gudebillet , der blev slaaet i Stykker — og i det samme stod sgu Solen op , som skrevet staar . Men véd du saa , hvad jeg havde aller - inderst inde paa Bunden af mit Hoved ? En Meteorsten ! En svær Magnetjernsten af uvis kosmisk Oprindelse . Den var varm endnu . Med andre Ord en lille Stjærne . Der maa være falden et Stjærneskud i mit Sind som ung . Og det Meteor havde jeg gaaet og edret med i Roden af Sjælen hele mit Liv ! Heraf den Hvidglødhede , hvormed jeg higede efter Verdensrummets minus 273 VINTERNAT 23 Grader ! Du kan tro , det var godt at blive den gloende Bolt kvit . — Ja du , saadan døde jeg . Han tav , som det lod i nogen Affekt . Har — har du det bedre nu ? spurgte jeg . Ingen Svar . Jeg lyttede , men kunde ikke høre , om han var der mere . Det susede tomt derude fra . Saa lød Stemmen igen , fraværende og med en faldende Klang , som om Hukommel - sen døde bort deri : Farvel . Lidt efter smækkede det svagt i Tele - fonen , Tusinder af Mile ude , og Suset skif - tede , idet et andet af Sfærernes Tandhjul greb ind i Udvekslingen , og nu kogte det igen nærmere og hjemligt , vor egen Lyd , Byens og Nattestilhedens Røst . Den gamle Trold . Songen var død , og der blev ringet med Kirkeklokkerne over hele Landet , ikke mindst i København , hvor alle Klokker paa bestemte Tider af Døgnet begyndte at bamle i Munden paa hverandre , lige fra de allerældste Metusalemsklokker med Grav - røst fra Dronning Margretes Tid til de smaa iltre Bjælder i de nye Menighedshuse i Byen . Enhver husker de graa haabforladte Jævndøgnsdage , da der ikke var andet end Regn og Klokkeringning , saa lidt Frost og saa igen Væde , men ingen Sol , og altid hen ad Aften et tungsindigt Mjav af alle vaade Klokker , som sprang et gammelt Saar nu op at bløde igen , som stavrede Aaret hovedrystende og dødtræt hen for sig uden DEN GAMLE TROLD 25 at kunne naa hjem . Vinteren var saa drøj det Aar , saa sen og saa sludfuld og mørk . Men en Nat efter Storm med Tøsne og Vinter igen for tyvende Gang og kvalt Klokkeringning hele den lange Skumring igennem , blev det pludselig stille . Fuld - maanen traadte frem og gjorde blaa Him - mel , en Lunhed i Natten tærede paa Sneen , der sad Tagene som Graad i Øjnene . Det blev saa stille , at ikke andet end Tagdryppet hørtes over den vide By , det lød som en trøstet Hvisken , en dæmpet Snak mellem Husene om at nu blev det nok godt igen . Der stod ligesom en sort Sky over Kristians - borg Slots Ruin . Det var en gammel Trold , der var kommen ind fra Landet og havde sat sig ned inde i den øde Ruin , en af de rigtige nu temmelig sjældne Jordtrolde af den Slags , der gnider sig i Øjet med et Neg , naar de har faaet en Grankogle deri . Han sad i en træt og ludende Stilling paa den forfaldne Kolonnade ind mod Slots - gaarden , Maanen skinnede paa de mossede Graasten , der stak ham op af Hovedbunden , og paa hans lynggroede Pukkel . Sagde han noget — eller var det bare 26 DEN GAMLE TROLD noget Spøgeri , der sukkede mellem de høje nøgne Slotsmure og i de tomme Vindues - huller ? Han sad vist nok og brumlede et og andet , og da Maanens Straaler naaede over den brudte Kam af Ruinen og skin - nede ned i Gaarden , viste det sig at være den ældgamle Basilisk fra Absalons Brønd , han sad og betroede sig til . Det er bogstavelig ikke til at eksistere længere , sagde Trolden og virrede forgræm - met med Hovedet . Jeg har jo nu aldrig kunnet taale Klokkeringning ; men dette her er en Skam . Jeg har ligget og faaet en bitte Søvn siden Harald Blaatands Dage , og saa vaag - ner jeg ved at jeg har Ørepine — og et Ringeri over hele Landet ! Man kan ikke faa Lov at ligge i Jorden længere , nej man kan ikke . . . Her faldt den gamle Trold i Staver . Han saa saa forkommen ud , med Brynene fulde af Snesjap og sumpet paa Benene af Regn ovenpaa . Han var saa kold af sin Vinter - søvn . Ja , peb Basilisken med et hysterisk Til - løb til Humor , noget der skulde ligne et Kvælningsanfald i egen Gift — ja , isss . . . DEN GAMLE TROLD 27 nu har de jo begyndt at lade deres Klok - ker gaa ved Elektricitet ... sss . . . sss . . . Og Basilisken rakte det kronede Hoved langt ud af Brønden , saa at man i Maane - skinnet tydeligt kunde se den tynde Hals , der var skabet af aarhundredgammel Hus - svamp og grøn af Brøndgift . Fede Bænke - bidere krøb den i Mundvigene , og Øjnene var brustne af Ælde , saa at ingenting sprang i Stykker for dem , skønt den vendte dem flittigt baade hid og did i Haab om at jævne alt opstaaende med Jorden . Jeg er bleven vækket altfor tidligt , suk - kede den gamle Trold videre og faldt saa paany i dybe Tanker , sad længe med Ho - vedet ned paa Brystet . Maanen skred igennem et let Skyslør og kom smilende frem igen , lyste ned i det øde Rum mellem Slotsmurene med Spor endnu af Etager og Skillevægge paa Indersiden lige - som af svundne Kongerækker . Dryp , dryp , faldt Tøvandet fra de afskallede Gesimser . Rotterne fortæller mig , at de vil rage Ruinen ned her ... sss ... sss ... sss , hvislede Basilisken og kastede frem og til - bage med den ækle Hals i infam Henryk - 28 DEN GAMLE TROLD kelse . Der skal nok bygges et nyt stort Slot ... sss ... og vi andre skal for - sørges paa et Musæum , mig og Hornuglen og hans Ekscellence , den gamle Eneboer , Kældertudsen . Sss ... sss ... sss . Selv - følgelig vi skal bevares , overbygges og kon - serveres . Nu er det dig der kommer ind fra Landet og bygger det gamle Slot op igen . . . Og her galede Basilisken , et sprukkent , næsten uhørligt Gal , hvorunder der stod den nogle faa Gløder ud af Halsen . Nye Tider . . . sss . Det ender vel med at de holder det noksom bekendte Spejl de nu har truet med i Aartusinder hen foran en udødelig Basilisk som mig ! Sss . . . man skulde tro , Tiden gik ! Det er hvad den gør , hviskede Tagdryp - pet , som i al Stilhed var bleven enig om et nyt Tempo og dryppede i Takt , beskedent men decideret fremad for hvert Dryp . Den gamle Trold ludede helt ned med Hovedet i sit Skød og smaaslumrede . Basi - lisken trak sig tilbage i Brønden for at væde sin Tunge lidt med Raadenskab . Men det kammede Hoved skød pludselig op igen , og DEN GAMLE TROLD 29 den vendte de blinde afmægtige Øjne opad , ad Maanen til ... hvad var det ? En skør Musik lød højt oppe i den vaade Luft , en Harpelyd gammel som Syndfloden men mere vaarlig end noget andet i Verden , og i det sølvhvide Maaneskær kunde der ses en Flok Vildgæs , der i en Kile drog hen over Ruinen og svandt i den violblaa Nat . Næppe var den luftige Vandresang tonet bort i Nattedisen , før en ny Klang brød ud over Byen , stærk og talende igennem — Det gav et Ryk i Trolden , og han saa meget mistænksom op mod Taarnet — men blev dog siddende . Og Raadhusklokkerne faldt i , dugget i Klangen under Tøbrudsnatten : Alting forgaar . Alting forgaar . Elsker du mig ? Jeg elsker dig . Da hævede den gamle Trold Hovedet . Han lo sært forlegen , saa at der gik Jord - skred af hans Skuldre . Med et forandret Tonefald , ærlig som en gammel Mand , 30 DEN GAMLE TROLD sagde han til Basilisken , der var visnet hen i Tavshed under Klokkespillet : Se nu alligevel her . Jeg har længe mær - ket det har kløet — se en Gang her ! Og idet han med sine muldede Hænder skilte de graa Børster paa sit Bryst , viste han Basilisken , at dér groede en Følfod , Foraarets første Blomst . Fru Danmark . Sporvognen kommer op ad Frederiksberg Allé med et Sprøjt af Vand ud til hver Side fra Hjulene , Vognstyreren i Olietøj til Øjnene som en Skipper paa Broen — og det er i Maj Maaned i det store Drukneaar 1907 . Det Aar bliver ikke let glemt , da vi i Stedet for lyse Nætter fik Regn og atter Regn , til det var som om Himlen ikke gav andet , og Solen gik i Glemme . Et eller andet Sted paa Jorden maatte der være sket noget vulkansk , der forrykkede Klimaet . Vi er vant til Regn i Danmark , vi er født med Vægelsindethed , men denne nye Energi i Nedbøren kendte vi ikke . Der var noget fremmed og stort i Vejret . 32 FRU DANMARK Skyerne var ikke vore egne , de kendte hule Luftslotte med Kuplerne op i den evige Sol og de vaade Fødder hængende i skraa Byger ned over Landet . Skyerne var mere vilde , af en ny svanger Sortladenhed . De brød straks med Solen og skred til deres Ærinde . De havde ikke hjemme her , de var i Drift og skulde videre . Hver Dag kunde man se dem flyde kolde og levende omkring paa Himlen som gigantiske Amøber med Forme i sig til alt muligt , og naar de saa havde rakt og strakt sig lemmeløst længe nok og byttet Plads indbyrdes og fordelt Bygerne , saa skred de uden Op - hold til at udtømme deres Væsen . Der var flere hvor de kom fra . Til Afveksling tordnede og lynede det . Men det var heller ikke vor egen Kulisse - torden , der dundrer saa sagte og sommer - ligt , mens hele Jorden undrer , og Pigerne finder Guldhorn i Møgeltønder . Det var en raspende Foraarstorden med Lyn ud af sig som Guds Hjørnetand i Skyen og et Skrald bagefter , som kunde sønderrive Sjæle . Og efter Skraldet kom den vrede Regn , et Slag af Storm og Regn , der i ét Nu piskede FRU DANMARK 33 ind til Skindet . Derimellem haglede det som et Angreb af ti Millioner bidende Ismyrer paa den fortabte Jord . Juni Maaned satte ind med en betændende Regnstorm á la November , hvorunder Regnen jog i taarn - høje Buer fra Himmel til Jord over alle Torve . Raadhusklokkerne ømmede sig ud gennem Blæsten og Regntaagen , som om de dér højt oppe fra kunde se , at der bare rykkede nye Stormbyger frem . Imidlertid blev man vant dertil , og mens man forgæves gik og ventede paa Sommer , indrettede den sig paa Feltfod og blev en haardfør Sommer , men den blev . Syrenerne og Guldregnen blomstrede uforknyt i Regn - vejret , skønt faa lagde Mærke til dem under Paraplyerne . I Villahavernes Hække duftede Æbleroserne saa vaadt og alligevel som en hel undertrykt Historie om unge Folks strengeligt forbudte Kærlighed . Rødtjørnen kuplede sig i den evigt drivende Regn som et stort Koralrev paa Havbunden , et Væld af rød Dejlighed , der nærede sig af det Vaade . . . Rødtjørnen stod som et blussende Quand méme i Villahaverne . Æbleroserne , der først 34 FRU DANMARK rigtig tænder Duften i Grødevejr , fortalte Nat og Dag deres stumme men for Indviede intimt bekendte Historie . Og Sporvognen kommer op ad Alleen , , under de blanke drivvaade Træer . Ved Holdepladsen træder en Dame ned , fatter Slæbet og gaar med Paraplyen over sig rolig hen imod en af Villavejene — jamen det er jo Fru Danmark ! Hvad vil hun dog herude i det øsende Regnvejr ? Hvor hun er skøn , og frisk i det store Blik . Ja , for Øjnene bliver saa klare , naar det regner , ensomme og dristige som paa Dyrene i Skoven , der føler Vejret med hele Legemet . Regnen skjuler og forener med Alverden ! Hænderne bliver saa pjask - vaade og følsomme . Hvad nu , hvorhen vandrer Fru Danmark over Pytterne , svajende i den høje sunde Skikkelse , der er som mættet med Smidig - hed . Nej se Fru Danmark , hvor hun er modnet , hvor hun er bleven brusende skøn uden Tak til Solen , se hvor hun tværs gennem Vand fra oven og fra neden vandrer afsted med Øjnene fulde af Syndflodssødme hvorhen ? Jeg skulde da aldrig tro , at — FRU DANMARK 35 hun med al Respekt for » Sommeren « , med hvem hun naturligvis er gift , gør sig et lille Ærinde for egen Regning , et kraftigt Stævnemøde med Regnvejret ... for den der har , ham skal gives . . . Se der bøjer hun sig smækkert som en Sejler for et Vindstød , og den fulde Figur truer med Overbalance ... lad ikke mig blive ramt i Hovedet af denne skumhvide Bølge der med en grøn Sø under , Naade , Naade ! Dog , nu rejser hun sig igen . Ak der var ikke ringeste Fare . . . Dér gaar hun mod Blæsten , der gaar hun med Havøjnene , forkælet af Regnen , som hun har Hemmeligheder sammen med , my - stisk fortrolig med Vejret , dér gaar hun — hvorhen ? — og videre aser den klamme Sporvogn med sin Last af uhelbredeligt mis - fornøjede Mennesker — den skal til Rund - delen . Sommerblæsten . En Gang ved Foraarsjævndøgn i Aar , da Vejret gik som et Hav over Byen , hvinende i Telefontraadene , laa jeg i Søvne og hørte den vaade Vind tude overstadigt i alle Døre , drukken af Haab , ude af sig selv af Rejse - galskab , og mens jeg sov forestillede jeg mig , hvordan Landet nu laa derude under For - aarsstormen , aabent for dens vilde Kærtegn , hvor det sorteblaa Tøvand i Pløjemarkerne vandrede med Gys snart af Sol og snart af Blæst , og hvor Kragerne trykkede sig fladt i den grønne , spæde Rug og skyede Vinden med Ryggen . . . Pludselig springer Døren op paa vid Gab , og Stuen bruser fuld af selve den flyvende Vind , Gardinerne slaar som løbske Sejl ud SOMMERBLÆSTEN 37 af det øverste , aabentstaaende Vindue i Hæ - lene paa Vinden — ha , men jeg saá ham , jeg saá ham lige i samme Nu som jeg fo ' r op af Søvne og han var ude af Vinduet . Det var en ung , fuldblods Knægt , med ikke andet ved sig ud over det almindelige end at han havde Vinger i Stedet for Arme , et Par mægtige Flyvelemmer , der smed Luf - ten med eksplosive Tryk som en Løsnen af Skud ; han havde forvildet sig ind i mit Sovekammer , hvor han bakkede under Loftet med et Rabalder af Svingfjerene , saa ikke den Ting i Stuen blev paa sit Sted , og endnu inden det lod sig tænke havde han set det aabne Vindue og var echapperet , idet han med et vældigt Slag lagde Vin - gerne i hele deres Længde ind til sig fra Skulder til Taa og skar som en Torpedo gennem Vinduesaabningen , der lige akkurat lod ham stryge igennem . Ude i Rummet saå jeg i et Glimt , der blandede sig med Straalerne af den tidlige Morgensol , hvordan han vendte sig om paa Ryggen , stadig med samlede Vinger som en Luftsvømmer , og smilte flygtigt , indtil han med den Fart han var i stod lodret 38 SOMMERBLÆSTEN ude over Gaden ; saa aabnede han de store gule Vinger , som vilde han omarme alt hvad der var af Himmel og blaa Uendelig - hed og Skyer , og i næste Nu hvirvler han i et vildt Favntag med Luften tilvejrs ud af Syne . Der blev en stærk Lugt efter ham i Stuen , af Talgen paa hans Vingefjer , en Aroma der mindede om fede Knopper paa Kastanietræerne og om de første Muldvarpe - skud , som Solen bager . Og nu kom og gik den Sommer , det er tilstrækkeligt bekendt . Den første halve Tid regnede det , og Folk fortvivlede ; siden blev det varmt , for varmt , og Alverden gav sig af Plage . Gud og Hvermand rejste et andet Sted hen . Selv laa jeg paa en besværlig Opdagelsesrejse op over Snefjældene i Norge for at finde Vejret og kom hjem igen uden andet Resultat end Solbrændthed , ligesom alle andre . Kort sagt , hvor blev Sommeren af , gaaet er den . En Gang i Toget , da jeg jog et andet Sted hen , husker jeg godt , at der var én der brølede som en Vildorne ude i Tele - grafen , Stormsang , Frydesang , og der bol - SOMMERBLÆSTEN 39 trede sig en nøgen Solgud i Dans med Damphvirvlerne fra Lokomotivet ; det var den stærke Juni , Sommerblæsten paa Top - pen af sin Kraft , komplet gal af Ungdom . En anden Gang tror jeg , jeg kom paa Cykle op over en Bakke med Vinden i Ryggen , et Sted ved Kysten i Nordsjælland , og dér syntes jeg pludselig , nogen red lige bagved mig , en der var det altsammen . Jeg kendte ham i Spergelduften , der er sveden som Røgen fra Solvognens Aksler , jeg følte hans Væsen i den underjordiske tunge Sku - ren nede fra Stranden , hvor Rullestenene aad mod hinanden i Grunden under Bøl - gerne som Jordens Kindtænder . Han var i det hede Vindstille , der ligger En om Ørene , naar man cykler med en Storm , og han var i den rislende Galop af Kornet , som fulgte mig milevidt ind over Landet . Han var i Grøftens Valmuer , deres blus - sende og søde Forgængelighed , han dvælede flygtigt som de tordenblaa Svaler paa Tele - fontraadene , der tonede , og hvor en kobber - rød Ild luede op og løb med Solen ; han var i den tropiske Lugt af Rugen , der 40 SOMMERBLÆSTEN dræede , og i Honningluftningen fra Kløver - marken med Stære vrikkende omkring i Grunden af Grønsværet efter Orme . Men idag hylede han ikke op med lattermilde Sange , han laa rig og stille i alt hvad der groede . Skyerne rugede med Torden ude over Sundet og Sverig . Det var Juli . Og saa var ogsaa Juli gaaet . Nu iaftes , da jeg sad for lukkede Døre i den kolde Avgustskumring , hørte jeg det pibe ganske sagte og afmægtigt i Nøgle - hullet , længe — omsider gik Døren op af sig selv . Den aabnede sig uden en Lyd , saadan som en Dør kan gøre , svang helt op og gabede med et stort Mørke . Man synes , at der maa komme nogen ind , et Spøgelse , Natten , eller det er Trækken der kommer ind . Ja , det var ham . Det var Trækken — alt hvad der var tilbage af den stormende Sommer . Hvor var han dog bleven tynd , jeg troede først , det bare var en Stribe husvild Gigt der sneg sig ind ad Døren . De før saa pragtfulde Vinger hang om ham i en sørgelig Tilstand af Forpjusket - hed , med Knoklerne stikkende grelt frem , SOMMERBLÆSTEN 41 han var vaad og spillede i alle Farver paa den udtærede Krop , og ned ad hans stak - kels Ben havde der sat sig mørke Stumper Flor ligesom en Slags ædende Skimmel , det var Mørket der begyndte at gro paa ham . Han sneg sig ind i Stuen , forpustet til det yderste , ikke saadan at han hev efter Vejret , men saa udslidt aandeløs at det hverken var til at se eller høre paa ham , at han drog Pusten ; man sluttede sig til hans Aandenød af det tomme haabløse Blik . Han lagde sig lige ned paa Gulvet og strakte sig ud . Efter nogle Minuters Forløb fik han sit Vejr i et langt , brudt Suk , men han blev liggende lidt endnu . Og inden han forlod mig , fik jeg hans Historie . Han kunde ikke tie , han maatte røbe den alt , altfor lykkelige Erindring , der jog ham i golde Stormrejser op og ned i Landet , over Bælterne og med Regnen vidt omkring ud over Kattegat og Vesterhavet og tilbage igen . Pludselig rejste han sig lidt fra Gulvet , i et Smil over det lidende Ansigt , og saa maatte han sige det . Jeg skal ikke forraade , hvad han i en inderlig , hviskende 42 SOMMERBLÆSTEN Tone , med Hjertet i Halsen , betroede mig om en desperat , dejlig Brøde midt inde i Kornet , en Kapitalsynd begaaet i Urskoven mellem Rugstraaene med de tusind dræende Aks over Hovedet . Ingen anden Lyd af Verden end Kornets rislende Sø ! Jo , men Svalerne saå det ! De vit - vittede ind over det frodige Korn ! Og nu Følgerne ! Frugten ! Naturligvis var han rendt fra det , hvad ham angik , men derfor var Jomfru Jord lige drægtig , og Høsten , Høsten vilde bringe det hele for Dagen ! . . . som sagt , jeg skal ikke fortælle hans Synd og Sorg videre . Men da han havde lettet sig for sin kolos - sale Hemmelighed , faldt han i dybe Tanker , rystede vegt paa Hovedet og fik vaade Øjne . Der gik en brændende Tak igennem hans Hjerte , hvorunder han krummede hele sit afrakkede Skrog som en Spaan i Ilden . Saa faldt han stille hen . I den Tro at han sov , lang som han var paa Gulvet , rejste jeg mig forsigtigt og lukkede Døren . Men han hørte det , var vaagen , saå sig fangen om paa alle fire Vægge ; mig havde han ganske glemt . Hans Øjne søgte mod de avgustblaa Ruder , fulde SOMMERBLÆSTEN 43 af en svag men lige tvingende Udvé , han gled op i Luften , flakkende , urolig som en Larve , der maa forpuppe sig , der maa van - dre , han gled langs Væggene som en blaf - fende Skygge . Og da der ikke var anden Udvej , saå jeg ham svæve hen foran Nøglehullet og gøre sig tynd , strække sig som en Stribe fattig Flyvegigt , indtil han var tynd nok . Saa peb han ud med et Suk , langtrukkent og ensomt som de sorte Nætter , der nu stunder til . September . Ja , Bladene er begyndt at falde . De har siddet hele Sommeren paa Træerne , nu vil de selv være noget allesammen , og Gud naade dem . De skørner i Stilken af Uafhængig - hedstrang og ved ikke , at det ny bidende indre Liv er Nattekuldens Arbejde ; det er ikke paa Mode mere at være grøn , nu skal hvert Blad være saa gult og aner ikke , at det er at dø . Visne og paa egen Haand , det er Løsnet . Hu hej , de fyger fra Træerne , de udvandrer , nej , de emigrerer , siger de , for det skal være voldsommere , og saa er det bare Vinden , der genner med dem . Imorges jog der saadant et sølle Træk paa flere Hundrede Stykker over Nørrevold . Gud , hvor de troede , de havde travlt ; Vin - SEPTEMBER 45 den gik bagved og grinte . De sprang paa Kant , de raslede som et Tog af bittesmaa Benrade , men Magerhed er naturligvis spæn - dende , de gik med en Fart af Hundrede Meter i Sekundet , for de skulde over paa den anden Side af Boulevarden , Tju ! Ogsaa jeg var ude at blæse , Gud naade mig , jeg kom paa Cykle gennem Byen , og idet jeg saá den fortabte Bladeflok , forekom det mig grandgiveligt , den lignede en Eska - dron Kosakker , der suste ind over Step - pen . . . men det er en ny , sær Historie . En Drøm ? Jeg rystede flere Gange paa Hovedet — ja , jeg havde drømt og været langt henne , følte mig endnu ligesom forbyttet . Det vilde fine Septembersolskin havde nok set ind gennem Vinduet og forgjort mig i Søvne , og derfor var jeg staaet op og tavs cyklet min Vej . Og ude laa Alverden paa Rejse . Opbrud af alle jordiske Ting , mens den blege Him - mel saå til og smilede i sin syge Alviden - hed . Der var en Afskedsrus i Naturen , som gjorde den stum . Skyerne var lettet og drog hen højt oppe i en gylden Feber . Og 46 SEPTEMBER i Stedet for det gamle Vejr , der nu skulde sige Farvel , var der kommet en fin Kulde i Luften . Under Langebro marscherede det klare Vand bølgestærkt i Kolonner ud mod Havet . En mindre Dam ude paa Amager vandrede og vandrede paa Stedet i lige Linje , ogsaa mod Havet ! Paa de ny Boulevarder fløj en Støvstorm op med Billet til selveste hede Sahara , men et eller andet slog den i Maven , Hjemvé i sidste Øjeblik , saa at den med hæslige Proptrækkervridninger lagde sig igen . En sælsom Magt drog mig ud paa Amager , som skulde jeg der finde min Sjæl , der var bleven taget fra mig i Søvne . Og hvor alt saá mig besynderlig kendt ud , hvor en - hver lille Ting derude slog mig som netop nødvendig for et septemberforkoglet Sind . En Luftning af Svovlbrinte fra en Grøft fuld af rustne Blikkander og Affald erindrede just saa meget om Foraar , at det føltes svundet . Paa en Losseplads groede en kraf - tig og skiden Vegetation af Salturter , Rød - knæ og andet pøbelagtigt Ukrudt med Rød - derne ned i Glasskaar , Rust og Kalk — hvilken Enighed om Forfald og om ny SEPTEMBER 47 Vækst med Guds Forbandelse til , at det skal gaa hurtigere ! En saadan Losseplads er Fremtidens Køk - kenmødding ; ved at udgrave den skal Kjø - benhavns Kultur en Gang rekonstrueres — Byen , der murrer derinde som et Vandfald og rækker sig med irrede Taarne . JaveL Aa ja . . . Stille ! Fra en Fabriksskorsten rinder en giftig Svovlsyrerøg ud i den tynde fjerne Luft , det er godt , det kender jeg . Skibene dér langs Gasværkshavnen peger med Master og Ræer , jeg véd hvad det mener . Ude fra Skydebanen kommer der Smæld af Riffelskudene , klemte af Vinden , ogsaa det har jeg været med til og véd , hvorfor der netop er saa og saa længe mel - lem hvert Skud . Noget i Grøften lugter ilde , ja var det ikke det , jeg sagde . Og se dér de frønnede Stilladser og Galger , som de signaliserer med og bruger til Skiver , og Fælleden er her og dér oprodet i et aflangt Hul af en Granat , jeg har før kon - stateret dette med Interesse . Jeg siger , dette her er Amager , jeg er kendt her , og maa jeg saa være fri ... Men hvad er det da jeg har drømt , 48 SEPTEMBER hvorfor er Fælleden saa lav og saa uendelig , som jeg véd ikke hvad ? Hvor er det jeg har været før en Gang og set Steppesolen funkle netop saa kølig og syngende . . . var det paa de nøgne Jorder udenfor Han - kow , hvor Kisterne stod som smaa Bo - liger . . . var det i Arkansas i den » indianske Sommer « , der gjorde hvert Græsstraa til Guld ? Har det været altsammen før , eller er det kun en Drøm ? Hvor den flade Mark gaar i ét med Søen , som man ikke ser , danner den en skøn Kurve , som er selve Jordens Runding , og naar jeg ser derud , sukker jeg i Takt med dens Gang paa evige Veje . Vinden ligger og hvisker noget . . . . Langt ude paa Fælleden bag en Skyde - vold af graa Cement ser jeg , at der staar en Hest optømmet , en lille langhaaret senet en med tykt Hoved , meget lig de Urheste , man ser ridset paa Rensdyrtak af Fortidens Mennesker . Hm , tænker jeg og nærmer mig den — da rejser der sig en Person , som har staaet i Skjul bag den høje Stolsadel . Men ! . . . Det er jo en sød Mongolerpige ! SEPTEMBER 49 Jeg ser mig alligevel om , vantro som jeg er , og vejrer omkring efter en eller anden grøn Vogn — Beridere herude paa Skydebanen — Snak ! Det maa jo være rigtig . Og nu nikker hun og lér . Vi staar og mønstrer hinanden , jeg ser i ét Blik fra den toppede Pelshue og ned til de smaa røde Skaftestøvler , hvor hun gnistrer af Liv , hvor hun er glat og væver , for hun er jo skabt af den springske Vind ligesom Fisken af Vandet . Det leger over hendes gule Træk med de fremstaaende Kindben , der næsten ligner Horn i Ansigtet , det leger i de smaa dug - gede Jetøjne . . . Vinden , Steppen , Uende - ligheden og de tusind Aarskifter , det blæ - ser , det ler : Volga — Volga , Kirgiserstep - pen , Tibet , Sibirien , Kina , det spøger i Smilet fra hendes Tænder som glade Sagn om al Asiens rejsende Herskaber : Tunguser , Eskimoer , Hunner , Tatarer og saa Fanden i Vold over Beringsstrædet med de rejsende Rødhuder over begge Amerikaer , Prærien , Pampas , til hvor Ildlænderen flytter om mellem sine dunstende Bopladser — ja , saa 50 SEPTEMBER langt Jordens Runding gaar , Steppen og Vinden og de strygende Aartusinder ! Vi staar og snakker lidt , meget dannede begge to , spørger hinanden , hvor vi kom - mer fra , og hvor vi skal hen epaa . . . saa siger jeg : Kanske det er dig , der er min Sjæl . . . er det dig mit Steppehjærte søger , er du min Stenalderkæreste ? Ja , synger hun , med et Lyn af Fryd i de smaa blanke Øjne . Og i samme Nu ka - ster hun Foden op i den vægtskaalformede Stigbøjle og er i Sadelen , og den lille Hest hviner under hende , idet den tager Fir - springet . . . Og flygtig , flygtig ligger Vinden henover den vide Jord . Sverig . Med Toget . En Morgensang : Ah , hvor den stærke Luft er dejlig , let blandet som den er med den første fine Frost , det er en Drik der er som den blaa Himmels Kærtegn , og Rusen er som en Svimmelhed af Kloder , men det er i denne Luft Træerne drikker sig til Døde , se de røde , forrykte Skove ! Nu forsvinder den lave Morgensol alle - rede , den trækker ved sin Varme en fin Rimtaage op af Jorden , hvori den gaar under ; det bliver en graa Dag , men det gør ikke noget , for nu har jeg begyndt at kvæde , og saa er der ingen Ting der staar for mig . Jeg tager netop denne Dag til mig , jeg 52 SVERIG elsker den i alle Træk som den er , mens jeg staar her paa Ekspressen , og Jorden som nyskabt farer mig i Synet . Alt hvad jeg ser danner i et Nu mit Hjerte , jeg halser Kærlighedserklæringer ud sammen med Toget . Som en gammel Graasten i den vaade Havremark er jeg forelsket i Dagen , netop denne Dag ; som de blødende Birke i deres Efteraarspragt , de blændende Løvfaldsbaal , Iltoget suser forbi , som Løvet i Purpur , der ler afsindigt , elsker jeg dig ! Som Skaden , der fræk i den store Morgen - stund , hvor ingen Folk er ude endnu , har sat sig paa Bondens Postkasse ved Kors - vejen , som de tarvelige Krager , der kom - mer morgenduggede ud af de taagede Gran - skove , som de smaa Byer vi jager forbi , og som de mossede Slotte af Granitblokke mellem Træerne , elsker jeg dig ! Jeg bekender mig til dig , svenske Dag , som Iltogets skærende Dur op gennem Pro - vinser og forbi Søer , som denne kompakte Kæde af Jern , Hjul og syngende Spektakel ; og jeg gaar med dig ned i den underfulde SVERIG 53 søde Stilhed ved Stationerne , hvor vi hol - der , og man klikker med Hamre paa Hjulene . Ah , Sverig ! — jeg elsker dig som det riflede Fjæld midt i Marken , Istiden har formet , de furede Gulve der bryder ud af Grønsværet , Moræneblokkene i Kornet , de sølvskimlede Enebærbuskes smaa Kupler og Pyramider . Hvor her er hjemligt , idet jeg rejser forbi . De rødmalede smaa Hjem ligger saa trøstigt i den halvvilde , endnu knap beherskede Natur . Husmandskoen staar med en knoglet Bag ud af Stalddøren , den blaa fredelige Røg stiger op fra de landlige Skorstene ; nu laver Konen til Davre . Og Folk kommer ud , Børnene gaar gruppe - vis ad de smadrede Veje til Skole , de vifter til Toget . Vi nærmer os Stockholm . Lidt efter lidt fortætter de tusinde brudte og levende Indtryk sig til det der er større end alle Sange : Dagens Prosa , Byen . Hermed drager jeg ind i Sverig . Haren . Rundt om mig ligger Havet med flere Hundrede smaa Klippeøer , skovbevoksede eller nøgne , men alle formet i en og samme Retning , let skraanende op fra Søen ad Landet til og med brudte Affald ud imod Havet . Det er et Brælandskab under Vand , en gammel Gletschervej med afslebne Toppe og Koller ragende ovenud af Havspejlet . Hele Skærgaarden ser ud som en milevidt forsprængt Hær af Øer og Holme , der ligger paa Vandring ud fra Landet . Den høstblaa Himmel hvælver sig i uendelig Storhed over Hav og Land . Mange Mil borte trækker der sig en lav violet Røgflage op fra Synskresen , under den , bag Jordens Runding , skjuler sig Stockholm . HAREN 55 Nu er der et af de utallige Skær der i Øjeblikket synes mig det midterste , fordi jeg staar der , det er Biskopsø . Den er ubeboet og kunde godt være navnløs , og da jeg har staaet der nogle Timers Tid og tænkt mig om , kunde det altsammen være en anden Gang , for en halv Snes Tusind Aar siden ; det maa ogsaa gerne være netop nu . Der hænder mig bare den stumme Lykke , at Tiden slet ikke er der , at jeg staar ene igen en lille Evighed , ene med den vældige Himmel og Jorden og hvad jeg tænker derved . Grunden jeg staar paa er Jordens ældste Fundament , den faste Kampesten . Det er Øens højeste Punkt , hvor Stengrunden hvæl - ver sig i et stort buet Gulv , saadan som Bræen har formet den , og i denne Kurve , der stiger under en bestemt skøn Vinkel op af Havet , er der en jordtung Gratie , en langsom , kraftig Ynde , som man aldrig bliver træt af at veje med Øjet , naar man engang har tilegnet sig Istidens , Aartusin - dernes majestætiske Teknik . Granitgulvet , der her forresten mest bestaar af Gnejs med isprængte Aarer af Granit , fortæller 56 HAREN med tydelig Skrift om Jordens uhyre Hede i Begyndelsen , da Kvartsen løb som Bæk - kene nu — og en Gang skal jo hvad vi kalder Vand slutte sig til de øvrige faste Stoffer paa Jorden som en anden Stenart men tværs paa Stenens Mærker af da — den var » smeltet « gaar Bræens Spor , friske som var det for en Dag siden at Isen , der laa i Bjerghøjde derover , tøede bort . Ingen Palimpsest taler dybere til Sindet end denne , hvor Ild og Is blandes i en klar og dog aldrig tydet Evighedsskrift . Stengrunden stiger nøgen op af Havet , ikke klædt i andet end sine ædle glaciale Former og Strukturens let kulørte Mar - morering . Men højere oppe hvor Vejret og den ferske Regn har beredt Klippen , be - gynder forskellige Arter Lav at brede sig i Pletter og Skorper , Jordens første Vækst , der som bekendt » lever af Luften « , fordi en Svamp her har slaaet sig sammen med en Alge . Paa fugtige Steder staar Rensdyr - lav i hele runde Kupler som muldne Ho - veder , og her bliver snart Jordbund for Mos , som giver Muld til Lyng , og saa er vi saa vidt , at en Dværgfyr finder Næ - HAREN 57 ring . . . ja , og det er i al Tarvelighed Jor - dens Skabelse . Men bor her nu ingen Dyr , er her slet ingen af de Væsner , der lever af Planterne , som gror i det Muld , der kommer af det Mos , som trives i det Lav , der lever af den Luft ? Her skal være Dyr , for hvorfor stod ellers jeg , Altæderen , her med en Bøsse og pønsede paa Middagsmad ? Her er Levende — tæt forbi Enebærbusken , hvor jeg staar skjult , løber en fin lille Vej , som maa være banet af Øens Indvaanere , hvad det saa er for smaa Puslinger . Vejen er kun et Kvarter bred , men ses meget tydeligt hen over Mosset og mellem Blaabær - buskene , indtil den taber sig inde i det lave Krat . Her er mange af den Slags smaa Stier , der gaar paa kryds og tværs over Øen og stille fortæller om et regelmæssigt og paa kloge Vaner baseret Hjemmeliv paa den tilsyneladende saa øde Ø . Man kan ikke lade være at forestille sig , hvilket pynteligt Væsen man kunde faa at se komme trinende paa den lille Vej i sine egne Tanker , en lillebitte Urmand , klædt mod Høsten i Muldvarpeskinds Kofte med 58 HAREN Fyrrenaalsregnskærm paa Hovedet og en Flintøkse , ikke større end en Negl , over Skulderen — eller en gammel , gammel Morlille , kun en Fod høj , med et Skørt paa af muldent Lav og en Kyse af Edder - koppespind , en ældgammel , skurvet Rokke - moder med en rystende Kæp ud for sig , ligesom et Følehorn , naar hun gik . Det sidste var nok det sandsynligste . Ha - ren og Heksen er jo fra Arilds Tid blandet sælsomt sammen i Jægerens Fantasi . Man havde sagt mig , at her var Harer , og det var dem jeg ventede , men det var før timedes mig , at jeg havde skudt til en Heks i den Tro at det var Morten . Saadan gik det mig en Vinter jeg var ude at skyde med min Farbroder i Graabølle Hede . En stor skimmelgraa Hare lettede midt fra Sneen og strøg af med begge mine Skud efter sig , først det ene Løb og saa det andet ; jeg kunde ikke fatte det . Tror du ikke , den var forgjort ? spurgte den Gamle , der gik ved Siden af , men havde ladet mig skyde . Han saá saa uhygge - lig glad til mig ud af Øjenkrogen . Du skal se , det var en Heks ! Havde du nu haft en HAREN 59 Sølvknap for , saa kunde vi imorgen have funden en af de gamle Koner i Byen med brækket Laar i sin Seng . Den var forgjort ! Her rimmede den Gamle hult og rettede de langtskuende Øjne milevidt ud i Landet , for ikke at være Vidne til , hvordan jeg saa ud i Ansigtet . Jo , men saadan at gøre aldeles sikker Forskel paa Vildt og Djævelskab , paa Dyr og det andet Køn , falder i det Hele taget svært , naar man stammer fra Bønder og har noget af alle Kreaturer i sit Hjerte . En Gang paa et Aftentræk i Arkansas nedlagde jeg en And , og da jeg kom hen til hende , hvor hun sad blødende i Græsset , strøg hun Næbbet og de bløde Fjer imod min Haand , ligesom et Kys , men samtidig for - søgte hun , vingeskudt som hun var , at vagge af Vejen , hun sagde ingen Ting , hendes Øjne græd . Lignede hun dog ikke saadan en lille Frue , som man overrasker paa For - middagen i Flonels Morgenkjole , og som gerne glemmer det allerværste af Undseelse over sin Vingeløshed : Fletningen , hun har i Haanden ! Men tys ! Hundene ! Fra Øens anden Ende 60 HAREN hører jeg en af Hundene glamme lidenskabe - ligt , snart sekunderet af en til , og saa til - sidst den tredje . Jeg kender Stemmerne , det er Lilian , der har faaet en Hare op og kaldt Krudt og Pila med sig paa Sporet . Nogle Minuter efter skønner jeg , at Halset kommer min Vej , og har nu min Opmærk - somhed ufravendt rettet paa den lille Sti , hvor Haren skal vise sig . Nu halser Hundene nærmere og nærmere , som om der bliver aabnet Luge efter Luge i Skoven . Og pludselig er Haren der som ved et Trylleri , lydløs , nøjagtig paa det Sted hvor Stien bøjer ind i min Synskreds . Mødet er besynderligt . Den stopper op et Nu i sin Dans og sætter sig op , gjort dum af hvad den ser der foran sig ved Enebær - busken , og mig berører det som et Spøgeri alligevel uventet at se den kendte Figur med de udstaaende Øjne og Ørene , der lig - ner Snipperne af et Hovedklæde — vist minder den om Fandens Oldemoder , og man skal ikke udsætte sig ret længe for Hekseriet i de paniske Træk dér . . . Bum ! En Gang til ... Saa ligger den der . Den kom travende HAREN 61 saa net , næppe videre forskrækket for Hun - dene , siden den ikke en Gang forlod sin egen private Sti , den kunde jo altid rende fra dem . Men saa mødte den en Mand og et Skrald , Dommedag . Mens jeg stod og saá lidt paa Haren og holdt Pila paa Afstand , som vilde æde den op , gjorde jeg mig en Række Tanker , som ikke behøver at være andet end min egen Jagtfornøjelse . Det slog mig , hvor Harens flækkede Fysiognomi minder om et Foster , hvor hele Typen leder tilbage til de aller - ældste Forestillinger om et Pattedyr . Det er da ikke saa underligt , at Delirister , hvis Sjæleliv er sunken tilbage til den aller - elementæreste Ufødthed , den blotte Angst , at de netop ser Gnavere for sig , Naturens virkelige paniske Væsner . Af denne kløftede Gnavermund kan der ligesom af et Kim - blad blive hvad det skal være ; der er Begyndelsen til en Hests Mule , og minder Haren ikke ogsaa i hele sin Form om Ur - dyret , hvorfra Hesten nedstammer ? Der er noget i Læbernes mimrende Bevægelighed , der fører hen til Tapiren ; de primitive Øjne , vendt saa upraktisk , at det ene ikke aner 62 HAREN noget om det andet , stirrer ligesom ind i to forskellige Skæbner . Men Haren har aldrig forstaaet at vælge , har altid været sig selv nok , været sig selv , altid Kaalspiser , Fredsven og Mad for alle andre Dyr , altid paa Retræten . En Fætter af den , endda af tarvelig Rotteslægt , gik vanartet i Træerne og blev Egern og siden Abe og derpaa Menneske ; en anden fjærn Slægtning havde det ondt og blev Vildsvin men saá dog sine Efterkommere stige i Vejret , dels som civiliserede Svin i udbredte Familjer , dels som Tapirer og fyrstelige Elefanter . En Hel - broder udvandrede til Steppen , gjorde Diæt - forandring og satte sine Tæer til , men nu var den dog bleven stor , en fin Hest med ikke andet end en vis mimrende Udstræk - kelighed af Mulen , der mindede om Gnaver - mundtøjet for saa og saa mange Milliarder af Aar siden . En anden Fætter viste sig saa unaturligt forvorpen , at han spiste Kød Forbandelse over hans Navn , Stank om — hans Minde ! — og af ham blev der en Hund med en stor forgrenet Rovdyrslægt ud til alle Sider , en Hund , som endnu med HAREN 63 det Had der hænger ved at gøre Uret for - fulgte sit eget Kød og Blod . Fy ! Jo , jo , alle var kommen godt efter det , undtagen Haren , der var bleven hæderlig paa sit Urtrin , som ikke udviklede sig men bare ynglede , altid i Barselseng , og som man desaarsag forvekslede med et Kvind - folk og omgav med letforklarlig Overtro og skyndte sig at skyde , for ikke selv at blive til Varulv . . . Morten , Morten , jeg elsker dig ! Og naar jeg nu faar dig serveret , vil jeg sidde og mindes din Gangart , dit stakkels Forsøg paa at komme op paa Baglemmerne ogsaa , hvor - ved du bare paadrog dig Helvede . Og naar jeg faar et Hagl mellem Tæn - derne , vil jeg huske den store Himmel , den vilde fine Høstdag ude paa Skærene . I den nordiske Skov . Klar Formiddag i Oktober . Solen skin - ner en Gruppe gule Birke i Ansigtet , de smiler blændet , ryster næsten umærkeligt paa Hovedet . Blæsten gaar dybt i Skoven . Oppe i det Blaa over Træerne sejler to Høge med Solskinnet under Vingerne . Der staar en Asp i Skoven , et højt læk - kert Træ i fineste Vækst — hør hvor det spiller i Vinden med de levende Blade , hvor det taler klogt , hør hvor det ler med hemmelighedsfuld Fryd , naar Vinden kom - mer og nakker det . Det staar og ryster sig af Glæde i al sin Høstlighed , og Birkene , de lyse Kusiner , dirrer i Løvet og smiler mod Solen . Hele Skoven sitrer af stum Lykke . Overalt hvorhen jeg ser daler gule I DEN NORDISKE SKOV 65 Blade i overstadige Snirkler og Kaprioler mod Jorden . Hundene er sluppen løs i Skoven men gaaet saa langt bort , at jeg ikke mere hører dem . Den kolde Luft i Skoven ligger ene med sig selv og det store Sus langvejsfra mellem Træerne . Der lider en Time , to Timer , hvorunder jeg staar plantet som et Træ og gror og glemmer mig hen i et Problem , Tiden , der tilsidst faar mig til at ryste paa Hovedet ogsaa og tabe Løvet og smile i glad Daarskab mod Solen . Naa ja , Tiden , sukker jeg — nu har Jorden altsaa drejet sig henved 30 Grader , og nærmere kan man vel ikke komme Problemet . Hvor jeg kan staa og se , at Jorden drejer sig , Dagen lider , og Suset over mit Hoved er mere end Vinden , det er Evigheden . Hør , hvor jeg staar og spiller i Blæsten og dør . Rundt om mig puster det inderligt fra den nordiske brogede Skov , Gran og Birk , Fyr , Enebær mellem hinanden . Alle Træerne ser saa oprigtige ud , der er ingen Ting mærkeligt ved dem . Ved mine Fødder krøl - ler de visnede Bregner sig ; i dem er der ikke mere Liv , men nede i Roden sidder den 66 I DEN NORDISKE SKOV lodne Spiral , der skal rulle sig op næste Aar , naar Jorden er valset tilbage igen . Ja , og Tiden gaar , stille , sikkert . Det er godt . Birkenes hvide Stammer lyser som fossile Lemmer i den kolde Sol . Oppe under den lysblaa Himmel staar en Drift Fjerskyer , som ikke synes at flytte sig ; men naar man ser til igen , er de alligevel kommen af Stedet . Dybt under dem og dog meget højt oppe rejser svangre Klodeskyer hurtigt afsted med Vinden ; Himlen ligner et mæg - tigt Ur med en lille og en stor Viser . Og Tiden gaar . Hør det suse , op og ned , fortænkt i Sko - ven . Nu falder Skovens Suk , nu stiger det paany , langt , langvejs fra , og lægger sig i det Fjerne . Himlen vider sig mod Middag . Løvet daler og finder hovedrystende men tilfreds ned paa Jorden , hvert Blad paa sit Sted , der synes bestemt lige fra i For - aaret , da det sprang ud . Det er ikke tungt . De mosgroede Klipper strækker sig op af Skovbunden , som var der ikke lykkeligere Sandhed til end at være af Sten og med Mos paa Ryggen . — Hør Aspen tale ! Hør , hvor det høje fine Træ siger i Vin - I DEN NORDISKE SKOV 67 den , en regnende og saaende Lyd fra hele Kronen . Se , hvor Bladene vender sig og vinker som smaa Dødningehænder , inden de falder . Ingen Lyd er mig saa kær , ingen Salme fortæller mig venligere , at Tiden er kort og Jorden god . Jeg kender ingen Lyd saa dyb som den . Den er fuld af min Barndoms store Pavse . Hjemme var der ingen Skov , kun langt ude i Kærene paa en Holm stod der nogle faa Dværgaspe mellem Rævegravene , med ikke mere end en Alen høje Stammer og Blade som Eneste - skillinger . Det var aarhundredgamle Rod - skud af de jyske Urtidsskove — naar man lagde sig paa Ryggen mellem dem , kunde de lige dække Hovedet og lulle En ind med deres sære Tale . Fra de forkrøblede Bævreaspe paa Ulveholmen og til det høje unge Træ her , der taler saa kraftigt , gaar der een lang Tone . . . men en anden Gang skal man høre , hvad Aspen sagde . Underskoven hvor jeg staar er fuld af Tyttebærris , der hænger med modne Bær , duggede og allerede gjort søvnige i Smagen af Nattefrost . Naar man spiser mange af de bitre fine Bær , kan man blive ligesom 68 I DEN NORDISKE SKOV halvt beruset , oktoberdrukken , man kan ikke faa nok , man ligger tilsidst paa alle fire og spiser Bær , som var der ikke andet til i Verden . Paa den Maade skal man kunne gaa Bjørnen nær . For mit Vedkommende blev Følgen , at et Vildt , hvad det saa var , listede mig forbi . Jeg forstod det deraf , at Pila pludselig dukkede ud af Buskene og strøg mig forbi , ganske tavs , med Næsen paa et Spor . Hun lignede selv et jaget Dyr i Skoven som hun dér rejste forbi , uden et Blik til mig . Langt foran hende var der et eller andet , som altsaa maatte være gaaet lydløst over mit Pas , uden at jeg anede det . Saadan er Skoven . Senere halsede Krudt , Pila og Lilian op i et morderisk Kor langt inde i Skoven , og flere Skud fortalte mig , at min Jagtfælle gjorde Besked . Jeg løsnede ikke et Skud hele Formiddagen . Men paa Hjemvejen skød jeg uforventet en Ræv . Maa jeg her vedføje en belærende Anmærkning om Betydningen af det uden Overvejelse afleverede Skud , som man mel - lem Jægere kalder et Kasteskud . En Gang I DEN NORDISKE SKOV 69 paa en Jagt i Indien anvendte jeg det med uforglemmelig Virkning . Jeg var stillet op for Vildsvin og naturligvis klar over , at der skulde skydes naar Svinet kom og ikke bagefter . Da derfor noget tonede frem af Junglen , afgav jeg mit Kasteskud og gik bagefter hen og saá , at det var et Men - neske jeg havde dræbt . Han havde faaet det lige paa Bladet og var forendt paa Stedet . Havde det nu været en af de kulørte Klappere — men det var en Hvid , en Evropæer , aabenbart af god Familie ! Naa ja , det var altsaa et beklageligt Vaade - skud . Jeg stod her , og han kom dér , og jeg troede det var et Vildsvin osv . Gjort Gerning staar ikke at ændre ... lad se , hvad han har i Lommerne . Ikke en Hvid i rede Penge ! I en Indrelomme fandt jeg et Medlemskort af Dyrebeskyttelsesforeningen og i en anden Lomme en Pakke Smørre - brød , et med Lammesteg og et med Pølse og et med Postej — i Baglommen Kate - kismen paa Indisk . . . føj , han var Mis - sionær . Han havde velsagtens været paa Jagt ogsaa ; i den i Døden fast sammen - knugede Haand havde han en Saltbøsse , 70 I DEN NORDISKE SKOV formodentlig for at strø Salt paa Halen af det Vildt , han ønskede sig . En Efterligner ! En Tyveknægt ! Imidlertid , nu var han død , og nu gjaldt det virkeligt at redde de Le - vende . Jeg fik den klaret ved at hykle Sønderknuselse og ved ikke at have » troet « , at Bøssen var ladt , selvfølgelig . Da Mikkel kom , tog jeg ham sandelig ikke for en Helgen men gav ham Lyn for Firspring , Det gik saadan til , at jeg pludse - lig mens jeg gik hørte Krudt , Pila og Lilian bryde ud i et enstemmigt forbitret Hyl , som bødes der dem et Topmaal af Fornærmelse , et Skud faldt , og min Ven raabte Gevalt et Stykke borte mellem Træerne . Næsten i det samme saå jeg en rød Straale henne i Krattet og skød , saa at Mikkel rullede sammen som i en Gelé af sin egen lodne Krop og blev lig - gende . En Ræv mindre , tænkte jeg . Nu bliver Haren glad . Stor Korrobori iaften af Morten og hele Stammen udenfor Mikkels øde Hule ! Hvor forbløffet blev jeg derfor ikke , da en gammel ærværdig Hare traadte ud fra I DEN NORDISKE SKOV 71 Buskene , mens jeg stod og saå paa den liv - løse Mikkel , og med alle Tegn paa moralsk Inflammation begyndte at bebrejde mig min barbariske Handling . Om jeg vidste , at det var raat ! Om det stod mig klart , at han var Formand i en Organisation til Fredens Overholdelse , der nylig ved Afstemning havde givet kompakt Majoritet for alle blo - dige Gerningers Afskaffelse ! Han var vred , næsten sublim i sin Ophidselse , havde glemt al Frygt , haranguerede voldsomt med den ene Pote paa et graanet Bryst og den an - den strakt profeterende mod Himlen . Han saå sig om efter en Talerstol , og da intet Kateder var nær , besteg han nærsynet og uden Frygt for Lig Rævens døde Legeme og satte Røsten endnu en Node op . Straffe - talens Malm forvandlede Skoven til et Tem - pel , flere Harer tonede frem mellem Buskene og slog sig ned i den vante Majoritet , kom - pakt om Taleren , de var der snart alle , tusind Borgere , lutter Øre allesammen , og jeg begyndte at angre hvad jeg havde gjort . Det er saa sin Sag at være ene Mand med en Livsanskuelse ved et offentligt Bønne - møde . 72 I DEN NORDISKE SKOV Da kom Ræven til Live , som det Asen jo altid gør ! Fanden tog ved den gamle Gnaver ! Hele Generalforsamlingen spredtes fra Stedet som ved Dynamit . Men ogsaa Ræven veg Slagmarken . Han var skudt i Halsen og lam i hele den ene Side , men det var forbavsende hvor han kunde kratte afsted , jeg kunde ikke følge ham ret længe i Rend . Krudt , Pila , Pila , Lillan , Krudt , hylede jeg mens jeg løb , og et Øjeblik efter ankom min Jagtfælle i fuld Galop , basunende i Jægerhornet for at kalde Hundene til . De kom , tavse og med stride Børster over hele Kroppen , Tænderne ude , Øjne som Huller ind til Helvede , og vi fem fik saa fuldbragt Mordet . Men det var ingen Spøg for de tre glu - bende Bæster at faa Livet af Slægtningen , som de syntes at hade med et rent mystisk Raseri . Lam som han var og allerede med Dødsblindheden for Øjnene mødte han dem som et Hjul af Tænder . Det var en fuld - voksen smuk Han , og det skal ikke siges at han peb . Han værgede sig med et Gab blomstrende fuldt af Tænder , sloges saa længe der var Vejr i ham og endda et I DEN NORDISKE SKOV 73 godt Stykke ind i den sidste Taage . De laa sammen i en ædende vild valsende Ring , op og ned , ud og ind , Skoven genlød af Glam og af Tænder , der gnirrede og klang , hu hej , der var Slægtninge rigtignok kom - men sammen ! Hvad maatte der times Pila ! Hun blev bidt , hører man , skændigt , Ræven saá sit Snit og lukkede de lange skarpe Kæber om hendes ene Pote , bed til , tænk , bed et Væsen af Hunkønnet lige ind til de skære Knogler ! Pila kendte ikke Grænser for sin Indignation , hun hvinede forfærdeligt . At nogen bed hende , hun som bare havde tygget lidt paa Rævens Strube , og saa oven i Købet mod al Lov i Poten , hvor det gjorde saa ondt ... da skulde ogsaa . . . og Pila bider sig i et helligt Raseri fast i selve Rævens Mund , han bider igen — og i dette ruskende Dødskys bliver han stille , den underlige mælkeblaa Skygge , der alle - rede længe har samlet sig inde i de gule Øjenstene , tætter sig og lukker for Blikket , han har været død i flere Minuter og hin - sides al Kamp , da det endelig lykkes os at slide Hundene af hans Krop . 74 DEN NORDISKE SKOV Men da vi skindede ham og jeg saá , hvor han var lydefri , regnbuefarvet i Kødet af ren Styrke , kvad jeg en Vise : Bælgen af dig , Broder , hjemfalder til Buntmageren ; din blinde Sjæls Tapperhed udslukkes ikke i Skoven . Skærgaardsfart . Yderst mellem Skærene paa Bullerø bor Gubben Aakerlund . Det er hans borgerlige svenske Navn , og faar han nogensinde disse Linjer at se , véd jeg han vil tage dem som et aabent Brev fra mig til ham . State - ligere og finere Mand har jeg aldrig truffet . Vi kom til Bullerø med Duo , det værste Djævelskab af en Motorbaad i Skandinavien . Danske Sejlsportsmænd erindrer den nok ; den gør 23 Knob , omtrent seks danske Mil i Timen , det er Bilfart paa Vandet . Det lange smalle Skrog , der er skarpt som en Kaproningsbaad , holder en Maskine paa 80 Hestekræfter , og naar den sættes i Gang , gaar Fartøjet frem med et Spring , i et Nu er Land og Folk og al Ting agter ude . 76 SKÆRGAARDSFART Der staar en tyk Vandsøjle skraat bagud i Kølvandet fra Propellen , lige ved Baa - den ser man ingen Ting andet end Striber , og ved den mindste Berøring af Rattet læg - ger Baaden sig haardt paa Siden , det er en Fart , der er Tørn i . Vi har Vejret inden - bords ; den herkuliske Maskine raader over tre Tempoer , Storm , Orkan og Tyfon , og Ingeniøren , en Mand i Gummi med meget smaa Pupiller i et Par blaa kolde Øjne staar og spiller paa dette Instrument , efter - som Farvandet er til . Vind og Sø bryder vi os ikke om , men Taagen , det lemmeløse Spøgelse , er værre at drages med , og den ruller hver Dag ind fra Havet . Men naar vi gaar med fuld Fart , gaar vi med fuld Fart , og render vi nu mod noget , saa er det lukt ind i hälvite , som min svenske Vært henrykt erklærer . Maskinen skingrer og bliver ved med at skingre som selve Satans Vækkeur , mens vi flyver mellem de urøde Skær , saa det skal da ikke siges , at vi søger ud i Naturen uden at føre Byen med os . Vi var et ganske underligt Optog i Baa - den , da vi skar ind til Bullerø . Foruden os Jægersmænd havde vi en Fisker med SKÆRGAARDSFART 77 fra et af Skærene længere inde . Han sad ved Rattet som Lods med det store skol - dede Ansigt løjerlig beskrevet af sit Ansvar og den drengede Herlighed i at føre saa - dan en Ragekniv . Han morede sig ovenud . Paa Toften foran sad hans Kone i Søndags - skrud og med ærbare Lader som den der skal ud paa Besøgelse . Og i Bunden af Baa - den rugede Hundene , Krudt , Pila og Lilian , som ideligt skulde stikke Hovedet ud af Presenningen og sidde som ægyptiske Guder og vejre hundeklogt ud mod Elementerne . Vi skulde været til Havs for at bese et stort Dampskib , der stod fast paa et af de yderste Skær , men Dimman , den Lemmeløse , rejste sig som en graa Skranke mod Solen , saa vi maatte opgive det og straks søge ind til Bullerø . Herude paa det næsten nøgne Skær , en Granitø der afrundet som en Bagerovn af Fortidens Bræ skyder sig op af Søen og bøjer ned i den igen , bor to Familjer , Hav - fiskere . Var det nu ikke mærkeligt , at de to Fa - miljer øjeblikkeligt viste sig hver for sig at repræsentere netop de to diametralt forskel - 78 SKÆRGAARDSFART lige Slags Folk , hvoraf Sverigs og da for Resten hele Nordevropas Befolkning er sammensat ? Den ene , der kom os først i Møde , og det var i Gubben Aakerlunds Person , teede sig aabent , hjertelig grebet , med hele Bringen til . Han gik lige saa langt som vi , hilste fri og bevæget paa Her - rerne fra Stockholm , hvoraf en var hans specielle Ven , hvem han omfavnede med en gammel Mands rystede Gensynsglæde og ikke kunde blive træt af at hilse vel - kommen . Den anden Mand paa Øen , en langkroppet , lav Person med mørkt Hoved , holdt sig i Baggrunden , underlig sidelæns , til vi søgte ham , og da vi havde sagt God - dag , følte han sig af en eller anden Grund stødt og fjernede sig . Vi saa ham ikke siden , jeg véd ikke hvad han hed . Gubben Aakerlund førte os med fest - ligt oprømte Udraab til sit Hus , der lig - nede en Boplads fra Stenalderen , og her gik saa Dagen hen i lyst formfrit Gæsteri . Konen vi havde med os var Datter af Huset og sluttede sig til et metusalems - agtigt Væsen , Aakerlunds betroede Livs - ledsagerinde ; de havde mange vise Sager SKÆRGAARDSFART 79 at drøfte i Køkkenet . Den ældgamle Kone Aakerlund selv var henved de 90 — fik — ens Fantasi til at gaa sært af Led , da Gub - ben ved en Lejlighed da Drammene havde virket , erklærede , at han i sin Ungdom havde givet alle Fruentimmer Helvede , naar han bare kunde faa den han vilde have . Dette blev siden til et Ordsprog mellem os paa Turen , og en af Herrerne fra Stock - holm fik det lavet om til , at alle Fruen - timmer for hans Skyld maatte ryge Fanden i Vold , naar han blot fik dem han vilde have . Imidlertid , Gubben Aakerlund havde jo Ret . Han sad fyrig og blid ved Bordet og labede stærke Drikke af en Kop , og hvor han dog bandte overdaadigt , da han først var bleven varm , et helt Livs sorgløse Be - sværgelser gik igen i hans Mund med Gen - skæret af hans Sjæls Solskin . Det var ikke andet end de hede og underjordiske Riger med samt deres Fyrste , han paakaldte , og han var en sand Mester i at variere Fynd - sprogene . Min Jagtvært fortalte , at den Gamle for et Par Vintre siden — da var han altsaa godt oppe i Firserne — var 8o SKÆRGAARDSFART gaaet gennem Isen paa en Sæljagt og nær omkommen ; men da han i yderste Øjeblik var bleven bjerget , svor han : Fanden skal gale og Satan han mig annamme , at jeg i Djævelens Skind og Ben ikke tog Baaden for Helvede ! Og dog var denne Mand lige det modsatte af raa , en venlig , rigt anlagt Natur helt igennem , large , gavmild , et stort Barn , der bare sit lange Frimandsliv igen - nem aldrig havde bøjet Nakke hverken for eksisterende eller ikke eksisterende Ting , navnlig da ikke » Døden « . Aakerlund kunde slaa Øjnene ned , for han blev let bevæget , men at bede for sig fandtes ikke i hans Mund . Han talte saa at sige kun i ras - pende Eder , der stak sælsomt af mod Gub - bens inderligt varsomme og milde Røst . Det er som jeg siger , ærlige Folk har aldrig , hverken før i Tiden eller nu , til - egnet sig andet af Skriften end Ederne og de syv Dødssynder , det kender jeg fra Bønderne i Himmerland . Hvor Gubben Aakerlund i det hele taget mindede mig velsignet om de gamle Skik - kelser i Graabølle . Hans Hjertelighed , hans Ængstelse for Hvermands Vel , der kunde SKÆRGAARDSFART 81 tage sig saa naiv og forladt ud , at man syntes man maattte baade le og græde over ham , som f . Eks . da han næsten straks efter vor Ankomst brød ud i de dybeste Sorgytringer over alle de Stakler , der var druknet paa Madagaskar eller havde maat - tet sidde i mange Dage oppe i Husenes anden Etage og raabe om Hjælp , var det ikke en Guds Jammer og Elendighed ! Vi kendte ingen Ting dertil , men efter at Gub - ben havde vist os en to Maaneder gammel Avis , som han troede var fra igaar , kunde vi lige dunkelt erindre , at der havde været en skidt Oversvømmelse i Malaga , der ikke havde raget et Menneske . Aa , men Aaker - lund rystede og rystede paa Hovedet og sukkede for Staklerne , ganske som et vist gammelt Chatol af en Bondekone hjemme i Jylland , der kunde komme hen til mig midt i al Ting og fæste sine blaa Øjne , hvori der ikke var Svig , i mine og sige : Er det da ikke en Jammer med den Hungersnød i Østerrig ! Og mens Gildet ved højlys Dag skred frem , blottede den Gamle mere og mere af en Sjæl , der var mig saa hjemmekendt som Regnen og den stærke Vind , der gaar 82 SKÆRGAARDSFART over Pløjemarker og Hav i de nordiske Lande . Lystige og vilde Ting kom frem , Uskyldigheder , haard Livskamp , glade Tider , svundne Tider . Vor Lods , der raabte i den lille Stue med en Stentorstemme , som skulde han overdøve Storme — han havde over - hovedet ingen anden Maade at tale paa end at raabe — gav Beretninger tilbedste om gamle Dage før Skærgaardsdampernes Tid , da Fiskerne var flere Døgn om at ro ind til Stockholm og svirede over paa hver Station , ikke at tale om Byen , til det endte med at Konerne maatte ro hjem med deres Mænd i Bunden af Baadene . Lodsen var en Sagamand og dadlede Ingen i disse Dramaer , berettede dem kun som gennem en Raaber ; han havde selv været med , men var nu et andet Menneske . Skaal ! Mest blev Strandingen drøftet . Den store Damper ude paa Havskæret havde jo gyl - pet mange Tons Stykgods over Bord for at blive lettere og komme flot , og alle disse gode Sager drev nu ind i Skærgaaarden og flød op i de forskellige Strandingsdistrikter til stor Gavn for Fiskerne . Jammerskade at hun ikke stødte bare en SKÆRGAARDSFART 83 halv Kvartmil længere inde , raabte Lodsen af sine Lungers fulde Kraft , som skulde Folk langt borte høre ham — for saa kunde hun kommen i mit Distrikt . Som det var svømmede imidlertid alle Fiskerhjem i fine Sager , Luksusting og Va - rer lige fra Druer til Kasser med Vaseline . Der var ikke den tænkelige Ting , den Dam - per ikke havde haft i sig , Skrivepapir i svære Baller , Bananer , Urbakker , skønne Pærer , Citroner , Tobak i Tøndevis , nu øde - lagt af Saltvand , for ikke at snakke om de dejlige Ting , der gik til Bunds . Aakerlund berettede med Liv om en Gang ved en Stranding , da der var flydt Tønder ind med ren Sprit , som Fiskerne laa hjemme i Sengen og drak , indtil et Par Stykker af dem døde . Ikke alle Strandinger var gode , og ikke enhver Ting fra et Skib kunde bruges . Der var unyttige , ofantlige Sager iblandt . Som nu saadan en formodentlig Frugt . Og Gubben tog en Citron og holdt den op i sine kolossalt tykke , kraftesløse Fingre , besaa den nøje , mens han forklarede : Se af den Slags var der drevet i Tusind - vis ind paa Skærene , han havde fisket 84 SKÆRGAARDSFART nogle op . Men den er ikke god . Bider du i den , er den jækla saa sur , ikke spiselig , alt andet end det . Koger du den , bliver den til ingen Ting og Suppen bare Forgift . Godt at den var saa helvedes gul , at man kunde være advaret mod den . For Resten havde han hørt , at den var til at skære i Skiver og komme i Toddy , og det kunde godt ligge til somme Folk at fordærve sig Guds Drik med Edder . Saaledes stillede Aakerlund sig til » Kul - turen « . Og saadan vilde jeg have malet ham , med Citronen i den gigantiske Haand , som nu var uden Magt , men dog ikke rystede , Næven hvormed han havde taget hvad han skulde bruge fra Havet . Dertil vilde jeg have malet Gubbens fine Carlyle - Hoved med overalt ikke mere end hvad der skulde være , det lergraa Hoved hist og her mær - ket af Opløsningen , som han hældede op - rigtigt til Siden , mens han for det bedste studerede Frugten , han ikke forstod . Da vi rejste , havde Taagen trukket sig ud til Havs , hvor den stod som en Vold af Opal , men i Skærgaarden var der Solskin og totalt Havblik , ikke en Krusning paa SKÆRGAARDSFART 85 Søen , hvad vor Ven Lodsen hujede var en stor Sjældenhed i Skærgaarden . Med vor destroyer - Baad blev det en ren Eventyrfart . Den vældige Himmel spejlede sig i Hav - fladens Ring , saa at der kun blev som et uhyre sfærisk Rum med lige vidt og dybt og bundløst og fuldt af Solskin til alle Sider . Skærene laa med symmetriske Spejlbilleder og svævede i det blaa Solrum . Men midt i den svimlende Verden gik vi frem som et skærende , flyvende Luftskib . Dybt , miledybt under os flød Skyer , de samme der var over vore Hoveder . Der var ingen Jord , kun den blaa Uendelighed , Verdensrummet under os og hvorhen vi saá . Ah , endelig er Virkeligheden bleven et med sit Afbillede ! I dette fuldstændige Blikstille virkede Baa - dens Fart med hele den orkaniske Kraft , der var indespærret og under Orden i Ma - skinen . De svære Cylindre hvælvede sig som Hoveder , formet i Bombers Lignelse . Rørene beklædte sig med en tyk Skorpe af Is , saa man kunde se at ogsaa Vinteren var reguleret og bragt under Form her . Lufttrykket mødte Ansigtet som en Storm , der holdt uafbrudt samme Hastighed . 86 SKÆRGAARDSFART Smaa Vanddele fløj op fra den knivskarpe Stævn og stod et Nu som Juveler i det blaa Rum , brydende Sollyset , til de piskede agterud . Nuet ! Se , Himlen og Afgrunden er fuld af svimlende hvide , vatrede Skyer paa blaa Grund , nej , det er den store Himmelgiraf , der skrider i Pasgang gennem Verden . Hoh , at holde Naturen i sin Haand ! Og at se , at over dig og under dig promenerer den endnu utøjlet , from og ubændig som en Girafhingst , der aldrig har set Grænser for sine Græsgange ! Paa Isen . Nogle Mennesker kan ligesom lugte naar der er Is , det er et Slags Frimureri . Den første Morgen naar Isen bærer , mødes de paa en eller anden Dam ude i Landet , to - ner frem fra forskellige Sider og kender ikke hinanden , tales ikke ved , men allige - vel ser det ud som et Stævne af hem - meligt Sammensvorne . Disse første Mor - genskøjteløbere har saadan et vidt Blik , de snuser til Frostluften , som er der noget fjernt og godt de endelig husker , mens de lægger sig i rytmiske Sving ud over Isen , der endnu er urørt , og tager de allerførste jomfruelige Knirk fra det glasklare fint rimede Gulv med Vandplanter og stille Sø - bund under og indefrosne Rør rundt om . 88 PAA ISEN Der var saadan en blikstille Morgen en Gang i Juleugen , da jeg paa Cykle fandt ud til en af Søerne i Dyrehaven og nød den første Is sammen med nogle ganske faa andre , der ogsaa havde sporet den rig - tige Frost i Luften . Træerne stod bladløse og stille som en Krypt rundt om Skovsøen , hvor Isen sukkede og sang under Jernene , det var en skyfri Dag , men Solen kunde ikke naa højere end til et rødt Kobberskær i Grunden af Skoven . Det var kort efter Solhverv . Faa Dage efter kunde det alle - rede mærkes , at Lyset tiltog , Solen havde større Magt paa sin korte Bane , men sam - tidigt tiltog Frosten . Det er Vinter , naar Isen indbyder til en rask Skøjtetur , og der samtidigt er kommet et Haab i Solskinnet , som gør dem mest glade der ikke véd hvorfor . Søerne proklamerede usikker Is og for - budt . Kun Maagerne , der overvintrer i Byen , sidder derude i store Flokke . Men paa Ba - nerne gjordes der store Forberedelser . Den kommunale aabnede . Saa slingrede Vejret med Anfald af Tø , men Frosten beholdt Overtaget , og i de følgende Uger er der PAA ISEN 89 almindelig Ringlen af Skøjter fra alle Men - nesker paa Gaden . Ude paa den kommunale Isbane bag Fængslet ved Vestre Kirkegaard myldrer det med Ungdom . Paa Afstand ser den flade Bane ud som et Felt i Mikroskopet vrylende fuldt af Levende . Det er mest Børn , lige fra opløbne Lømler med ru Stemme og smaa Damer med Pisk ned ad Ryggen til de allermindste Purke , der ikke kan snyde deres Næse men futter omkring drabeligt skrævende paa nogle Skøjter med allehaande mærkelige Paabindingsmidler . Paa Isen maa man , og Skøjter maa der til ! Man ser endnu Træskøjter af ældgam - mel Façon , surrede paa et Par flækkede Sutter med Seglgarn , de giver en egen nasal Musik imod Isen , som jeg godt husker fra min Drengetid paa Landet ; men Ejeren af dem , en forkommen lille Dreng fra Arbejderkvarteret med blaa stilkede Haand - led ragende langt ud af Trøjen , finder kun det er dejligt og skøjter travlt afsted ud og ind af Vrimlen , her gaar den bare godt igen , leve den kunstige Is ! Færdig - heden herude mellem Fængslet og Kirke - 90 PAA ISEN gaarden er ellers ikke stor , de fleste ind - skrænker sig til at løbe lige ud , som gjaldt det Livet , og saa tilbage igen . Dog er der en og anden svær Knægt , der paa et Par gamle Halifaxer gør Tilløb til Herresving og med Anvendelse af en Masse Legems - kræfter rasper Isen op i ualmindelige Sving . Respekt for ham . For Resten er der ikke den Klasse der ikke er repræsenteret ude paa den fri Bane , ogsaa Velstillede har Adgang ; paa Skøjter er alle lige . For Fuld - stændigheds Skyld bemærkes det , at jeg ogsaa mellem Gæsterne paa den kommu - nale har set Repræsentanter for de af alle uden Vorherre og Goethe forstødte kvinde - lige Væsner , der ellers ikke tænkes ude under aaben Himmel i andet Ærinde end deres Erhverv . Underligt er det at se et glubsk , hærdet Ansigt tø lidt op og faa nogle af Barnetrækkene tilbage , formodentlig i Erindringen om andre Skøjtedage en Gang for længe siden ude paa Landet . I Frederiksberg Have og paa Kastels - graven beskriver det bedste Kjøbenhavn Isen med Snirkler og overlegne Figurer , her kan de allesammen , og det véd vi . Der PAA ISEN 91 er vel ikke noget skønnere Sammenspil af Naturen og Forfinelsen end en ung Dame paa Isen , i bløde stærke Sving , fri og sorgløs som et ' Foraar midt i Vinterens Hjerte . Glædeligt er det at se , hvor Kjøben - havn er fuld af unge skøjtende Damer , hvor det vrimler af rene Vidundere af Sik - kerhed og Gratie paa Isen . Men for den der foruden et Salonløb i Byomgivelser ynder det lange luftige Stræk ude paa Landet , er der de store Søer i Kjøbenhavns Omegn , hvor Isen i de sidste Dage har ligget i milevide syngende Ba - ner . Vi var et Selskab ude paa Furesø , der foruden at more os med almindelig Skøjteløbning havde et Par Issejl , som det var en god Sport at manøvrere med i den friske Brise . Man kunde for halv Vind staa tværs over hele Søen i fygende Fart og tilbage igen ad samme Spor , Vinden kom oppe fra Fiskebæk , hvor man hørte det bruse og bryde af Isen i det aabne Vand . Det tøede maaske en Grad , og der var en Smule vaadt paa Isen , men Føret var udmærket . Nogle Dage forinden havde Isen været saa blank og gennemsigtig , at det var som om 92 PAA ISEN man løb ud over selve det klare Dyb . Den mindste Ting nede paa Bunden kunde skel - nes : vi saå alt hvad der hedder Fisk i Furesø , store graablaa Sudere , Gedder , zebrastribede Aborrer og ældgamle skim - lede Karper . De vrimlede væk i Flokke paa mange Hundrede under Fødderne paa os . At opleve dette og at mindes Vand - kalvene , der vendte sig i det stille Græs under Isen , naar vi skred paa Træsko i Kærene , var som at omfatte et eneste Nu ; der var ingen Tid gaaet . Men nu var Isen uklar . Den bløde Vind gik med en kold mul - det Vellugt , hvori der var Mindelser om Vaarbrud , Lyset skiftede i fine Toner og Spejlinger mellem Søen og de omliggende Strandbredder , og i al denne Vidde og Friskhed gav det En Vinger at fare med Sejlet over den glatte Is . Vinden pressede paa med en blid eftergivende Vælde , under - tiden i Kast , der ikke tog egentlig haardt , men som man alligevel maatte bøje sig for . Det var som at brydes med en stor , mild og bomstærk Bondepige , og idet man trods al Overmagt fra Vindens Side narrede den PAA ISEN 93 og stjal Fart fra den , kunde man ikke andet end le højt , ganske ene som man susede afsted . Timer gik . Der var kun meget faa Folk paa Isen . En Gang da vi havde været langt nede ad Holte til og kom tilbage op mod Midten af Søen , mødte vi en Karl paa et Par rustne Skøjter , der fortalte os , at en ukendt Person var falden gennem en Vaage ikke langt borte og druknet . Vi løb derhen og saå nogle Folk ovre fra Stavnsholt staa paa Isen med en Baad . Vaagen laa lidt længere ude , en næppe synlig Stribe i Isen , og de viste en Hue frem ; det var alt hvad der fortalte om et Menneskes Død . Siden føjede Historien sig sammen , Træk for Træk af sig selv . Nogle Børn havde set en Skøjteløber pludseligt forsvinde ; Børn ser alt . En oppe i Land havde hørt tre Nødraab , først højt og ængsteligt og lidt efter gentaget , saa en sidste haabløs Kalden . Men der havde ingen Ting været at se . Senere hen paa Aftenen kommer det til os gennem Telefonen , at en bestemt Mand er savnet , og der kan ikke være stor Tvivl om , at det er ham . Det vides , at han var 94 PAA ISEN en usædvanlig selvhjulpen Mand , en af Landets bedste Gymnastikere . Det at han har tabt Huen tyder paa , at han er styrtet i Vaagen under meget stærk Fart og har forslaaet sig . Og der synker han saa , efter at have set sig om og fundet , at han er ene , kun den vide Is , der synger under Skøjteløbere langt , langt borte . Mod Natten strenges Kulden igen , og Isen begynder at trække sig sammen og slaa Revner under lange dumpe Brøl fra Bred til Bred . Faar du nogen iaar ? brøler det fra Bag - sværd Sø som et kort sønderrivende Brag fra Jordens dybeste Grund . Pavse . Saa svarer det fra Furesø , et tordnende Skud der løber fra den ene Ende af Isen til den anden : Ja . Jeg har faaet en . Det svinder i et sukkende Drøn ind under Mørket : Jo . Jo . Jo . Bagheera . Paa Grand Hotel i Stockholm gaar Kel - nere med tyste Fjed i de dybe Tæpper , og der hviskes — Tys — Kipling ! Mens jeg sidder og venter i en Sal med ildgule Silkemøbler og en stor Fajance - kamin , forestiller jeg mig levende den lille fine og energiladede Mand , jeg havde set Dagen i Forvejen ved Nobelfesten , jeg husker hans smaa legende Bevægelser med Hænder og Fødder , den nervøst beher - skede Holdning — han gaar nær og er der dog ikke — og jeg grunder igen over dette Smil , der mere end noget an - det giver Kiplings Væsen . Man véd ikke ret , hvorfra i Ansigtet det kommer , men hans Træk ler , sælsomt forelsket og grumt , et Knurhaarssmil der bare genspejler Sol - 96 BAGHEERA skinnet i Verden , og idet han kommer dér saa lydløst paa Kløerne , saa ganske ufarlig , mens man samtidigt ikke kan lade være at bemærke , hvor Hovedet er formet over voldsomme Instinkter — Kiplings Hoved er ikke stort men ejendommelig fyldt , som om Gud Herren har udspilet det til det aller - yderste , da han indblæste ham Livets Aande naar alle disse Træk samler sig for Ind - — bildningskraften , slaar det pludselig , at der er jo Bagheera ! Den sorte Panter , det kælne Rovdyr i Junglebogen er , mere end nogen anden Inkarnation , Kipling selv . De kulsorte Bryn , de smaa mørke og lodne Hænder , den massive Kæbe med Kløft i Hagen , al Ting , jo vist , Bagheera . Saa sidder jeg da for den sorte Panter , stille , parat , og mens Jagthumøret stiger i mig , bliver hele Hotellet til en anden even - tyrlig Jungle , hvori det kommer og gaar dæmpet af allehaande Skabninger paa de bløde Tæpper . Elektriske Klokker kimer og siger fra i forskellige Tonarter oppe og nede i det store Hotel , uafbrudt , fra Trapper og Korridorer kommer én stor hul Lyd af mange der gaar , Hotellets egen rungende BAGHEERA 97 Stemme , og Elevatoren giver et kvalt Knæk højt oppe , som Gren mod Gren i Skoven , idet den sukkende kommer nedad . . . saa , giv Agt , maaske er det Bagheera ! Nej , det er ikke ham , og igen sidder jeg og passer stærkt paa . Det gælder at opbyde alle Kræfter , for jeg hører jo , at alle de Nysgerrige , der med hvæsset Rovtand har nærmet sig Kipling for at opæde ham , bare er bleven fortæret selv . Han spørger alle Videbegærlige komplet til Døde . Hvad mig angaar har jeg pr . Brev gjort ham nogle uskyldige Spørgsmaal om verdenspolitiske Problemer , nu skal vi se hvad han pum - per mig for . Og igen venter jeg . De gule Silkemøbler virker hidsende paa mig , jeg sætter mig til at se paa en Kala , omvunden med sort Flor , der staar paa Flyglet , og jeg siger til mig selv , at Løven er død . Uden for Vin - duerne ligger Stockholm under Sne , og Strømmen gaar saa bittert med gysende Hvirvler under den kuldeblaa Himmel . Saa , Bagheera . . . kom nu og lad en af os faa en Ende paa det ! Det er ikke frit for , at jeg bliver lidt 98 BAGHEERA sulten ved at sidde saa længe og vente i Junglen , lidt naturlig ond , og jeg begynder at udgruble en passende Hævn , naar han nu er saa naadig at komme . Saa vil jeg , der har gjort ham al den Ulejlighed , se paa ham et Nu og sige med lav Stemme : I only wanted to see the colour of your eyes . . . hvorpaa jeg lægger Ørene fladt tilbage og gaar ! Og der staar saa Bagheera og smiler Gudskelov underlig tomt med de diabolske Knurhaar , og Stegen er min . Men man er jo kun et Menneske , og da Kipling stadig ikke viser sig , falder det mig ind , at mit Brev og mit Kort kanske ikke har været Fært nok , han er ikke paa Spo - ret , og her kan jeg rimeligvis sidde og blive en meget gammel Kuguar , inden der falder Mad ned for min Tand . Man faar nok hjælpe sig selv lidt i denne Jungle . Jeg begiver mig derfor , efter en klog Konference med en Monkey i Vestibulen , op paa første Sal og tager Stilling udenfor Bagheeras Hule . Hys ... en sagte tilfreds Knurren og Haarene rejser sig paa min Ryg — en — BAGHEERA 99 kvalt knasende Lyd derinde bag Døren ! Det var nok Bagheera , der laa over Resterne af en Interviewer og tyggede Tal og Regnskaber ud af ham . . . Kulstofpro - centen i Brunkulslejerne i Jämteland , An - tallet af Mangletræer paa Nordiska Museet by God , med mig skal han nappes ! Og . . . jeg bider Tænderne sammen om min Stati - stik og Indholdsfortegnelse og hele Børne - lærdom . Denne Gang skal Bagheera , Bag - heera , den kærlige og vilde Lærer for Ci - vilisationens Barn paa Vej gennem Junglen , alle Mowgliers Ven , denne Gang skal Bag - heera tvinges til at røbe sin Sjæl ! Saa viser han sig i Døren og gør Tegn til Tjeneren om at føre det nye Offer ind . Han smiler , venlig , lækkersulten og vinker fløjlsblødt med Poten : Take him in ! Take him in ! Jeg kommer frem , og vi veksler nogle Ord sammen i Døren , foran Indgangen til hans Hule . Han næsten hvisker , kon - fidentielt , Varbørsterne om Munden dirrer , han blænder af et fortryllende Perfidi . Kipling afslaar henrykt at tale om Poli - tik . Selv i hans Nej er der en Varme , en 100 BAGHEERA Solethed , der gør at man taknemligt tager derimod som en Gave . Det kom ikke til nogen Prøve paa gen - sidig Spisen hinanden raa . Om Politik kunde Kipling altsaa ikke udtale sig , han var bange for at gøre Skade , sagde han . Og jeg forstod , at han ikke havde for Skik at ødsle med Uskadeligheder . Hvorfor havde jeg i det hele taget vulgært bedt ham om aabenmundet Passiar ? Han havde Ret , han gav mig Nej som var netop det en straalende Ting , at han ønskede at tie . Jeg takkede og gik . Men Øjnene ... de var blaa , gletscher - blaa ... hu ha , jeg har siden tænkt paa , Gud ved hvem der egentlig alligevel blev ædt af os to , i det Øjeblik vi mønstrede hinanden . Kiplings Stemme er yderst varsom , men med en skjult Resonans af Styrke , klang - fulde Lunger , og det er ikke for at blive i Billedet at jeg igen minder om de store Kattearters Mjav , naar de spindende gaber og har det godt og ikke gaar ud og slaar ihjel før imorgen . Men man kan vanskeligt tale om Panteren uden at falde ned i kon - BAGHEERA 101 ventionelle Forestillinger om et Dyr , der dog kun maa ses i Frihed . Just det samme gælder Kipling . Da jeg kom hjem , fandt jeg et Brev , Svar paa mit , skrevet med Bagheeras lille fine og farlige Klo : 