text: VED LIVETS BRED VED LIVETS BRED OG ANDRE MYTER MYTER, FJERDE BIND GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVIII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1928 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 3000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAOSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side Ved Livets Bred 7 Memerang 20 Den hvide Mands Gerninger 27 Den lykkelige Flugt 39 Mr . Pickles ' Endeligt 42 Darduses Myndlinge 52 Naaede de Færgen ? 73 Den røde Busk 80 Killingerne 83 Bønder og Dyr i Ægypten I — III 99 Ærkeenglen 116 Hos Fuglene 128 De Blinde 144 Maanebyen 149 Jordskælvet i Cairo 158 Den store Bø 162 Mod Stjernerne 170 Alderdommens Ø 181 Tømmerlæsset 192 Bakmandens Hund 195 Dadde 215 AfMyter er der oprindelig udkommen fire smaa Samlinger : „Myter og Jagter " 1907 , „Nye Myter " 1908 , „Myter , ny Samling " 1910 og „Myter , fjerde Samling " 1912 ; de udkom under et som 8de Bind af Skrifter 1916 , siden udsolgt . 1924 oplagdes de paany , nu i to Bind , Myter I og II ; samtidig udkom et nyt tredje Bind , Myter III , heri optaget Myterne fra Aarbog 1916 . Alle Myter , fra 1898 til 1924 , foreligger saaledes samlede i tre ensartede Bind . Hertil slutter sig nærværende Samling , der under Titel „Ved Livets Bred " udgør Myter IV . VED LIVETS BRED — DER gives Erindringer som ikke synes at falde sammen med Virkeligheden , selv om man kan datere dem til bestemte Indtryk , og som ikke vil blive levende endogsaa om man vender tilbage til Steder de er knyttet til ; de er af en egen indre Natur , værdifuldere end alle andre . Et helt Liv kan hobe andre Indtryk ovenpaa , det man kalder Liv , paa Bunden bliver dog ligesom en første Erfaring , vigtigere og dybere , skønt uigenkaldelig tabt , end alt hvad man har oplevet . Folk som af det følgende venter sig en Novelle , hvor det knalder med Revolverskud , eller hvor Rov og Hor sætter Blomst paa Randen af Aandsfortærelsens Bjerg , med Dødens Afgrund gabende nedenunder , dem beder jeg undskylde ; her skal skrives om saa godt som ingenting , paa egne Vegne , om Mindets Magt alene , det man haster forbi , men som man aldrig kan haste fra , fordi man fører det med sig i Roden af Sjælen . Egentlig , med Sprogets Midler , kan sligt overhovedet ikke siges eller beskrives , men man kan skrive sig frem deromkring , Omstændighederne derved ; muligvis er der dem der vil føle en Tone anslaaet i deres Indre som de kender , og som fører ind i samme dybt forvarede Verden . Det begynder for mit Vedkommende med en Aa , en meget almindelig Aa , som Vandløbene er i Danmark , og for Resten ikke i noget andet Land jeg véd af , den typiske Lavlands - Aa , som næsten uden Fald bevæger sig med mange Bugtninger og stillestaaende „Høller " , opfyldt af Grøde og kranset med Flæg , gennem milevide Engdrag , til den omsider løber ud i en eller anden lav Fjordarm . Den jeg taler om var endda kun Tilløbet til en Aa , vel snarest en Bæk , og hed da ogsaa Guldager Bæk paa den Strækning hvor jeg kendte den ; man kan , om man vil , finde den paa Kortet , i det indre Himmerland , et Sted mellem Nørager og Simested , om man saa er klogere . Jeg har siden genset den , den er nu omtrent tilgroet , næppe en Grøft , skønt en solid stensat Bro fører over den endnu , med svært Jerngelænder ; under denne Bro , hvor Loftet var lange , svære , kløvede Kampesten , og hvor et Urmørke herskede , boede den hvide Hest — men den er der aldrig nogen der taler om mere ; Broen kender jeg ikke engang igen , og Aaen er slet ikke den jeg husker ; til Barndommens Land kan der ikke valfartes , det hører som Atlantis til Landene der er gaaet under . Et lille Stykke fra Broen , paa det lidt højere Land ovenfor Aaen , laa den lille Gaard der førte Navnet „Wolles Krog " , her boede min Bedstefader . Andetsteds har jeg fortalt om ham og om de tidlige Barndomsaar jeg tilbragte i hans Hus . Livets første Erindringer gaar tilbage til Indtryk fra Aaen . En ganske bestemt Erindring har jeg om Vandspejlet , det var placeret anderledes , man saa ikke ned paa det , man saa hen ad det , og det stødte paa en anden Maade til Himmel og Jord , det er naturligvis fordi man var lille og Vandet saa 9 VED LIVETS BRED meget nærmere ; men det er ikke denne Barnets Horisont alene man taber og aldrig siden kan sætte sig ned til , man kan overhovedet ikke mere se som man kunde dengang . Om Sommeren slog de Hø i Engen lige til Randen af Aaen , og en vældig , lattermild Kvinde , en Guddom ved Navn Gitte , gik paa Vandet , som det forekom mig ; hvad hun foretog sig var nok blot at hun med sine bare Fodblade rørte ved Vandspejlet over det dybe , sorte Høl , der gik i Niveau med Græsset , for paa Pigevis at gyse og gække den visse Død . Samme Gitte blev ellevild i Engen og kunde finde paa at snurre sig saadan rundt paa Stedet at Skørtet , absolut det eneste hun havde paa , stod som en Saturnusring ud i Luften omkring hende fra Bæltestedet , og samtidig med at hun drejede sig rundt lo hun , en umaadelig stærk Latter , som ligefrem fik Solskinnet og hele Verden til at ryste . Fjernt i Engene paa den anden Side Aaen gik bredtskrævende Figurer , i en svingende Bevægelse fra den ene Side til den anden , store Karle i Skjorteærmer der mejede Hø , som om de favnede og favnede sig frem gennem Engen . Meget gav den store , aabne Dag et Spædbarn , som sad plantet i en Høbunke , at tænke paa og undres over . Et langthenrungende Kobrøl inderst i Engene , med Genlyd mellem Bakkerne , det var som en Tone Dagen selv kom til Orde i , Solen der talte , Himlens solede og klangfulde Røst . Aldrig nogensinde siden var Sommerdagen saa sommerlig , Vandspejlet i Aaen , hvori Himlen og Skyerne laa , saa blaat , aldrig siden var Duften saa nær , af Dynd og Vand , Planter og honningsød Luft ; det var Livet selv der blev født paa en eneste Dag . 8 VED LIVETS BRED Ja her , ved Bredden af en uforglemmelig Aa , blev Verden til . Fra Gaarden oppe paa Bakkerne skraanede en lille Mark ned mod Engene og Aaen , herfra har jeg en Erindring , som siden paa en mærkelig Maade er bleven fordoblet og fordybet ved at blandes sammen med hvad en anden , som havde ganske samme Erindring , har fortalt . I Maj 1923 døde min Fader , nær de 75 , efter at have praktiseret som Distriktsdyrlæge i Farsø i tooghalvtredsindstyve Aar . Han var født et Par Mil derfra , i Guldager , 5 . Juni 1848 , hele hans Liv gik hen indenfor samme lille Kreds paa den himmerlandske Steppe , hvor hans Slægt var fra og efter alt at dømme har været bosiddende , lige siden Landet bebyggedes i Oldtiden . Hans Fader , Væveren , var født i Hvam , ikke langt fra Guldager ; Slægten kom fra Støttrup Hede , en sort , ørkenagtig Slette , Mor og Sand , hvor næppe engang Lyngen vil gro ; her i Nærheden ligger Snæbum med den store dobbeltkamrede Jættestue . For et uøvet Øje er Landet herinde overalt noget nær det samme , steppeagtigt fladt , skønt det ligger relativt højt , milevide Kær og Dalfører med lange , sorte Hedeaase imellem , kronet med Kæmpehøje , iøvrigt vidtstrakt , aabent , magert Agerland med en ejendommelig spredt Udflytterbebyggelse . Ved Aars er et Vandskel , herfra gaar Aaerne i Nord , Vest og Syd , her i Nærheden er GundestrupKedlen funden , det er rimeligt at Kimbrernes Hovedsæde og Kultplads har været her hvor alle Vandløbene fører op ; men Niveauforskellen er knap synlig , ogsaa inde i Midten , hvor Vandløbene deler sig , er det lange , flade Kærstrøg , skaldede 11 VED LIVETS BRED Heder , hvor Bunden er Jernsand og kun Klokkelyng vil gro , rødt Vand i de fattige , kæruldtilgroede Moser , al Vegetation sparsom og dvergagtig trykket af Vinden . Men Skabningen nærer sig af hvad den forefinder ; min Fader havde sin Natur fra Naturen her , netop den himmerlandske vækstarme Flora beskæftigede han sig med hele sit Liv , paa gammeldags stille Botanikervis , uden noget andet Øjemed end at samle og bestemme , han efterlod et fuldstændigt Herbarium over alle jydske Planter , en Stak Papir med tørrede og pressede Planter at se til bagefter , men for ham betød de en Menneskealders Glæde , tusind Steder , overalt hvor han kom i sit Hverv som Dyrlæge , alle hans Livs Somre , Himmerlands Blomst , Blomsten af hans Væsen . Før han begyndte at presse Blomster havde han gjort et Forsøg paa at tegne hele Floraen ; dette tegnede Herbarium eksisterer endnu og tør nok siges at have adskillig mere Værdi end de tørrede Planter . Et Billede af min Fader som Botaniker , mellem Billeder fra et helt Liv , staar i Forgrunden af min Erindring , som et fortættet Indbegreb af hans Væsen , hvori han er mig nær , skønt nu for altid fjern . Det er næsten i bogstavelig Forstand et Billede , i Glas og Ramme saa at sige , rundt , og som komponeret af Lys , det var nemlig en Situation set i Kikkert ; den staar for mig endnu med hele Nuets Liv , skønt Øjeblikket ligger saadan noget som fyrretyve Aar tilbage i Tiden . Det var en Junidag med stille , bagende Solskin , som man ogsaa kan have dem i Jylland , Søndag , Alverden nybagt , nyvasket , og som badet i Lys , Landet overalt grønt , Agrene 12 VED LIVETS BRED som en Sø af Korn , Kæret lysegrønt og prikket af det jydske hvid - og sortbrogede Kvæg , saa langt Øjet saa ' ; selv Heden og Højene , ellers saa mørk , forklaret af et skært Ovenlys , de fjerne Horisonter klare , helt over ad Rold Skov til , Himlen lutter Lys . Østenfor Byen strækker Kærene sig milevidt , og her , ude ved Tørvegravene , bemærkede jeg en hvid Prik , et paafaldende ildhvidt Punkt , midt i det grønne ; det bevægede sig , men man kunde ikke se hvad det var . Jeg begav mig op paa Loftet , hvor min Fader havde en stor Kikkert staaende , af egen Konstruktion , og rettede den ud gennem Taglugen mod det hvide Punkt . Og det var min Fader der gik ude i Kærene , jeg fik ham ganske nær i det runde Felt og saa at han havde den hvide Frakke paa , der for hans Vedkommende betød at nu var det Sommer , den blændede som Ild i Solen , med stærke , svovlblaa Skygger i Folderne , han stod mellem nogle Ris og Planter , som skjulte ham til midt paa Livet , Kærpil og høje Græsser , og under Armen havde han sin Botaniserepresse af flettet Jerntraad , aabenbart var han i Færd med at bestemme en Plante han lige havde fundet . Som jeg saa ' ham dèr , paa en frodig Dag , ene og lykkelig optaget , helt sig selv , saadan , i Sol og under aaben Himmel , med en seks - otte Mils Synskreds bagved , blandet sammen med Urter , som han elskede og studerede , saadan vil jeg altid huske ham . Det var jo hans gode Aar , han var mellem 30 og 40 dengang , midt i Tilværelsen , det var Sommer , og selv var han paa sit Livs Sommerhøjde , en tætsluttet bomstærk , haaret Mand , med Hænder der mere egnede sig for en Jætte 13 VED LIVETS BRED end for en Mand af hans Størrelse . Jeg har set ham holde en urolig Hingst i Næsebrusken , den slog op med Hovedet og løftede hele Dyrlægen af Fodfæstet en god Alen op i Luften , men han slap ikke sit Tag og endte med at faa Hingsten til at staa musestille , den Staaltang der klemte jo længere jo haardere kunde den ikke befri sig for . Fik han Hold med en Fingerkrog i Underkæbegrenen paa en Kalv , som Koen ikke kunde føde , ud kom Kalven ! Som Dyrlæge husker jeg hans Stilling , egen for ham hele hans Liv , naar han lyttede til et Kreatur , med Øret ind i den haarede Flanke og den ene Haand med Kabudsen i op over Ryggen paa Dyret , den anden støttet mod Knæet , Mand og Dyr som i én Støbning . Han var en Dyrlæge helt igennem . Men Botaniken var hans Glæde . Herbariet som han tegnede af den jydske Flora , og som jeg ejer efter ham , er et Mindesmærke over hans Smag . Planterne , der er smaa og stækkede , som de bliver det i Jyllands vindaabne , magre Enge , er meget simpelt tegnet , for egen Fornøjelse , uden Skrupler , uhemmet ; jeg husker ham ved Arbejdet , han holdt Planten op for sig med den ene Haand og tegnede efter den med den anden , rask , lige ned , med en fin Pen , uden Rettelser , paa et Øjeblik ; bagefter lagde han Farver paa , en gammel Farvelade og Aniliner paa Flaske , mange , ikke altid lige heldige Forsøg paa at ramme den rigtige naturtro Farve ; men hvad Tegningen angaar blev det Planten selv , saadan som han saa den , og saadan som den var . Der er den gule Torskemund , som tilligemed Kongelys og Engelskgræs er saa ejendommelig for magre , sandede og af - 14 VED LIVETS BRED sides Egne , i Nærheden af Strand , Eksemplarerne ganske særlig smaa og fortrykte , der er allehaande Løvetandssorter og Gnafalier , Blomsterstedbørn , men ogsaa de samme Arter man kender i fuld Udfoldelse fra Øerne , kun fattigere i Jylland , halv Vækst , ligesom Rodskud af hvad der bliver yppigt og fuldbaarent andre Steder . Tegningerne gengiver levende disse Karakterplanter for en Trods - alt - Flora fra det Land min Fader var fra og er Prøver paa hans Kunst . Den sidste Gang jeg saa min Fader var det paa Sygesengen , som en Maaned efter skulde blive hans Dødsleje . Min Fader var erklæret Kristendomsfjende ; en Overgang var han Spiritist ; men mod Slutningen udtalte han til mig at han ikke ønskede sig noget andet Liv ; han havde haft nok i det ene . Han havde jo ogsaa levet længe nok og havde ikke noget at føje til sin Skæbne . Men Nætterne var lange , betroede han mig , naar han ikke kunde sove ; han laa da og tænkte , og der kom saa mange Minder til ham , allerlængst tilbage fra , Ting han hele Livet igennem havde glemt , men som nu stod for ham igen med en Klarhed som var det lige hændt , skønt det var halvfjerdsindstyve Aar og mere siden . Det var en Aprildag jeg saa ham sidste Gang , og ude gik den haarde Vind og tudede i det nu saa tomme Hus , hvor elleve Børn var stormet igennem ; alt Træværk saa ud som bævergnavet efter dem , Halsen som vredet om paa alle Dørlaase ; jeg tænker det var Vinden om Natten som slæbte med Minder over det udstrakte , aabne Land derude , hvor han aldrig havde ejet andet end Milene , et halvt Aarhundredes 15 VED LIVETS BRED Køreture til alle Aarstider , i al Slags Vejr ; det samme Land , med ikke store Afstande imellem , gemte hans Barndom ; her havde han levet , og her skulde det nu altsammen være forbi . Mellem hvad han fortalte mig var en Ting han særlig tydeligt huskede og lagde en besynderlig , ligesom frygtblandet Vægt paa , som var han bange for at miste det , et Minde fra en Alder hvor han næppe havde kunnet gaa , det var en Gang de høstede den Ager der skraaner ned mod Aaen , hjemme paa „Wolles Krog " i Guldager , hvor han var født . Ja , da havde de gjort et lille „Hus " til ham paa Stubbene , af tre Neg sat sammen , og plantet ham deri , og dér blev han siddende og var hyttet , mens de slog Marken og bandt Negene op . Det laa han og tænkte saa stærkt paa nu — Livets Begyndelse , nu da det var levet til Ende , hans Væsen der vendte tilbage i sig selv . Naar man kommer forbi en Mark hvor Folk høster hænder det saa tit at man ser et lille Barn plantet midt i Marken , skærmet af et Par Neg ; saa véd Moderen hvor det er , og det sidder med en „Mam " i Haanden og har Fornøjelse af Fugle og Fluer ; det er Billedet udvendig fra , saadan som vel mange har set det . Min Fader havde selv været i den Situation og erindrede det altsaa indvendig fra . Men jeg har ganske samme Erindring , og fra selv samme Sted ! Som Lille var jeg hos min Bedstefader , man høstede paa den Mark der skraaner ned mod Aaen , og man satte mig i et lille Læ af tre Neg der sluttede om En som en lille Hule , og som jeg ikke kunde gaa fra , større var jeg ikke heller , og man gav mig store , modne Frøkapsler af Klinten at lege med , fulde af Slim , og sorte , skarpe Frø , Vidunderting som Mag - 16 VED LIVETS BRED terne , de Voksne , altid med straalende Ansigter , skænkede En . Andre Ting fra min tidligste Barndom i min Bedstefaders Hus er bleven mig fortalt af andre , Ting jeg ikke selv kan huske , saaledes skal jeg en Gang være bleven borte , man ledte i flere Timer og frygtede Aaen , men fandt omsider Ungen sovende i Krybben under Mulen paa Køerne inde i Stalden ; da maa jeg endda have været ældre , men om denne Tildragelse , der dog havde noget usædvanligt , noget „spændende " , bevarer jeg ikke ringeste Erindring . Hvad husker man , naar Livet har nedfældet det der var Liv — at man er bleven skudt i Benet engang , at man købte et Hus ? Der er dem der fuldstændig har glemt Personer til hvem de har staaet i Elskovsforhold ; saa lidt erindringsværdigt er hvad man ellers populært karakteriserer som „intimt " Liv , indre Liv gør sig anderledes erindret . Jeg er tilbøjelig til at tro at naar saadan et Indtryk som det min Fader og jeg havde tilfælles bliver husket fremfor andre , er det mere end en Erindring , det er arvet Erindring , biogenetisk Oplevelse , om man vil , Erfaringer indenfor Slægten , som giver Fantasien en Retning og meddeler visse Indtryk en højere Rang end selv paafaldende , men tilfældige Hændelser . Den nyere Videnskab taler om et uforgængeligt Princip i Slægten , Anlæget , som holder sig identisk , hvilke ydre Indvirkninger der saa finder Sted ; er det saadan et begravet Huskeanlæg der gør sig gældende og virker udvælgende paa alt hvad man oplever ? Saa længe Agerdyrkere har høstet deres Mark har de taget den Spæde med og sat den paa Marken , et Sted hvor man 17 VED LIVETS BRED kunde holde Øje med den , og med en eller anden Gave til Trøst , de første Kærner pillet ud af et Aks , og smagt for første Gang , en Blomst at snuse til , hvorved man faar Blomsterstøv paa Næsen og af de Store under meget henrykt Komediespil maa lære at nyse og sige Atji — er det ikke saadan endnu ? De første Indflyttere , der kom op ad Aaerne , havde de ikke saadan en Byldt i Baaden der varsomt blev bragt i Land og sat paa Grønsværen , et Barn med urfriske Øjne , sad det ikke i Marken da Nybyggerens første lille Mark mellem ryddede Stengærder i en Lysning af Skoven blev mejet ? Min Fader har siddet saadan i Marken , med en Sukkermad i Hænderne , generet lidt af de skarpe Stubbe og kildet bagfra af et Straa , med sin Opmærksomhed delt mellem en paa Jorden krybende Myre og Himlens Under , Aaen dernede , ganske som senere hans Søn , den ene omkring 1848 — 50 — hvor kort Tid siden , historisk set ! — den anden et lille kvart Aarhundrede efter . Aaen , det var som om man med alle Livsaander higede efter den , Aakanderne og de i Strømmen nikkende , grønne Flasker , de gaadefulde Vandspejl over Høllerne , alt det Liv der rørte sig i Aaen , som man senere stiftede nærmere Bekendtskab med , Krebsene paa Bunden , Aaens Gru , som de Voksne gjorde deres til at udbrede , den meget udskældte , med tusinde Advarsler bagtalte , som ren Bømand personificerede Aa , som var En strengelig forbudt , og som ingen Magt fik lært En at holde sig fra . Men alt hvad Aaen siden gav af Oplevelser , det tilhører en anden Alder , næsten en anden Barndom , rent personlige smaa Erindringer . De tidligste Indtryk er upersonlige , Naturen selv , uden 18 VED LIVETS BRED Meddelelsesmiddel , uden Sprog , Tilværelsen selv som et Under . Det kommer til mig endnu , naar jeg genkalder den Dag da de høstede Rug paa min Bedstefaders Mark , Forestillinger fra Livets Morgen , ikke til at give Form , men uforgængelige , dybere , mægtigere end andre . Tingene som de opfattes af yngre og friskere Membraner kan i og for sig ikke erindres , kun genkaldes , omfattes af Erindringen , som man omfatter en Tone eller en Duft . Man ser aldrig Aakanderne i en Aa igen paa samme Maade som første Gang i den tidlige Barndom , man lugter aldrig et nyslaaet Neg igen som første Gang , der er kun een første Gang . Her ved Bredden af Guldager Bæk saa min Fader det himmelske Lys . Og som gammel Mand laa han de lange Nætter , naar Vinden tudede i Dørene , og lyttede tilbage til Stemmer fra Livets første Gry , over et Spand af nogle og halvfjerdsindstyve Aar , i hvilke de havde været begravet under saa meget andet af Livets Musik . Er det da saadan at kun i en Art Invaliditet , som Barnet er Invalid , knyttet til Stedet , og som den gamle Mand der skal dø er det , holdt fast , ikke den der bevæger sig imod Tingene , men den til hvem Alting kommer — er det Betingelsen for at opleve , fænge i Sjælen , som et Korn Natrium fænger paa Vand naar det bliver holdt fast ? Ja , man kan jo eje Livet paa flere Maader . Men mest ejer man det nok naar man er ren i Sjælen , de første og sidste Stationer paa Livets Vej , naar alt hvad man slæbte med sig i de haarde Aar , inklusive ens formentlige Ærinde , er fejet ud . Den Ønsketilværelse de allerfleste Mennesker stræber imod ligger jo ikke foran , i en Fremtid der skal komme , hinsides VED LIVETS BRED 19 Tilværelsen endogsaa , som mange tror ; kun paa et sløvet , erhvervet og hærdet Forhold til Virkeligheden beror enhver Stræben derfra imod andre formodede Eksistensformer . Nej , den Verden man ser frem til , fordi man savner den , viser tilbage mod en Fortid , Barnets Verden . Kun i sine Børn formaar man at omfatte den , naar man selv har sat den til . En saadan indre , fordybet Verden , knyttet til Livets Udspring , deler jeg med min afdøde Fader , og som jeg tror med hans Fædre og Fædres Fædre , saa længe Mennesker har lagt Korn i Jorden og gjort et Læ af Neg for den Førstefødte og delt Smil med Barnet over Jordens Gaver . Endnu længere ude knytter denne indre Anskuelsesform til Dyret . Det er en Verden som er mere end Erindring , det er Part af Slægtens Væsen , den inderste Sjæl , som gennemtrænger al Skabningen . Følelsen deraf forekommer mig at hæve over Tid og Død , saa længe den bevares som dyrebar . 10 VED LIVETS BRED MEMERANG MALAJISK ÆVENTYR DEN følgende Tekst er oversat og bearbejdet efter George Maxwell : In Malay Forests , 1911 , med forventet Tilladelse . Maxwells Bog handler hovedsagelig om Jagt , men har ogsaa udmærkede folkloristiske Optegnelser , derimellem nærværende Myte . Den fremføres i en Ramme af Jagtoplevelser , som foranlediger de medfølgende Malajer til at fortælle Æventyret ; her er det genfortalt i Sammenhæng og med de nødvendige Forklaringer . Æventyret giver et morsomt Indblik i Malajens helt af Skoven bestemte Fantasiverden og det mohamedanske Apparat hvormed han giver sine Tanker Form . Paa sin Vej ned i Bagindien er Bibelens Kong Salomon bleven til Dyrenes Fyrste og har faaet sit Navn ejendommelig forandret ; af Fjernhed opstaar Æventyret . Som man vil se passer Æventyret om Memerang ganske mærkelig paa de sidste Tiders Verdensbegivenheder , det har en fatalistisk Moral og er aktuelt , foruden at det er betegnende for hele Verdensordenen . En Morgen gik Memerang , Odderen , ned til Floden for at fange Fisk . Hun efterlod sit Kuld spæde Unger paa Bredden , og før hun gik bad hun Far Fred i Skoven ( Dverg - MEMERANG 21 hjorten ) om at passe paa dem mens hun var borte . Det var naturligvis i de Dage da alle Dyrene talte det samme Sprog . Ved Allahs Anordning havde Nabi Sleman ( Kong Salomon ) Myndighed og Magt over alle levende Skabninger , og Nabi Noh ( Noah ) havde faaet alle Træer og Planter betroet , lige med Undtagelse af nogle faa Planter Nabi Noh havde glemt . Det var Nabi Tuakal ( Tilfældighedens Profet ) der opdagede at Nabi Noh havde overset visse Rødder og besluttede at plante dem for egen Regning . Hele Jorden var bleven beslaglagt af Nabi Noh , saa Nabi Tuakal havde ingen anden Valg end at plante disse Rødder paa andre groende Træer . Det gjorde han , og saaledes opkom Orkideerne ; dem raader Nabi Tuakal for og ikke Nabi Noh . Saa vidt om alle Tings Oprindelse . Odderen dykkede i Floden , og Far Fred i Skoven blev paa Bredden , legede og nippede til det unge Græs og holdt et Øje med Odderens Unger . Pludselig hørte han at det sagde Bom bommelom , bommelom ... han lyttede og hørte det igen , forstod at det var Spætten der trommede paa Træerne , og den Maade den trommede paa var Krigsallarmeringen . Se Spætten , hvis Navn er Blato , er den Fugl der løber paa Træstammerne og trommer paa Barken med sit Næb . Af Skovens Fugle har den faaet til Hverv at slaa Aliarmtrommen naar der skal være Krig . Og da Far Fred i Skoven hørte Signalet forstod han at en eller anden Blodsudgydelse fandt Sted her eller der . Nu er Dverghjorten lige saa dygtig til at tromme paa Jorden med sine Ben som Spætten er det i Træerne ; det er noget enhver Malaj har hørt i Skoven naar 22 VED LIVETS BRED Dverghjorten kalder paa sin Mage , saa trommer den i Jorden med sine Bagben , og Malajerne driver Lokkejagt paa dem ved at efterligne netop denne Trommen med to smaa Pinde . Men takket være denne Sædvane er det at Dverghjorten er bleven første Danser og Trommeslager mellem alle de firføddede Dyr i Skoven . Sit Tilnavn , „Far Fred i Skoven " , Che Salam di Rimba , han hedder ellers Pelandok , har han faaet fordi han trods sin højst ubetydelige Størrelse er et af Skovens snildeste Dyr ; der gaar mange Myter om ham , lige saa mange som om den snedige Mikkel Ræv i Evropa ; og da han ofte ved sin Snildhed griber afgørende ind i Skovens vanskelige Affærer , mellem saa langt større og farlige Skabninger som Krokodiller , Elefanter og Tigre , har han faaet Navn af Far Fred i Skoven . Saa derfor da han hørte Allarmeringen skyndte han sig at gøre sit for at sprede den , slog Tappenstreg med sine smaa Hove i Jorden alt hvad han kunde : Bom bommelom , bommelom ! Men i sin Ophidselse saa han sig ikke for hvor han trampede , og inden han vidste af det laa alle Odderens Unger døde , traadt ihjel af hans dansende Hove . Kort efter kom Odderen hjem , og der blev en skrækkelig Scene . Far Fred i Skoven vedgik hvad han havde gjort , men Odderen vilde ingen Undskyldninger høre og gik til Nabi Sleman for at faa Oprejsning . Da hun var bleven stedet for Kongens Aasyn gjorde hun sin Reverens ( hvilket Malajerne gør ved at hæve begge Hænderne med Haandfladerne lagt sammen op i Højde med Øjnene ) og sagde : Med Tilladelse , o Konge ! Far Fred i Skoven har dræbt din Slavindes Børn ; din Slavinde afventer din Kendelse . Nabi Sleman svarede : Aldrig blev Børn født uden en Fader og en Moder ; aldrig uden at begge Parter blev hørt er Retfærdigheden sket Fyldest . Gaa og tilkald Far Fred i Skoven . Nabi Sleman vendte sig derpaa til sine Hofembedsmænd og sagde : Vi vil sidde til Doms i denne Sag paa Paladset ved Flodens Udløb . Lad alle Dyr komme til Stede . Siden begav Nabi Sleman sig til Paladset i fuldeste Gala . Alle Dyrene var kommen . Paa den ene Side af Paladset laa Havet , besat til Trængsel med alle Havfiskene , paa den anden Side laa Floden fuld af alle Ferskvandsfiskene ; ind ad Land til stod alle Skovens Dyr , og Træerne var fulde af Fugle og Sommerfugle . Saa vendte Nabi Sleman , af Allahs Naade alle Dyrs Behersker , sig mod Odderen og sagde : Sig hvad du har at sige . Og Odderen gjorde sin Reverens og sagde : Med Tilladelse , o Konge ! I Morges da din Slavinde gik ned til Floden for at fange Fisk efterlod hun sine Børn paa Bredden og bad Far Fred i Skoven passe paa dem . Da hun vendte tilbage fandt hun dem døde , traadt ihjel ; og Far Fred i Skoven tilstod at det var ham der havde gjort det . Din Slavinde afventer din Kendelse . Nabi Sleman vendte sig mod den Anklagede og sagde : Sig du hvad du har at sige . Far Fred i Skoven gjorde sin Reverens og sagde : Med Tilladelse , o Konge ! Hvad Odderen har sagt er sandt . Men kort efter at din Slave var bleven Børnene betroet slog Blato , Spætten , Allarm til Krig . Din Slave , som det var hans Pligt , 24 VED LIVETS BRED gav ogsaa Allarmerings - Signal , men idet han gjorde det kom han uden Vidende eller Vilje til at træde paa Odderens Børn og træde dem ihjel . Din Slave gjorde kun sin Pligt . Fejlen er hos Spætten som trommede til Aliarm . Lad Ingen blive dømt fraværende , sagde Nabi Sleman . Send Bud efter Spætten . Spætten kom flyvende gennem Luften ( og her efterligner den malajiske Fortæller med Haanden Spættefuglenes bølgende Flugt ) op og ned , op og ned , ligesom det flammebølgede Blad paa en Kris eller Bølgerne paa Søen , stedede sig for Kongens Aasyn og gjorde sin Reverens . Far Fred i Skoven har dræbt Odderens Børn , sagde Nabi Sleman , og tilskriver dig Skylden , idet han siger at du gav Aliarm - Signalet til Krig . Hvad svarer du paa den Beskyldning ? Med Tilladelse , o Konge , sagde Spætten , det er sandt at din Slave allarmerede til Krig . Men din Slave havde set at Penju , Flodskildpadden , kom op af Floden , bagefter ham kom alle Flodskildpadderne , og de var allesammen i Harnisk . Idet de fuldtallige kravlede op paa Flodbredden saa det ud som et væbnet Indfald i Landet , og din Slave slog altsaa Allarm til Krig . Skylden ligger hos Penju , Flodskildpadden . Fordi Grenen brækkede da Næshornfuglen fløj forbi skal man ikke sige at det var Næshornfuglen der brækkede Grenen , sagde Nabi Sleman . Vi ønsker at høre Flodskildpadden . Flodskildpadden var i Trængslen mellem alle Flodbeboerne . Han krabbede op paa Bredden , Sandet fløj baade til højre og til venstre under hans brede Labber , og stedede sig for Kongens Aasyn . MEMERANG 23 Han gjorde sin Reverens , og Nabi Sleman sagde til ham : Blato , Spætten , har givet Krigssignalet , og som Forklaring angiver han at det saa ud som om du og dit Folk gjorde Indfald i Landet . Hvad siger du til det ? Flodskildpadden gjorde igen sin Reverens og sagde : Med Tilladelse , o Konge ! Din Slave saa at Floden var helt fuld af Tummel og Opstandelse . Udang , det er Krebsene , gik gennem Floden i Kompagnier og Bataljoner , og alle bar de deres lange Spyd mellem Øjnene . Sebarau , Aborrerne , svømmede op mod Strømmen i brede Slagordener , hver eneste en med sit skinnende Krigsskærf paatværs af Kroppen . Og Jengulong , Hornfiskene , kom tæt bagefter , med hidsige Fremstød baade til den ene og den anden Side , bevæbnet alle til Hobe med deres rædsomme Lanser . Da din Slave saa slige Tegn paa Krig og voldsom Død i Floden ombyttede din Slave og din Slaves Folk Floden med Sikkerheden paa det Tørre . Du forbarmende Allah , sagde Nabi Sleman , en Flod er visselig ikke uden Bugtninger , ukroget er den ikke . Send Stævning efter Krebsene , Aborren og Hornfisken . Nævnte Skabninger var allesammen i Floden til Kongens Opvartning , og da de blev kaldet ved Navn nærmede de sig Bredden og gjorde deres Reverens . Som Svar paa det Spørgsmaal Nabi Sleman stillede til dem svarede de alle som med een Mund : Med Tilladelse , o Konge ! Flodskildpadden har sagt Sandheden . Men det var ingen Indfald i Landet — ingen Opmarch af Krigere . Det var bare det at dine Slaver flygtede for deres Liv , begrundet paa et Overfald af Memerang , den Odder , som altid myrder og hærger paa din Slaver . Da vendte Nabi Sleman sig mod Anklageren , som nu var 26 VED LIVETS BRED Anklagede , og sagde : Hah , Memerang Odder , hvad siger du til det ? Med Tilladelse , o Konge , svarede Odderen , det er sandt at din Slave hærgede paa Krebsene , Aborren og Hornfisken . Det er din Slaves Natur at leve af dem og at fodre din Slaves Børn med dem . Fremdeles , det var for at opsøge og ihjelslaa samme at din Slave efterlod sine Børn i Far Fred i Skovens Varetægt . Sagen er klar , sagde Nabi Sleman . Hør nu vor Dom . Vid , o Memerang Odder at det ikke er Pilen men den der fører Buen der slaar ihjel . Skylden er din . Hvis du ikke havde hærget paa Krebsene , Aborren og Hornfisken , vilde Flodskildpadden ikke være gaaet op af Floden , og Spætten havde ikke rørt Krigstrommen , og Far Fred i Skoven havde ikke ved at sprede Allarmeringen dræbt dine Unger . Ingen uden du selv er at dadle , og Ingen anden hjemfalder rettelig til Straf . Lad dine Børns Død være en tilstrækkelig Straf for dig . Gaa , og Fred være med dig . Derpaa vente Nabi Sleman sig mod Bentaras , Hofembedsmændene , og sagde : Vor Dom er forkyndt . Sørg for at alle her tilstedeværende Dyr vender hjem , og Fred være med dem . MEMERANG 25 DEN HVIDE MANDS GERNINGER EFTERFØLGENDE er en Beretning om hvad der hændte mig og en Søn af mig , nedskrevet umiddelbart efter at det var passeret . Min Søn og jeg havde været ude og løbe paa Skøjter , udenfor Byen ; og idet vi gik hjem og kom forbi de gamle Fæstningsværker i Byens Udkant , et temmelig ensomt Sted , blev vi pludselig ved højlys Dag , gjort til Genstand for et Overfald af en uhyggeligt udseende Person , Vagabond eller Bisse , som havde ligget i Baghold i Grøften . Han skød op derfra i et Spring ; der kunde ikke være Tvivl om hvad han havde i Sinde . Han var en høj og svær , behændig Mand , meget over min Vægtklasse , saa det eneste der var at gøre var at begynde først , og jeg begyndte straks — jeg slyngede Skøjterne i Ansigtet paa ham , og da han dukkede sig og undgik Slaget fik jeg et Greb paa ham ved Hofterne og kastede ham , ved voldsomt at løfte ham og støde ham sidelængs , saa lang han var paa Stenbroen ; et rent Held at jeg fik ham overende , men i Gaden gik han , tung som en Stud — og da jeg indsaa Faren ved at Bæstet kom paa Benene igen greb jeg ham ved Ørerne og dunkede hans Hoved 28 VED LIVETS BRED ned i Brostenene , to Gange , til jeg følte ham falde sammen under mig . Jeg raabte til min Søn om at hente Politiet , og afsted sprang han . Imidlertid løb jeg med Fingrene gennem Haaret paa den bevidstløse Mands Baghoved , i stærk Ængstelse for om han skulde have faaet Brud paa Kraniet ; han laa fuldstændig uden at røre sig , med opaddrejede , hvide Øjenkugler ; men der var ingen Revner at føle , Blod kom der heller ikke . En lille Hjernerystelse , tænkte jeg ærgerlig , for hvad skulde jeg nu gøre med det store grimme slappe Legeme ? En Vogn , hvad man kunde faa fat i , og saa til Hospitalet vel med Slamperen .. . Forpustet rejste jeg mig og saa paa den udstrakte Mandsperson . De sortsmudsede , grove Ansigtstræk rørte sig konvulsivisk , og jeg blev igen bange for at have gjort ham alvorlig Skade . Det var en stor , pragtfuld bygget Karl , ikke synderlig gammel , men forlevet , glatbarberet , med et stort Underansigt , oppustet , med for meget Mave — en deserteret Fyrbøder , Straffefange eller professionel Forbryder , hvad kunde man vide ? Klæderne var støvede og krøllede — men han havde ren Skjorte paa , bemærkede jeg , og en iøjnefaldende , ganske ny og kostbar Vaskeskindsvest under den lasede Jakke , som jeg under Kampen havde revet op — formodentlig nylig erhvervet ved et eller andet Indbrud , forestillede jeg mig . Jeg fik ikke Tid til at anstille flere Betragtninger , for mens jeg stod lænet over Bissen , som jeg havde slaaet ud , følte jeg et haardt Greb om Skulderen , blev hvirvlet rundt og stod Ansigt til Ansigt med en høj , bister Politibetjent — en anden DEN HVIDE MANDS GERNINGER 29 en bag ved ham , og bag dem igen to andre med min Søn imellem sig ! Jeg vristede mig løs og gjorde Front mod denne nye Udvikling Tingene tog . Saa utrolig det lød : Politiet troede det var mig og min Søn der var de skyldige i Overfaldet ; de havde arresteret ham , og nu var de i Færd med at arrestere mig ogsaa ! Idet jeg trak mig bagved den bevidstløse Bisse pegede jeg paa ham og bestræbte mig for at gøre Betjentene Sagens sande Sammenhæng begribelig , i al Hast , forklarede at det var os der var bleven overfaldet , fredelig som vi kom gaaende , og at vi havde handlet i Selvforsvar , min Søn og jeg , paa Hjemvejen efter at vi havde været ude og løbe paa Skøjter ... Ude og løbe paa Skøjter , brølede den høje , kæmpemæssige Panser med et Blik til mine Skøjter , som laa paa Fortovet endnu hvor de var falden — han har været ude at løbe paa Skøjter , en harmløs , uskyldig Borger , og De og Deres Bande har ligget i Baghold og snigmyrdet ham ! Deres Medskyldige i Mordet greb vi , idet han rendte fra det , og Dem arresterer jeg her i Begreb med at tømme Ligets Lommer ! — Dette gik for vidt , men jeg beherskede mig ; roligt , men skarpt henvendte jeg mig til Betjenten : VilDe øjeblikkelig sørge for at den besvimede Voldsmand her bliver bragt til Hospitalet , og vil De saa føre mig og min Søn paa Stationen , for at vi kan aflægge Forklaring ! Det kan De stole paa , skraalede Betjenten , og omtrent i samme Øjeblik , som ved Trolderi , valsede der to store , lukkede Automobiler om Hjørnet , i en sindssvag Fart , jog frem 30 VED LIVETS BRED og bremsede ud for os saa det peb , lige ved at brase ind i hinanden — og ud sprang endnu to Betjente , idet de smækkede Dørene paa vid Gab ... Fuldkommen fattet nærmede jeg mig Vognene og gjorde Tegn til min Søn om at følge mit Eksempel og overgive sig uden Vrøvl . Naturligvis , det var bare at veksle et Ord med Inspektøren eller et andet Fornuftvæsen paa Stationen , saa var den Misforstaaelse hævet . At mundhugges med et Sjak menige Betjente , som med pøbelagtig , slet skjult Munterhed tog Parti i en Sag , saadan som deres Instinkter indgav dem det , faldt mig jo ikke ind . Formanden for Politistyrken samlede mine Skøjter op og holdt dem højt i Vejret i sin behandskede Haand , Handske Nr . 10 , grinte smudsigt og glødede over hele sit Plebejhoved af Vigtighed : Indicierne ! Lad os ikke glemme Indicierne ! Unægtelig , jeg stod som naglet til Jorden et Øjeblik — hvad mente Idioten ? Kogende indvendigt vendte jeg ham Ryggen og lavede mig til at stige ind i Automobilet . I Døren følte jeg et ondsindet Spark bagi , den uniformerede Slubbert som hjalp til med sit Knæ ; og det var mer end jeg kunde finde mig i ; naar Væsner af Hankønnet lægger Haand paa mig reagerer jeg som et Væsen af Hankønnet , jeg gik af som en Mine , vendte mig og fløj i Livtag med ham . Ogdet var Krænkelse af Politiet i Funktion ! Selvfølgelig , de fik Bugt med mig , han og et Par Stykker til , men de havde dog omtrent maattet plukke alle Klæderne af mig , inden de fik mig ind i Vognen . Men med min Dreng fik de et Stykke Arbejde ! Han er DEN HVIDE MANDS GERNINGER 31 nitten Aar , let Sværvægt , og slaar som en Hest ; da han saa sin Fader i Bekneb , flere om een , gjorde han sig fri fra de to Betjente der holdt ham , og det saa de begge to ravede baglæns med Hænderne op for Ansigtet , man spændte Ben for ham , og han blev slaaet i Gaden , men oppe var han igen og fældede Formanden med et eneste Slag , som man fælder et Træ , en anden af Betjentene simpelthen vandrede han hen over ; men naturligvis han blev overmandet tilsidst , efter en nydelig Kamp , den stakkels brave Dreng , og holdt nede , med tre svære Betjente siddende ovenpaa ham , indtil de fik ham bundet . Ja , det var et sjældent Slagsmaal , en Seværdighed ; og et Opløb skød da ogsaa op af Brostenene , Afskummet fra de tilstødende Fattigkvarterer , som flokkede sig omkring Politibilerne som Fluer paa et Aadsel , og hujede op og spyttede i Gaden og gav Politiet et Hurra , efter at det havde faaet de to „Mordere " bundet som Svin og stuvet ind i Bilerne . Og tudende med store , hæse Horn satte Vognene sig i Fart , med Opløbet hylende og træskoklaprende et lille Stykke bagefter . Gabende efter Luft , fuldstændig udpumpet , lagde jeg mig tilbage i Vognen . Men førend den satte sig i Gang lænede jeg mig ud af Døren og saa efter hvad der blev af Bissen ; og til min Forbavselse saa jeg da Ofret , som Politiet havde ladet ligge paa Gaden , ganske rolig rejse sig og børste Støvet af sine Klæder . — Automobilet skød frem med et Spring , jeg søgte Øjnene paa de to ophidsede Betjente , som holdt Vagt i Vognen , men fandt ingen Forklaring og fik ikke Tid til at søge nogen . Min stakkels Dreng , hvordan mon det gik ham i 32 VED LIVETS BRED den anden Vogn , havde han taget meget Skade , hvordan behandlede de ham ? Udmattet lukkede jeg Øjnene og følte hvor Vognen gjorde Fart , tudende og hældende over i Svingene , 80 — 90 Kilometer i Timen — og aldrig , tror jeg , har nogen arresteret Person været saa tilfreds med Farten og længtes saadan efter Politistationen som jeg gjorde under den vanvittige Køretur . Men vi kom slet ikke til nogen Politistation . Efter en fuldstændig sindssvag Kørsel , Væddeløbsfart , som kun varede ganske faa Minutter , ankom vi til et Films - Atelier , beliggende et eller andet Sted i Byens Omegn ! Først kunde jeg ikke tro det , formodede at vi kun skulde stanse ved dette Glashus , af en eller anden Grund ; men vi blev jaget og skubbet ind , og førend jeg fik Tid til at samle mine Tanker befandt jeg mig inde i den transparente , ballonagtige Bygning , med Stilladser og Tæpper og Skærmbrædter rundt omkring , og saa et Film - Optagningsapparat lige foran mig ; en Mand stod ved Siden af det og drejede paa Svinget , mens han hele Tiden fikserede mig , det intense , ubarmhjertige Blik Films - Fotografer har , hvis De ellers nogensinde har staaet overfor en . Rask , uforstyrrelig drejede han paa Svinget og holdt Øje med mine Bevægelser hele Tiden , mens han drejede ... Og nu gik hele den umulige Sammenhæng op for mig . Min Søn og jeg blev filmet imod vor Vilje , i et eller andet taabeligt Formaal — ja , og Optrinet med Røveren , det havde været en Film , arrangeret altsammen ! Uden Tvivl havde der staaet en Mand med et Kamera skjult i Buskene bag Grøften , jeg erindrede med pinlig Nøjagtighed at have set Buskene nu . Og Bissen som overfaldt os var en Skuespiller — han spillede godt , det maatte jeg sige , havde med stor Dygtighed simuleret Bevidstløshed . Og alle Betjentene havde været Skuespillere , og Opløbet ... Ah ! Der var en temmelig stor Flok forskellige Mennesker tilstede i Atelieret — jeg vendte mig imod dem for at forlange en Forklaring . Dette her var en Spøg og skulde tages som en saadan , men den havde varet længe nok . Direktøren — jeg ønskede gerne at tale med ham , paa Stedet ! Rebene havde man taget af mine Arme og Ben , jeg følte mig fri i mine Bevægelser igen og begav mig ind mod Midten af Atelieret , mod en Gruppe velklædte og velopdragne Personer jeg saa der , og spurgte dem , i en Tone som en der morer sig og aldeles ikke er fornærmet , for jeg hader Vredagtighed , men ligesom en Smule træt , hvordan jeg skulde forstaa min ufrivillige Part i denne Komedie . I Stedet for at svare mødte de mig med en Stirren , tav bomstille , og en af dem gjorde Tegn til nogen bag ved min Ryg — ræd vendte jeg mig om og saa Kameramanden komme efter mig , med Kassen og Trefoden løftet fra Gulvet , som et eller andet stort Insekt der maalte sig over Gulvet , og hele Tiden drejede han paa Svinget og stirrede paa mig , og den lille Linse i Objektivet stirrede paa mig ogsaa som et Øje ... Og da gik jeg amok — uden at sige noget heller kastede jeg mig over Manden og Kameraet i eet Spring og smadrede dem i Gulvet begge to , klavrede op paa det væltede Kamera og den væltede Mand og trampede dem med begge Fødder , sprang op i Vejret og ned paa dem igen , snorkede en Smule over Arbejdet , som jeg gjorde grundigt , følte Lettelse ; og da 34 VED LIVETS BRED jeg havde faaet dem æltet vel sammen steg jeg ned og saa mig om efter flere Fjender , ikke uden en Vrinsken , som jeg dog skammede mig lidt over ... En svag Fnisen kom fra Gruppen i Midten af Atelieret , forekom det mig , bag ved min Ryg , men da jeg gjorde Front imod dem saa jeg ingen smile , de havde ikke rørt sig , lod heller ikke allarmeret over Optrinet , fra dem alle mødte mig den samme ufravendte raa Stirren som er ejendommelig for Folk der har travlt , men ikke lader sig distrahere al Følelser . Igen drog et Vink fra en af dem min Opmærksomhed henimod en anden Kant af Atelieret — og der saa jeg en anden Mand , med et andet Kamera , dreje og dreje paa Svinget og stirre — og saadan havde han drejet og stirret hele Tiden , mens jeg væltede hans Kollega og trampede paa ham ! Men gik Fældens hele skammelige Anlæg nu ikke op for mig ? Det gik op for mig . Og endskønt Hensynsløsheden jo var uden Sidestykke , uhørt , kunde jeg ikke lade være at le , jeg stod stille og eksploderede i et Grin , et kolossalt , vel nok lidt bittert Latterudbrud , men fuldkommen ægte ment som Bifaldsytring , dette her var morsomt ... og det blev filmet , hvordan jeg var ved at dø af Latter : jeg saa Manden ivrigt rokke sit Kamera nogle Skridt til Siden for at faa Stillingen bedre , mens han uafladelig drejede og stirrede ... Vennesæl fortsatte jeg min Vej henimod Gruppen i Midten af Atelieret . Fældens Opstilling stod mig klar . Selvfølgelig , alt hvad jeg foretog mig for at tilintetgøre deres Hensigt var jo netop hvad de ønskede jeg skulde foretage mig , til Fordel for deres Film ! Selvfølgelig , men jeg var vel en Strik ogsaa ... ingen Voldsomheder mere , ingen Stampen mod Brod - DEN HVIDE MANDS GERNINGER 35 den , her i dette gennemsigtige , fortryllende Fængsel ! Ydmygende for mig at jeg for en Tid havde taget dem alvorlig , det skulde indrømmes , men var det ikke glimrende iscenesat , hele Slagsmaalet ? Bravo , mine Herrer , ønskede jeg at sige til dem , og gik frem med udstrakt Haand for at hilse paa dem , lutter Smil , i ikke andet end Underbukser og Støvler , alt hvad der var bleven tilbage paa mig af mine Klæder i de forskellige Skærmydsler . Jeg vil lægge Sag an imod Jer og faa Jer idømt Skadeserstatning til Bunden af Jeres Pengepung , svor jeg forbitret indvendig , jeg vil brede hele dette brutale Attentat ud for Offentligheden , trække Affæren gennem hver eneste Avis i Landet og ruinere Jeres Firma ! ) ( Saa meget i mit stille Sind , udadtil hyklede jeg Fromhed , idet mit første Formaal var at føre dem bag Lyset og slippe ud af Fælden . Og med sleske Øjekast bukkede jeg mig frem imod dem , som i en Audiens hos Kongen , smilende op til begge Øren , kejtet , tror jeg nok , for jeg vidste jeg blev filmet hele Tiden under denne nedværdigende , krybende Manøvre — som , ak desværre , ikke engang lykkedes for mig . For inden jeg naaede dem hændte der noget der fik Blodet til at stivne i mine Aarer og bragte mig til at falde ud af Rollen : Fra en Gruppe andetsteds i Atelieret hørte jeg en Stønnen , min Drengs Stemme , og saa ham sidde paa en Kasse , omtrent nøgen som jeg selv , hævet og rød som Bankekød over hele Kroppen , men tilsyneladende uskadt ; bag ham holdt to store kakkelovnssorte Negre hans Arme fast som i en Skruestik , og foran ham stod en bleg , opirret Mand med Skildpaddes Briller , med en Ske i Haanden , som han bestræbte sig for 36 VED LIVETS BRED at tvinge ind i Munden paa min Søn ; med den anden Haands Pegefinger , paa hvilken han bar en Pladering , og Tommel pressede han ham paa Kinderne for at faa ham til at lukke Kæberne op . Jeg skreg , som man kan forstaa , i dødelig Skræk , ude af mig selv — i Himlens Navn , gjorde de min Dreng til Genstand for Tortur ? Jeg stormede hen mod Gruppen , men blev greben bagfra undervejs , hørte mig selv skrige — og i næste Øjeblik blev jeg sat paa en Kasse ogsaa , fik vredet Armene om paa Ryggen , og en Mand med et Stenansigt nærmede sig med en Ske i Haanden , forsigtig for ikke at spilde Indholdet . Og jeg blev nødt til at tømme Skeen ! Ja de tvang mig til at synke deres modbydelige Medicin , de Hunde ! Den smagte ikke bitter , som man skulde have ventet , hvad Slags Gift det saa var , men smudsig , den lugtede fedtsur , som Menneskesved , Destillatet af et Opløb ! Første Gang brækkede jeg den op igen . For anden Gang tvang de den ned i Halsen paa mig , og denne Gang beholdt jeg den . Saa rejste de mig op i staaende Stilling og forhindrede mig fra at falde , mens et Skærmbrædt med en Plakat paa , høje Bogstaver og Figurer , blev rullet frem og stillet op bagved , og mens Kameramanden naturligvis drejede paa Svinget og stirrede og drejede hele Tiden . Min Søn blev ført op ved Siden af mig , med blødende Læber og Brystkassen gaaende ud og ind som en Bælg , men fattet , den brave Dreng , kun bekymret med Hensyn til hvad jeg gennemgik . Og staaende paa sikker Frastand iagttog hele Films - Staben hvad der foregik og lod til at vente mere endnu . DEN HVIDE MANDS GERNINGER 33 En tavs , om Napoleon mindende Herre med Bukselæggene som en Lineal lige ned til de diplomatiske Gamascher , stod foran Personalet , med hvad der kunde se ud som en CheckBog i sin hvide Haand — Direktøren , gættede jeg . Efter en Pause , i hvilken man ikke hørte andet end Spolerne arbejde indeni Kameraerne , trak han en Fyldepen frem af sin Vestelomme og skrev en Check ud , rev den af og blev staaende med den i Haanden under det følgende , som om han væbnede sig imod en eller anden nærforestaaende betydelig Udgift ; et næsten umærkeligt Smil spillede om hans Læber . Med strammede Bryn iagttog han derpaa mit Hoved . Alle iagttog mit Hoved . Hele Banden samlede sig i en Halvkreds og stirrede paa mig og min Søns Hoved . Kameraerne storkede nærmere fra forskellige Hjørner af Atelieret og sigtede paa Hovedet af os , paa kun faa Fods Afstand , og Operatørerne , som drejede Svinget , stirrede og stirrede paa vore Hoveder ... Og da rejste Haarene sig paa mit Hoved ! Jeg siger Dem , jeg fik Gaasehud og følte det i Haarrødderne . Haaret stod stindt paa Hovedet af mig — jeg som er pilskaldet . I Rædsel saa jeg paa min Søn og saa Haaret rejse sig paa hans Hoved og blive dobbelt saa langt , næsten mens jeg saa paa det ... Ja , og i mindre end et Minut havde jeg et stort nyt Haar paa Hovedet , og min Søns Haar var en halv Alen langt og stod lige op mod Loftet som en Ildebrand , rødhaaret som han er ... De havde med Magt tvunget os begge to til at tage et hurtigvirkende Haarmiddel ! DEN HVIDE MANDS GERNINGER 37 Og det var ikke paa Hovedet alene det virkede , vi var bleven haarede over det hele som to Menneskeaber ! Jeg vendte mig og saa paa Plakaten , som blev filmet tilligemed os , og læste et Avertissement , som i alenhøje Bogstaver anbefalede det ny , absolut sikre , rapidt virkende , mirakuløse Haarmiddel „Komagen". Da jeg tog mine Øjne fra Plakaten saa jeg to Piger nærme sig nikkende i Gangen som Strudse , fra de indre Gemakker i Atelieret , iført et Par Fjer , med yndige Elskerindelader , de rykkede os nær og ødslede Huldskab paa os , med Smil og Gebærder , saa godt et Par Lavkastefeer formaar at gøre sig forstaaelige , de kniksede og gik bagover i Halsen af Kælenskab , slog store sortrandede Havfrueøjne op , og slog dem ned igen , glinsende af Maling , de hentede dybe , længselsfulde Suk op fra Brønden af deres Undseelse , klistrede sig endnu nærmere , og endte med at lægge sig kurrende til vort Bryst ! Det skulde forestille den Lykke vi gjorde , med vore nye Vildmandsprydelser ! Og det blev jo filmet altsammen . Da var det jeg græd . Og min Søn , som blev holdt af fire Negre og havde en mandelduftende Galej hængende om Halsen , da han saa sin Fader ulykkelig , rystede han sin forfærdelige Manke og brølede som en Løve . Hvilket ogsaa altsammen blev filmet . Hele Jagten kan De gaa hen og se i Biografteatret . Ja , hvad synes De ? 38 VED LIVETS BRED DEN LYKKELIGE FLUGT FRA Fjerdesalen hørtes en fløjteagtig Snakken eller Kaglen , og man tænkte det kunde være den gamle Dames Papegøje deroppe , men det var den gamle Dame selv , hun gik i Barndom og var nok bleven mere end sær i den sidste Tid . Den gamle Frøken vidste ikke mere hvem hun var , vidste ingenting , Pigen som plejede hende maatte have hende i Øje hele Tiden , hun vilde ikke sidde i sin Stol , men hoppede op og viftede med Albuerne , vilde tilvejrs paa Møblerne , kravle op , ganske som smaa Børn , det gamle Menneske legede , forestillede sig Gud ved hvad , det var Synd , syntes Pigen , for den gamle , pæne Dame , som var af god Familje , velhavende , og som havde haft saadanne smukke , stille Manerer , mens hun endnu var aandsfrisk . Syg var hun ikke , havde vist aldrig været syg , det var Alderen der gjorde sig gældende , mærkelig nok med mere Uro end da hun var yngre ; hun var fuldstændig forvirret , som ældgamle Folk undertiden bliver det , men hun var ogsaa 93 og kunde ikke dø . Inden hun blev forstyrret havde hun beklaget sig over sin Skæbne og spurgt sin Familje om hun ikke kunde faa Lov at dø , men det havde der jo ikke kunnet være Tale om , og 40 VED LIVETS BRED da havde hun grædt . Siden havde der maattet passes paa hende . Men efter at hun havde tabt Bevidstheden om sig selv var hun altid lykkelig , som Umælende og Stakler kan være det ; from og elskelig , skønt helt og holdent fra Forstanden , vedblev hun at være til det sidste . Fotografier af Frøkenen viste at hun naturligvis ogsaa en Gang havde været ung , en Aargang langt tilbage i forrige Aarhundrede , da Moden var løjerlig , Hængekrøller ved Ørerne og spidst i Livet , ingenting forpaa , Gud ved hvor de gjorde af det , men Frøkenen havde maaske heller ikke haft noget den Gang , hun var jo aldrig bleven gift . Nu var hun ingen Verdens Ting , ikke stort mere over Brystet end en plukket Kalkun , et lille benet Skrog , og Stemmen ogsaa skrumpet ind til en spæd Piben og Skrukken , hele Figuren en lille krum , sammenkrøben Ting , som Pigen bar omkring med , fra Sengen til Stolen og tilbage igen . Hovedet var lillebitte , totalt skaldet og uden en Tand i Munden , Lemmerne insektagtig tynde og Huden slunken og skællet , der ligefrem støvede Kalk af hende , saa gammel og indtørret var hun , en hel Seværdighed , hvis det ikke havde været saa sørgeligt . Fødsler og Overanstrengelse kan pille et stakkels Fruentimmer af , men Gammel - Jomfru - Sejglivethed er vel nok den Lod der medfører det tristeste Forfald , Nedbrydningen uden at have baaret Frugt , ingen Liv at have haft , og Straf i Form af ikke at kunne dø ! Slige Skæbner forløber i det Stille ; faa kendte den gamle Frøken , og for Offentligheden var hun og havde hele sit Liv været en ubekendt Størrelse . Men hun kom i Avisen , for første og eneste Gang , uden dog selv at faa det at se , for DEN LYKKELIGE FLUGT 41 det var om hendes Død der stod , en kort , uhyggeligt tydelig Notits , som Bladene har dem om Døgnets Ulykkestilfælde , Reportageoverskrift : Gammel Dame styrtet ud fra 4de Sal . Hvordan det var gaaet til blev ikke nærmere oplyst , men i Gaarden havde man da hørt et Skrald , som om en Sæk Brænde blev kastet ned paa Betonen . En Annonce andetsteds i Bladet indvarslede Afdødes Slægtninge til Begravelsen . Den arme , arme , gamle Pige ! Den Morgen hun døde var hun vaagnet tidligt og havde set at hun var alene i Stuen , Pigen gjorde rent ved Siden af og mente at Frøkenen sov ; rask krøb hun ud af Sengen , Vinduet til Gaarden stod aabent , med Gardinerne blaffende i den friske Træk , blændende Morgensol udenfor — et Øjeblik efter sidder hun i Karmen ! Det var Foraar , den dybe , bratte Gaard stod fuld af Sol , lutter Mure og Vinduer som overgydt af Lys , og dybt nedefra bredte et stort brusende Kastanjetræ sin Krone , fuld af nysudsprungne Blomster , op imod hende , Duft af ungt Løv , Fuglesang og Genlyd fyldte Gaarden , Himlen , Solen , Friheden løftede hende som i en Gynge , hun rejste sig op i Karmen og bredte Vingerne ud , hun sang , og i et stort saligt Aandedrag fløj hun Luften og Lyset imøde ... Pigen hørte høje Fugleskrig og stormede til , men kom for sent , Frøkenen var fløjet . MR. PICKLES ENDELIGT FOR sidste Gang har jeg kaldt Dem sammen , mine Herrer , og haaber heller ikke denne Gang at skuffe Dem med Hensyn til Værdien af min Fortrolighed , som Nyhedsstof betragtet , hviskede Mr . Pickles til Repræsentanterne for Pressen , som stod i en hesteskoformet Falanks omkring hans Seng , foroverbøjede for at opfange de næppe hørlige Sætninger der kom fra den Syge , meget alvorlige , i det grelle Hospitalslys , glubske overfor hinanden , som Journalister i Arbejde , men nogenlunde dæmpede , som man er naar det er en Døende hvis sidste Ytringer man skal bringe videre til Offentligheden . Jeg har samlet Dem ved mit Dødsleje fordi jeg har noget usædvanligt at meddele Dem , vedblev Mr . Pickles , meget , meget svagt , men tydeligt og med distinkt Betoning , tungefærdigt som før ; han laa fuldstændig uden at røre sig som en smal Form under Tæppet , gul og udtæret , kun Øjet , det ene han havde tilbage , unaturligt stort og levende , magisk lysende som en Kugle i den indsunkne Hulning , som om en indre Glød var tændt deri ; han var aabenbart paa Afkræftelsens sidste Stadium , men gennemtrængt af en Vitalitet som syntes intensivere , af en aandigere , overordentlig Art , nu da MR. PICKLES ENDELIGT 43 den var ved at forlade ham , end den havde været mens han endnu var rask . Synet af Pressen , den gamle Garde , hvoraf flere var Oldinge nu , som havde laant nogle af deres bedste Sensationsnumre fra Glansen af hans Svindel , gennem et langt Liv , lod til at elektricere den Døende , han forskød en Muskel paa Hagen og spidsede Munden , Antydningen af en Gebærde , den gamle , frække Pudsenmagers Minespil , og næsten uhørligt , som en Orms Forsøg paa endnu en Gang at vride sig , kom det fra det talende Hoved : Tjek . Var jeg ikke en lykkelig Stræber ? Jeg nærmer mig Maalet . Mit Livs Hyperbel lukker sig ; ikke uden Vemod , mine Herrer , kan vi se tilbage paa Triumfer og Blændværk som har betegnet saa mange Stationer paa vor Bane og udgjort , tør jeg sige , en Del af Aarhundredets Fragt . Min Nekrolog formoder jeg allerede er sat , eller jeg skulde kende Dem daarligt , mine kære Herrer , med et passende Tilbageblik paa min Karriere . Den turde være i frisk Minde , saavel mine udbredte Entrepriser i Levnedsmiddel - og Forlystelsesbranchen som mine mere aandelige Fortjenester som Antikvitetshandler og Kender , Mæcen , Kunstkritiker og Galleriejer ; Teaterdirektør , Anmelder og Skuespilforfatter ; af Aviserne altid meget omtalt Mand og Bladudgiver ; kendt er mit Arbejde for at bringe ny Flugt i Troen paa et Liv efter dette og min dertil knyttede Butik ; endelig mit Forfatterskab og min Autobiografi , hvilket vil sige det samme , alle mine Affærer og Erfaringer paa ovennævnte Omraader , krydret med intime og udførlige private Blotstillelser , paa en Gang om jeg saa maa sige Stræberpillerne og Kuplen paa mit Livs 44 VED LIVETS BRED Babelstaarn . Mine Memoirer , Sublimatet af mine Forretninger , den endelige Sandhed om alt hvad jeg har opspundet , af dem er jeg stolt . For ikke sandt , man har Memoirer af betydelige Mænd , store smukke Karakterer som ganske simpelt gaar igen i hvad de fortæller om deres Tid naar de skal se sig tilbage ; man har set Slyngler skildret , indigneret og udmærket , af Psykologer , som har villet straffe dem ; grunduhæderlige Folks Bestræbelser efter at stille sig selv i et besmykket Lys kendes ogsaa , altfor godt , Literaturen svømmer over deraf ; men Slynglen der skildrer sig selv som han er , aabent og hensynsløst , en Slyngels Memoirer — har det Begreb været kendt før jeg indførte det ? Har jeg ikke her gjort Epoke ? Med hvilke Følelser Almenheden omfatter en Sjover ligger i Glosen ; hvordan han ser ud indenfra , set med egne Øjne , har jeg lagt for Dagen i mine Livserindringer . Man vil indrømme mig at Tilfældet har psykologisk Betydning . En Mand af lav Karakter omfatter man med Foragt , stigende til Rædsel , under Omstændigheder Medynk — hvordan har han det selv ? Gør det ondt at være gemen ? Jeg kan besvare det benægtende . Er man af Naturen fejg og fattig , fra Moders Liv en Stakkel , misundelig , med sine Rødder i Løgn og næret i Toppen af at stjæle — hvordan føles det af Individet selv ? Som et Korstog ! Er man aldeles haardbrændt , uden anden Glæde end Fordærv og Udbredelsen af Smuds , hvordan føles det ? Guddommeligt , som om Skaberen selv var stærk i en ! Ordinært derfor at tro at man skulde kunne faa et Væsen af slet Natur til at gaa i sig selv og undse sig , slaa Øjnene ned ; det har ingen Øjenlaag . Hakker man et saadant Væsen over med en Spade vokser det MR. PICKLES ENDELIGT 45 ud igen til hver Ende , og man faar to Reptiler ud af det i Stedet for et ; saa man maa meget hellere lade det krybe . Den menneskelige Ynkelighed , forklaret i sit eget Spejl , det er Synspunktet hvorunder mine Memoirer er skrevet . De kender dem , mine Herrer , jeg ser det paa Deres Næse , ja banale som Rosen er de ikke ! Jeg kunde have fattet mig mere i Korthed , jeg kunde som Skunken have givet min Autobiografi i to Ord : jeg stank — men saa var der jo ingen fem Binds Serie blevet deraf ... Skyggen af en Latter , næsten kun som Vingeslaget af et Insekt , udgik fra det talende Hoved , Mr . Pickles morede sig . Lidt efter : Nu er det forbi . Selv Solkongen , Ludvig den fjortende , som forbød at man nævnede Ordet Døden , selv han maatte dø . Tjek . Mr . Pickles lukkede Øjet , og idet Trækkene satte sig lignede han fuldstændig en Død . Pludselig rynkede han Brynene og slog det aandeagtigt store Øje op , rullede det frem med et stærkt Blik og naglede det paa de Tilstedeværende , den ene efter den anden : Mr . Pickles gaar . Om ganske kort Tid er han ikke mere . Men er De nu ogsaa sikker paa at han dør ? Bevægelse , de Herrer af Pressen saa paa hinanden , haardt , som man ser paa Konkurrenter , i Haab om at læse hinandens Tanker . Hvad mente Mr . Pickles ? Man kendte ham og følte at der stak noget ganske særligt under , en Nyhed af Omfang . At den gamle Mester i Opsigt skulde ville fortælle dem paa sit yderste hvad ethvert Barn kender fra sin Katekismus laa ikke næ . r at antage , han maatte have en eller anden uhørt 46 VED LIVETS BRED Trumf i Baghaanden . Pressens Nestor , en i Journalistikens Ovn hærdet og krakeleret gammel Synder , vrinskede afsides , Jægerens Uro , som han skjulte , Stakaandetheden camoufleret , og de andre forskede med Nid og Respekt i hans Miner , de kendte ham og vidste at Instinktet aldrig svigtede der — her var en Nyhed under Opsejling ! Nærmere rykkede man til Dødslejet , med Ørerne lagt til som Tragte for at opfange det kostelige Stof der kom fra det talende Hoved . Jeg ved vel at man dør , sagde Mr . Pickles langsomt . Til dette Øjeblik er hvert eneste Menneske født af en Kvinde gaaet al Kødets Gang . Menneskehedens Historie er ikke andet end Historien om dens Grave . Og dog , lige saa længe Mennesket har levet lige saa længe har der været Kræfter der har arbejdet paa at hæve Mennesket over Døden ... Mr . Pickles tav et Øjeblik og saa Kredsen rundt , og det var som om han blev blegere , men med endnu mere beslutsomme Træk : Kræft skulde jeg have sagt , vedblev han med gennemtrængende Energi — for det er denne uhyggelige og frygtede Sygdom jeg mener . Ubehag maler sig i Deres Træk , mine Herrer , uden Grund , Kræften er ikke den Livets Fjende De antager den for . Tillad mig kortelig at minde Dem om Kræftens Karakterejendommelighed som Sygdom ; nogle af Dem kender den maaske , for de fleste er den kun et Ord , det ækleste og sørgeligste de ved af . Kræften er en Vegetation , saakaldet Svulst , som De ved , der angriber den menneskelige Organisme og paa et fremskredent Stadium medfører Døden ; noget sikkert Middel derimod er endnu ikke kendt . Men i og for sig er MR. PICKLES ENDELIGT 47 Kræften hverken et Forfald eller en Opløsning , heller ikke skyldes den parasitære Aarsager , som de fleste andre Sygdomme , dens Bakterie er i hvert Fald ikke hidtil funden . Relativt kunde man kalde Kræften en Sygdom , i dens Følger , men i sig selv er den ikke Livet modsat , tværtimod , den er i sit Væsen en Vækstlighed , Kræftsvulsten bestaar af Væv , bygget op af Celler , som tager til indenfor Organismen og paa dens Bekostning , en Fosterdannelse saa at sige , uden at Væksten dog naar til Afslutning , i noget hidtil kendt Tilfælde ; i Almindelighed angriber Nydannelsen vitale Dele indenfor Organismen , saa at Patienten dør inden man har set hvad Svulsten kunde være bleven til . Det Tilfælde kan imidlertid tænkes at Nydannelsen faar Lov til at vokse sig færdig , inden den sammen med Værtsorganismen gaar til Grunde ... ser De hvad det vil sige ? Pause , Journalisterne hæver Hovedet og ser paa hinanden , trængende , i største Uvished ; kun en af dem funkler i Blikket , har fattet hvad der nu vil komme . Det vil sige at man ikke dør , fortsatte Mr . Pickles med en hævet , indtrængende Hvisken — hvis man er saa vidt med sin Kræft at den overlever en . Dødens Begreb maa her revolutioneres . Populært menes dermed at man ophører med at fungere og bliver begravet , den legemlige uundgaaelige Opløsning . Og ved Udødelighed har man hidtil forstaaet noget transcendentalt , et oversanseligt Liv hinsides Graven . Den ny Definition gaar ud paa at man overhovedet ikke dør , i bogstaveligste Forstand bliver ved at leve , men efter at være saa at sige bygget om , indvendig fra , af den hemmelighedsfulde organiske Virksomhed man kalder Kræft ... Pause , et Suk der gaar hele Kredsen af Tilhørere rundt høres , Knitren af Papir , man begynder at notere . Det første Tilfælde af en saadan fuldbyrdet indre Vækst ser De her for Deres Øjne ... Uro , nogle Herrer af Pressen opdager at en Kollega har noget for der skal se ud som om han staar og tæller paa Vesteknapperne , man føler paa ham og konstaterer at han har et Radioapparat paa sig og telegraferer livligt , Forspring for hans Blad , Sjover , han lempes ud , og Roen genoprettes . Mr . Pickles gentager sin Meddelelse og tilføjer : En Bestræbelse i Naturen , som til denne Dag har haft Karakter af Sygdom , træder fra nu af i den normale Udviklings Sted . Den var forfejlet . Hvem siger at Naturen fra først af var inde paa den rigtige Retning da den dyriske Organisme begyndte at opbygge sig fra det encellede Væsen og op til de højtudviklede Pattedyrarter , Mennesket inclusive , vi kender ? Systemet havde i Roden den Fejl at Organismen efter en vis Levetid undergaar et Forfald , som drager alle Celler med sig i Opløsning , uagtet det ikke kan siges med absolut Sikkerhed at Cellen er dødelig . En Start totalt forfra kunde tænkes , og det er den frie , om sig gribende Cellevækst man kalder Kræft der har gjort Begyndelsen . Verden trængte til den . Ingen har følt det mere end jeg , jeg var et Forsøg , med en ganske anden Tegning i mig end den stedmoderlige Naturen havde bygget mig op efter . Hvem er Mennesker ? Menneskehedens samlede Aandsytringer , med et Ord dens Religion , kan tydes som en Længsel , for altid indbygget i den — efter hvad ? Tidligt gør denne Længsel , som saa afgjort røber urforfejlet Organisation , sig gældende i Slæg - MR. PICKLES ENDELIGT 49 ten , man forestiller sig Idealvæsener med alle andre Egenskaber end netop de ufuldbaarne menneskelige , saasom Engle , en i sig selv dog temmelig umulig anatomisk Forvildelse , idet Tilstedeværelsen af baade Arme og Vinger paa en Gang rykker helt udenfor Naturen ; Overmennesket har man foregøglet sig , uden med tilstrækkelig Tydelighed at gøre sig Rede for hvad man mente , svigtende Plastik , men Misfornøjelsen med den gamle Adam var ikke til at tage fejl af . Hvem ved imidlertid hvordan det almindelige Menneske ser ud , hvis man er enig om at kassere hele Menneskeheden til Dato som en fejlfuld Kladde ? Mine Herrer , naar jeg er død , i ordinær , overfladisk Forstand , vil De faa det ideelle Menneske at se ... Ja , som jeg ligger her , nu snart berøvet de fleste menneskelige Attributer , Bevægelsesevne , Funktioner , ser De i mig en Larve , indenfor hvis Overflade de mystiske Forvandlinger finder Sted som betinger Insektets Udvikling og Frigørelse . I aldeles materiel Forstand er det altsaa jeg opfatter min Død og min Genopstandelse . Jeg har en Svulst . I den første Tid var jeg nedslaaet , en Følelse som gik over til Haabløshed da man ikke længere kunde skjule for mig at det var Kræft . Svulsten fyldte op , lod til at ville skyde mig ud af min Plads , saa at sige , og det ængstede , indtil jeg en Dag mærkede at den nye Vækst inden i mig var aflang — med et pludseligt indre Klarsyn gik det da op for mig at et nyt Menneske var under Formning . Og en Dag , om ikke lang Tid , naar den indre Vækst og Omlejring af Materien er afsluttet , vil man i min Seng kunne finde en Hud , Skallen af mig , Træben , forlorne Tænder og hele mit øvrige artificielle Menneske , hele Mr . Pickles ; selv har jeg saa i al Stilhed forladt Hospitalet . 48 VED LIVETS BRED Uden Opsigt og ganske ubemærket er jeg gaaet ud for at begynde forfra paa Tilværelsen . Sygeplejerskerne vil maaske have bemærket et ungt Menneske paa Gangene , og Folk paa Gaden vil se en ganske almindelig ung Person komme ud fra Hospitalet og blande sig i Strømmen paa Fortovet , det er mig i al Beskedenhed som begiver mig ud i Verden , ud paa Landet og tager Plads som Hyrde , ung Bondekarl som alle andre at se til , eller som Bud i en Forretning , eller dukker op paa Stadion og hedder Andersen og bliver Nr . 2 i Hundredemeter Løbet . Tænk en Gang over det , hvad det er jeg siger — : et ungt Menneske ! En som er ung , og en som er et Menneske ! Forestil Dem min Forvandling ... Dyb , overmægtig Bevægelse havde gjort det svært at faa de sidste Sætninger frem , nu svigtede Stemmen helt , og den Døende fik et Udtryk Ingen nogensinde før havde set hos ham , et forklaret , uskyldigt , som om den gamle Kæltringmaske allerede gennemskinnedes indenfra af det ny Menneske under Larven ; Mr . Pickles tav . Og Pressen tav ; stille lagde man sine Noter sammen , og langsomt , uden at gøre Forsøg paa at jage ud foran hinanden , med Takt , tømtes Sygeværelset . Men ude paa Gangen viste det sig hvorfor man ikke havde saa travlt med at komme først afsted , Ingen var ganske klar over hvordan denne mærkelige Nyhed skulde tages ; af sig selv dannedes en Gruppe hvor man stod som tilfældigt sammen , fjendtligt naturligvis , med rejste Børster , men lyttende , alle Følere ude , om et eller andet Nøgleord skulde falde ... Pressens Nestor ludede i den store hesteagtige Figur , skød Ryg og bredte Hænderne ud , nogle faa talende Bevægelser , MR. PICKLES ENDELIGT 51 Skuldertrækket sagde et , og et Udbrud af Veteranens kendte redaktionelle Latter noget andet ; heraf blev man ikke klogere . Euforien ... var der en anden , en af de Yngre , der lod falde , en som var vant til at referere Doktordisputatser ; og Konkurrenterne blinkede , mærkede sig Ordet for at slaa det op naar man kom hjem paa Redaktionen . Pressen skiltes . Allerede Dagen efter kunde man mellem Bladenes Dødsannoncer læse følgende : Vor kære stræbsomme Søn og Mand , Fader , Broder , Onkel , Svoger , Svigersøn og Fætter , samt Bedstefader H . P . Pickles hensov igaar stille . Begravelsen vil senere blive bekendtgjort . Eventuelle Kranse bedes sendt til Kapellet . Obs . : Afdødes Lejlighed er ledig . 50 VED LIVETS BRED DARDUSES MYNDLINGE PAA en gammel kinesisk Billedrulle , brunet af Osen fra de Sandeltræs Røgpinde , der altid ulmer paa Kineserens Husalter , er følgende Roman anskueliggjort , i en Serie af Optrin , det ene ovenover det andet , uden Perspektiv , uden Tidsfølge , men umiddelbart indlysende for den kinesiske Betragter ; her er Billedrækken tydet og bragt i en sproglig Sammenhæng , som gør Indholdet tilgængeligt , med Fare for at det taber i Poesi , for en vesterlandsk Tankegang . En Forgrundsfigur i Historien , skønt ikke netop en af Hovedpersonerne , er Putai , med det folkelige Tilnavn Darduse , Tyksakken , den kendte siddende Figur , der hviler i sin Fedme , altid til Overflod udstyret med en Sæk , den ene Fylde ovenpaa den anden , som Skulptur en af de mest udbredte og varierede , saa at sige forkælede , i Østen , og velkendt Verden over , men miskendt , for der tillægges ham en helt anden Karakter end den der i Virkeligheden var ham egen . Helt ukyndige tager ham for en „Buddha " , paa Grund af Stillingen , i en drøj humoristisk Fortolkning ; med Buddha har han slet ingenting at gøre . God of bounty kalder Englænderne ham , Overflødighedens Gud , den Forestilling om DARDUSES MYNDLINGE 53 ham der er den almindeligste ; Sækken tydes da ogsaa som en Pengesæk og Figurens Overmaal af Trivsel som Rigdommens Tegn , ikke helt hen i Vejret , da Rigdom og Fedme for Kineseren er et og samme Begreb — i Modsætning til en evropæisk Forestilling om Gnieren som mager — men Putai har en helt anden Oprindelse . Han var en Art kinesisk Diogenes , Betler og Vagabond , paafærde rundt omkring i Riget med sin Tiggerpose og sit glade Grin , en Børnenes Ven , altid omringet af en Børneskare , hvor han kom , og altid med smaa Gaver og Glæder i Baghaanden til dem . Som en saadan omvandrende , allestedsnærværende populær Figur gik han over i Sagnverdenen . En uskyldig Side af hans Væsen vendte mod Børnene ; en anden , lidt berusende Tiltrækning udøvede han paa de Voksne , ved sit drastiske Vid , som aftegner sig i Tykkertens lystige og erfarne Træk . Paa Figurerne , der eksisterer i Titusinder , kan man se dette Minespil varieret af den kinesiske Kunstner , lige fra det glinsende joviale , over Udtryk for stormende Morskab , med et Stænk af Kynisme , til den raaeste Aabenmundethed , Træskhed og Infami . Med Udgangspunkt fra et en Gang eksisterende virkeligt Individ har her en Personifikation fundet Sted , af en vis asiatisk og folkelig Filosofi , der er placeret adskillige Sfærer lavere end Kung Futse og Laotse , og uden skriftlig Overlevering , men et ægte Udspring af kinesisk Sjæl . Som Putai kan man tale om ham maaske , som den Mand der har levet , som Darduse om den Figur Overleveringen har skabt . Det hedder betegnende om Darduse at han ikke er at finde i Templerne mellem de billedlige Fremstillinger af alle andre kinesiske Vismænd og Heroer , nej 54 VED LIVETS BRED han har sit eget lille Hus udenfor , for sig selv , hvori han troner ganske ene — for saa uartig er hans Tunge , at hele det øvrige højærværdige Selskab af Afguder maa skaanes derfor ! Dette giver Ekstremet af Darduses Væsen , naar han er værst . Meget af den kinesiske uofficielle , dybt rodfæstede Folkenatur er nedlagt i denne Figur , som derfor er en af de i Kunsten hyppigst gengivne og mest yndede i Kina . En af Darduses Funktioner , som hans omvandrende Levevis naturligt førte med sig , var hans Behændighed som Mellemmand , go - between , han bragte Nyheder fra det ene Sted til det andet , Kommissioner , delikate Ærinder , var noget af en Sladdermund og meget af en Kobler , hvilket lyder saa ufint , men i Kina er legitimt , uundværligt , hvordan skulde man ellers faa Familieanliggender ordnet ? Saa baade det ene og det andet førte Darduse omkring mellem Byerne i sin rummelige Pose . Det er i denne Egenskab , af snild og uigennemskuelig Mellemmand , Darduse her optræder . Paa den Tid da Putai endnu var til og færdedes omkring i Kina levede der i Peking en ung Pige ved Navn Tsi Jy . Hun var af Stand , yngste Datter af en fornem Statholder i en Provins , hvis Næringskilder han efterlod udtørrede , mens han selv trak sig tilbage med elleve Karrer Sølv til Peking , sagde hans Fjender , der ikke havde faaet Embedet , og føjede til at Forsynet for hans Synders Skyld havde slaaet ham med elleve Døtre , magtesløs Klaffer , for den rige Mand var i Stand til at købe alle afvejen , der kunde skade ham paa højere og højeste Steder ! Og som om han var sønneløs ! Foruden Døtrene , der var en Kendsgerning , havde han med forskellige Medhustruer DARDUSES MYNDLINGE 55 ialt otte Sønner , Sladderen grundig tilbagevist ! Børnene var nu alle gifte og vel anbragte , kun Tsi Jy gik hjemme og var endnu halvt et Barn . Skønt kun faa havde set Jy svævede der en halv Legende i Peking og endnu længere ud i Riget om hendes sjældne Skønhed , hvis noget saa unyttigt som en Kvinde ellers i det hele taget kunde omtales ; det dejlige Barn skulde nok simpelthen ligne Maanen ! Selv var Jy en Dag faldet i Forundring over sit Billede , da hun spejlede sig i Dammen i sin Faders Have og mellem Lotus og Slørhaler fik Øje paa hvad hun først maatte tro var en kvindelig Guddom nede i Vandet , til hun begreb det var hendes eget Ansigt , da trak hun sig tilbage i Forvirring . Men fra nu af fik Jy Stemme , hun som hidtil havde gaaet omkring og været ganske forsovet , næsten stum , Haven , hele den gamle Mandaringaard fik Stemme ; og umælende Dragere , som ravede forbi den rige Mands Jamen under deres Byrder , hørte en liflig Trille inde bag Murene og mente det var Fugl Føniks der sad derinde i et Guldtræ og sang , det var Jy der øvede sin kildeklare Falset og steg op ad Tonernes Himmelstige , som hun havde hørt Lærken gøre , hun sprudlede over af ungt Pigemod , og sang Soloer , i alleregentligste Forstand , altid ene og overladt til sig selv som hun vankede i sin Faders Have . Og havde man set hende kunde hun ogsaa have mindet om en stor tropisk Fugl , med grønne , blaa og rosenrøde Fjer , for saa spraglet var hun klædt , i kostelige broderede Silker , Ædelstenenes og " Rosens Pragt ; men det maatte saa være en fortryllet Fugl , med et Pigehoved og underfulde , dunkle Men - 56 VED LIVETS BRED neskeøjne . De mange hemmelighedsfulde Gaarde og Haver derinde bag Murene var som besjælet af et yndigt syngende Væsen , Livsglæden , der var sat i Fængsel , med det Udfald at hele Fængslet sang ! Murene , Indelukkerne , de tykke , tilriglede Døre , hele den gamle , strenge , fæstningsagtige Mandaringaard var bleven til lutter Tone , fordi Ungdommen i en lille ubetydelig Piges Skikkelse skjulte sig derinde . Men Fængslet var i sig selv et Eventyr . Den gamle Jamen laa , som saa mange andre indenfor Pekings Mure , omgivet af sin Ringmur igen , med Mure indenfor igen , mange Gaarde og Haver ideni hinanden som et helt Æskesystem , Husene med snoede Gavle og Fajancedyr paa Tagene , Cedertræs Søjler og Vægge af udskaarne Trægitre beklædt med malet Papir , dybe Stuer , som laa i en Dunkelhed , med Røgelse op under Loftet , og tunge udskaarne Ibenholts Møbler indlagt med aaret Marmor ; store Porcelænsvaser med Oldtidsbilleder paa ; paa Altret foran de grimme Afguder Røgelsekar af gammel gennembrudt Bronze paa høje støbte Ben ; ældgamle , krakelerede , uerstattelige Skaale paa de blanke Borde , og i Skaalene allehaande Stene , Agater og Halvædelstene , under Vand , som den gamle Mandarin holdt saaledes for at Farverne altid skulde bevare sig friske , for han var en Kender ; Kunstværker af Jade , Menneskealdres Arbejde , fraadegrønne og taagede som en stivnet Sø og med Aartusinders Symboler begravet i en Udskæring , som havde kostet en sjælfuld Stenskærer hans Øjne ; Billedruller fra Historiens Dæmring , en mytisk Rytteralder , næsten sorte af Ælde , som gemte sig i slumrende Kroge , og Broderier hvori Generationer af indespærrede DARDUSES MYNDLINGE 57 Kvinder , der ikke havde kendt Glæde , havde nedlagt deres Sjæls Blomstring som i et presset Afbillede . Saadan var Fængslets Indre , hvor det var under Tag ; inderst mellem Gaardene laa den gamle Have , i det Fri , grænsende rundeligt til Himlen , men omgivet af en ekstra Mur ogsaa den . Paa hver Led var den næppe tyve Skridt , men den indesluttede en hel Del af Verden som i et Lillebillede , kunstigt anlagde Bjergkæder og Lavlande med Floder , som smaa højpuklede Broer førte over , og hvor støbte Traner stod med deres Bronzetæer ned i det omhyggeligt arrangerede Grus . Her var Søen med Lotus og Guldfisk , som lignede svømmende Drager , et grønt mystisk Mørke paa Bunden , alle sælsomme Fablers Afgrund ; her var Skove i Dukkeformat , ærværdige Naaletræer paa en Fods Højde men flere Hundrede Aar gamle , holdt nede i Væksten med udspekuleret Kunst ; paa en en Alen høj Bjergtinde en Pagode kun faa Tommer høj — alt dvergesmaat , men at se til ganske som de milevide rigtige Landskaber udenfor Peking , allerkæreste , ikke simpel aandsfortærende Allemandsvirkelighed , men Kunst , ædelt Menneskeværk altsammen . Jo , det var en Have ! Fri var Udsigten til Himlen , om Dagen Sol og Skyer , nu og da en svær Støvstorm , sorte Hvirvler oppe i Luften og Krager , som stred i Blæsten for Livet ; om Vinteren saa meget Sne i Hovedet man ønskede sig ; men om Natten , naar ikke en lille Pige laa krumsluttet i sin Kasse af en Seng , men den var af Rosentræ , havde man Maanen , som spejlede sig i Dammen søsterlig Side om Side med Lotusblomsten , og Syvstjernen ; ved Foraarstide Aftenstjernen , Venus , var det ikke dejligt ? Og advarende sluttede sig Peking uden om Ens Verden , udenom alle Gaarde og Mure med sin altomfattende Jættemur , der stod som selve Verdens grundfæstede Fundament og dens Grænser , advarende lod Peking sig høre med sit Skraal , titusind Sælgere og Udraabere , som hujede til Himlen Dagen lang , hæse mod Aften , men friske igen hver Morgen ; ved Solopgang vaagnede Peking med et uhyre Skrigekor , titusind Struber paa en Gang , som om hele den forfærdelige By hylede af Sult — hvor var det muligt at nogen kunde længes ud fra det Smykkeskrin man havde beredt for En at leve i , kunde det være sandt at en silkeklædt og velopfødt lille Dame stampede i Havegruset med sin lille Fod og ønskede sig ude af Gaarden , ude af Peking og ud i den vilde Verden , hvor Støvet og Kragerne fløj ? Ja det stod ikke anderledes til . En ildevarslende , lidenskabelig Node , af mørk Klang , blandede sig i Tsi Jys Sange , naar hun , som altid ene , gav sine Følelser Luft i Haven . For noget frygteligt var kommen til hendes Kundskab , Jy skulde i en nær Fremtid giftes ! Raa Sæder i Kina ! Forældre med Hjerte af Sten ! Javist , sligt ordner man nu en Gang i Himlens Rige uden at spørge de Unge . Tsi Jy havde længe været trolovet uden at ane det , med en Brudgom som hun aldrig havde set , og som hun skulde se for første Gang i sit Liv naar hun var bleven gift med ham ! Var nogen anstændig Kineserinde nogensinde bleven gift paa anden Maade ? Muligvis ikke ; men her kom en Ulykke til Fornedrelsen — Jy var forelsket i en anden ! O Vé ! 58 VED LIVETS BRED SkøntJy kun sjældent havde set en ung Mand , og aldrig talt med en , vidste hun , saadan som Kvinder formaar at stave og lægge sammen , saa nogenlunde hvad der ventede hende , naar hun blev gift : en rig , forkælet og fordærvet ung Herre , af den slappe , sarte , men mere end haardhjertede Type , der er det mandlige Ideal i kinesiske fornemme Kredse ; Forfinelse , hvilket vilde sige Svækkelse , lange Negle og kort for Hovedet , sløve , haanlige Øjne , Uvaner , sirlig , men smudsig i Tanken , en Usselryg , men fræk — i saadan en Mands uindskrænkede Magt vilde hun blive givet , solgt til hans Selskab , hans Grusomhedstrang ; Indespærring , Foragt , Mishandling vilde blive hendes Lod hele det lange Liv igennem .... Og hun , som var forelsket i en Kuli ! Jy synger , vilde , vrede Strofer , idet hun tænker denne desperate Tanke , og strammer sin lille tætte , trinde , solide Skikkelse , hun trodser Alverden , hun synger udfordrende op mod den daarlige Himmel , som bereder Skæbner , og som har beredt saadan en for hende . Hun , hun elskede en Kuli ! Hvordan kommer sligt ? Ak , man sidder , uden al Skyld deri , i sin Palangkin og bliver baaret i Byen , og foran i den er der et lille Jalousi , hvorigennem man kan se lidt uden at blive set , og gennem det faar man Øje paa en Kuli , som gaar mellem Forstængerne , en ny en man ikke synes man har set før , en stor , halvnøgen , gylden og grum Karl , med opbøjet Overlæbe , noget saa voldsomt , men kvindekære , fromme Øjne , en Mand af Folket naturligvis — og forrykt at man lægger Mærke til ham ! Men da Jy steg ud af Palangkinen , havde han stjaalet et Blik paa hende , et langt , vældigt Blik , og under Indflydelse 60 VED LIVETS BRED af det havde Jy tabt Vejret . Men da hun var kommen ind i sit Kammer sukkede hun , det unge Bryst hævede sig ; og saadan blev det staaende , højt hævet , i et eneste Aandedræt var Jy bleven Jomfru ! Hun som før havde været kun et Barn blev voksen af at den skønne Arbejdsmand havde set paa hende ! Ofte , ofte lod hun sig siden bære i Palangkin . Men næsten samtidigt havde det Tordenbudskab truffet hende at hun skulde giftes . Kunde en mere topmaalt Ulykke vel tænkes ? Bryllupper fejres i Peking om Foraaret ; næsten hver Dag kan man da se et Bryllupstog gaa gennem Gaden , med det kurvebærende Følge og Musiken , Skalmeje og Tromme , i Spidsen . Man synes næsten man hører nogen græde , i Skalmejens Toner , som en vildfaren , jamrende Ged , men Trommen slaar , saa det dunker , overdøver Skalmejen med sin grove , brovtende og tærskende Takt . Om den der sidder i den tæt tillukkede Bærestol , der er rosenfarvet som de blomstrende Prunusgrene , der nu rækker sig op bag alle Mure i Peking , som selve det indemurede Haab , om den kan Ingen vide noget , først naar hun lader Perlesløret falde efter Vielsen faar man hendes Ansigt at se . Lige saa mange Perler , lige saa mange Taarer ! Foraar er det i Peking , det første kolde , tøvende Foraar , med tidligt blomstrende Frugttræer og grønnende Pile , Trækfugle ; saa en isnende , støvet Vind fra Norden , saa meget Solskin og stille , blid Luft , hvori alting spirer . Skaderne flyver med Pinde i Næbbet , ogsaa de laver til Rede , de skratter af den ene murede Gaard over i den anden , ser fra oven ned i DARDUSES MYNDLINGE 61 alle Haver og alle Indelukker — Darduse lig , som har sin Vej ind i alle Huse og véd mere om Peking , og alt hvad der sker i de for hinanden saa lukkede Huse , end Peking véd selv . Darduse er meget paa Saalerne i denne Tid , labber barfodet paa sine korte , tykke Ben af den ene lergulvstampede Gade i Peking og ind i den anden , har Ærinde Alverdens Steder , altid med Posen over Armen , gerne med et Slæng af Unger efter sig , som han giver sig Tid til at skæmte med , huldsalig smiler han til dem , de lidt blaafrosne Smaa , klædt i Kinas mest skrigende Farver , som man ødsler paa de Yngste , bolschefarvede smaa Slobrokker og skrigende , lysegrønne Trøjer , himmelblaa Silkehuer — Darduse nikker , han har Del i dem , som Forsynet har Del i alt hvad der bliver til ; uden Bryllupper ingen Smaa , uden Darduse ingen Bryllupper ! Fejres der Bryllupper om Foraaret saa forberedes der ogsaa kommende , nye , for Brudebærestolen og Skalmejen bringer slige vigtige Affærer i Erindring ; og de Bryllupper der fuldbyrdes har Darduse ordnet for Aar tilbage , hans Travlhed nu skal bære Frugt i en Fremtid . Svært at holde alle de Partier ude fra hinanden som Darduse har i Hovedet for Tiden ! Hurtigt og let , som ofte hos tykke Folk , gynger Darduse kugleformet , med en velfyldt Pose over Armen og Klæderne slæbende efter sig , fra Gaden ind i en Jamen , vinker med en fed Haand til Børneflokken , der bliver staaende , som en hel Flok smaa Lam , skuffede og kulørte , til de spredes og søger hjem igen hver sin Vej ; Darduse har nok travlt idag . Inde i den rige Mands Gaard , hvor Darduse forsvinder , har han en hemmelig Sammenkomst med den rige Mands Søn , en betydelig ung Mand , af meget fin Slægt og Arving til Godser 62 VED LIVETS BRED han ikke kender Enden paa , ved Navn Wan Kwei . Hvad der tales om bestræber nyfigne Tjenestefolk sig forgæves efter at lytte sig til gennem Papirvæggen , Darduse hvisker , de hører kun som en stor Flue derinde , en ivrig , længe summende Flue ; Wan Kwei lader slet ikke til at sige noget , men Suk fra ham mener man at høre nu og da — hvad kan det være for en Forlegenhed den unge Herre er kommen i , siden han saa ofte i den senere Tid har maattet ty til Darduses Bistand ? Spillegæld ? At hans Bryllup var nær forestaaende vidste man , men alt var jo her ordnet ; hvad var det han havde sammen med Darduse ? Da de to viste sig , og Darduse gik , med endnu et uudforskeligt Tegn til Wan Kwei , saa Tyendet , ikke uden Deltagelse , at den unge Herre ikke syntes oplivet eller befriet efter Besøget , han var mørk og nedslaaet , tungsindig , som han havde været det i de sidste Uger . Ja , Wan Kwei var bedrøvet , og det var ikke af anden Grund end fordi han skulde giftes . Det var ham der skulde have Tsi Jy ! Forældrene havde ordnet det , uden at han som lydig Søn og ordentlig Kineser havde haft noget at indvende , eller var bleven spurgt ; og Darduse havde været virksom da Giftermaalet i sin Tid blev smeddet , som Mellemmand , ikke uden at der var falden en smuk Gave af fra begge Sider , fra Brudens Familie af Erkendtlighed over at faa hende saa godt afsat , fra Brudgommens som Løn for at have skaffet Forbindelse med en saa rig Pige . Men var Jy fortvivlet , saa var Kwei det ikke mindre . Han havde jo aldrig set sin Tilkommende , men var ikke i Tvivl om at hun var akkurat som alle andre unge Piger af det gode kine - DARDUSES MYNDLINGE 63 siske Selskab , en Gaas , holdt i Uvidenhed og degraderende Tugt fra Fødselen af , uden andet Begreb end den laveste huslige Snakkesalighed , trættekær , med et tvivlsomt Ordforraad , laant fra Tyendet , og dertil ukvindelig , uden Helbred engang , med slette Tænder , avlet af Sukkergodt , ræbende og forstoppet , skønt uden Huld , et Væsen som altid peb forurettet og ogsaa blev det , surøjet , samt temmelig urenlig , hvor mange Silketøjer og dyrebare Stoffer hun saa læssede paa sig , alt ialt et ynkværdigt Væsen , næppe nok rigtig af Hunkønnet , som hendes Indespærring og hele Behandling havde gjort hende til , maaske ikke hendes Skyld — men var det Wan Kweis Skyld at han nu skulde straffes med hende til Livsledsagerinde ? Forsigtigt , med Takt , havde Wan Kwei forsøgt at udspørge Darduse med Hensyn til sin Tilkommendes Egenskaber eller Ydre , men her havde Darduse udvist den største Diskretion , han som ellers braldrede ud med Alting , og med Rette , for hele hans Forretning som Mellemmand afhang af Tavshed om Parternes Fortrin — hvordan skulde han ellers faa et eneste Parti i Stand ? Saa Wan Kwei vidste intet . I andre Henseender havde han faaet Darduse paa sin Side , andre Handeler , men over disse Sager hvilede den strengeste Hemmeligholdelse , ikke et Ord , ikke et Vink som kunde røbe hvad det var Darduse kom efter , og i hvilket nyt Ærinde han gik , naar han med blinkende Øjne og som en trillende Kugle igen fjernede sig fra Wan Kweis Jamen . Darduse talte højt med sig selv paa Gaden , mimrede ivrigt med Munden , mens han smaatravende klappede i Støvet med sine tykke Fødder ; og havde nogen hørt efter og været inter - 64 VED LIVETS BRED esseret deri kunde man af hans Ytringer og Udbrud have sluttet sig til hvad det var han havde sammen med Wan Kwei , og af hvilken Natur Hjerteanliggendet var . Ogsaa Wan Kwei var forelsket i en anden ! Med en Gysen hørte Wan Kwei derfor Bryllupsskalmejen paa Gaden og henvendte tungsindige Monologer til Foraarets andre Budbringere , de blomstrende Kirsebærtræer , Pilene , som var i Udspring , Flagermusene i de lyse Aftener og de redebyggende Skader , som med Latter fløj fra den ene afstængede Gaard over Murene over i den anden . Et Par Dage efter hændte der sørgelige og opsigtsvækkende Ting i Huset hvor Tsi Jy boede . Forbipasserende kunde udenfor Murene have hørt en underlig vild Sang , som af en Kvinde i den yderste Affekt ; og siden en almindelig Skrigen , af vulgær Natur , Tjenerinders hovedløse Given Hals , som kun opfordrede til at fortsætte sin Gang : noget spildt , eller brændt , en Potte gaaet i Skaar — men det var meget alvorligere end som saa . Tsi Jy havde været ude og bæres i Palangkin det meste af Formiddagen , og da hun kom hjem og gik ud i Haven for at se til sin Papegøje , som nu i de lune Foraarsdage var sat ud i det Fri , med samt sin Stang , mødte der hende et gruopvækkende Syn : Papegøjen var borte , den var død , for i Lænken sad endnu den ene arme , afrevne Fod , den hvormed Fuglen havde været lænket til Stangen . Paa Jys forbitrede Raab kom Tjenerskabet til , men Ak , de havde ikke gjort det , og Sagen var klar , Kragerne , Kragerne havde gjort det . Nu mindedes Jy at hun havde set Kragerne dyppe i Flugten over Haven , DARDUSES MYNDLINGE 65 men ikke tænkt over det , og mens hun var borte havde de slaaet ned og dræbt den stakkels fængslede Fugl . Ja , ja , og Tsi Jy nikkede mange Gange , fik udvidede Øjne og saa sig om , jovist , Papegøjen havde Kragerne taget , som man tog alt hvad der var værgeløst , som man tog hende , som hele Verden tog alt hvad der ikke kunde forsvare sig . .. Og med den lille røde afrevne Fuglefod i sin Haand brast Tsi Jy i den bitreste Graad . Men hun blev vredere , mens hun græd , skreg og bankede sine Piger , som vilde trøste hende , jog dem fra sig med vilde Gebærder , og da de var flygtet gik hun ene op og ned i Haven og græd , anklagede og græd , med et forfærdeligt Hjerte , græd og klagede , til Sorgen blev Sang i hendes Mund , en lidenskabelig Grædesang , som gjorde alle blege der stod i Afstand og ikke turde nærme sig hende : Ai , ai , ai , ai ! Min stakkels grønne Fugl ! Min Søster ! Dig har de dræbt , de smudsige Krager . Ai , ai , ai , ai ! Ai , ai ! Og mig vil de slaa ned paa , og splitte mine Fjer , og levne ikke andet efter mig end mine blodige Fødder . Ai , ai , ai , ai ! Forbandet den Stund , da jeg blev født ! DARDUSES MYNDLINGE 59 Jeg vil rive Hjertet ud af mit Liv og slænge det for Hundene , jeg elendige Fjerkræ . A i , ai , ai , ai ! Ai , ai ! Men da Tsi Jy havde sunget saaledes styrtede hun i vildt Løb til Dammen og kastede sig deri , som en Svane i sit Spejlbillede ; og da var det det hovedløse Kor fra Tjenestefolkene hørtes , een Skrigen og Forskrækkelse , uden at en eneste en sansede at ile til Hjælp eller sørge for at andre blev kaldt til . Tsi Jy var allerede forsvundet under Dammens Overflade , og Ringene i det dybe Vand havde lukket sig over hende ; da kom i høje Spring fra Staldene en Palangkinbærer , en stor slank Karl , men en Kuli , og hans Nærværelse i Haven naturligvis en Formastelighed , men her skulde handles og haves Kræfter , som Kuske har , Palangkinbæreren styrter sig uden Protest fra nogen Side i Dammen , svømmer , dykker og kommer op med den Druknende , begge som i et Net af Lotusstængler , bærer hende i Land ; og Tsi Jy synes end ikke at have tabt Bevidstheden , for hun slaar med Aandsnærværelse Armene om Halsen paa sin Redningsmand . Og nu stormer alle til for at redde Jys Liv , og Palangkinbæreren er overflødig , bør gaa til sin Stald , men Jy holder ham saa fast om Halsen at det varer endnu en lille Stund inden man faar Jy løsnet og lagt i Sikkerhed i hendes Pigers Arme . Endelig gaar saa den ubeskrivelige nøgenbenede Kuli tilbage til sine Enemærker , og Jy bæres i sine drivende Klæder til sit Kammer . I Døren vrider hun sig om i Pigernes Arme og vil se efter noget , men der er ikke noget at se , og da de faar hende DARDUSES MYNDLINGE 67 lagt ned og vil tage Klæderne af hende , ruller hun sig sammen og hulker , bider Tænderne sammen og værger for sig med Hænderne , lægger sig om paa Ryggen i sin lille Sengekasse , hvor der slet ikke er Plads til hende , og stirrer med grædende Øjne op i Loftet . Og da Pigerne vil forgribe sig paa hende , tvinge hende til at skifte med Magt , faar hun et Raserianfald , overdænger dem med Krukker og Husgeraad , smelder dem under Øret og brydes med fire Stykker paa en Gang , kaster dem alle fire , stærk som en lille Hest som hun er , Tsi , siger hun ud af Tænderne , som naar et hvidglødende Jern hvisler , ikke for ingen Ting hedder hun saadan ; og da hun har jævnet hele Tyendet med Jorden og traadt paa det , tager hun selv Affære med sin Omklædning , slider sig Klæderne af Kroppen , alle Klæderne , sønderriver sin Særk fra øverst til nederst , og griber sig i Brystet for at rive sit Hjerte ud , men preller af mod sit Huld , paakalder onde Aander og ender med højt tudende at kaste sig paa Gulvet som en dejlig Porcelænsfigur , der er falden ned og gaaet i Stykker . Raadløse lader Pigerne Hænderne synke , raadløs staar den ganske Jamen . Paa dette Tidspunkt ankommer Darduse . Og den gamle Mandarin , Tsi Jys Fader , hvem hele dette Optrin i Kvindekamrene forstyrrer , vinker til ham med en beneglet Klo , Darduse kan jo gaa ind overalt , ogsaa hos Kvinderne , lad Darduse klare det ! Darduse grynter og ruller ind , viser Pigerne begge sine aabne Haandflader i Døren , hvilket betyder at de skal gaa , og sætter sig hos Jy . Og han , han faar Stormen til at stilne . 66 VED LIVETS BRED Jy har jo kendt Børnevennen fra hun var Barn og endnu fik Lov at komme paa Gaden , og rendte efter Darduse , i Flok med alle de andre , og traadte i sine Klæder og faldt og rejste sig igen ; han faar Lov at lægge et Sengetæppe omkring hende og rejse hende op , han fløjter for hende , Ho , og spinder som en Missekat , men dybt og hult , en Kunst han kan ; og omsider lægger den lille vaade Kvinde sig til den gamle Mands Bryst med et utrøsteligt Suk og græder , græder , og han klapper hende kluntet paa Ryggen , rokker frem og tilbage med hende og siger Saa , saa , til det værste er ovre . Om nogen kunde have set Darduses Ansigt som det vendte frem over den unge Piges Skulder , uden at hun kunde se Udtrykket deri , vilde de have undret sig , for han saa ikke synderlig bevæget ud . Jys Smerte vilde dog have rørt en Sten . Men den gamle livskloge Vagabond havde et næsten triumferende Udtryk , og han kneb det ene Øje i , fult , som til et Publikum bag Tsi Jys Ryg ; al denne forbibrusende Ungdomsve lod nærmest til at more Darduse . Talt blev der ikke mellem de to , det kom ikke til nogen Forklaring , hverken Skriftemaal fra Jys Side eller overbevisende Trøstegrunde fra Durduses ; men inden han gik havde de unge Nerver udraset , Jy havde hengivet sig i sin Skæbne , med et sidste smerteligt Suk og de dødtrætte Øjne rettet mod Loftet . Nu maatte det ske , det de havde for med hende . Og nu vilde hun sove . Og Darduse blev siddende hos hende , til han saa at de sitrende Øjne faldt i Ro og Dvalen , som det udtømte Hjerte forlangte , kom over hende . Saa slap han den lille Haand , som nu ikke mere mærkede at han gik . 68 VED LIVETS BRED Men da kunde en Iagttager have set en Taare falde fra Darduses Næse , stor og trind som han selv og som den Tiggerpose han slæbte al Kina rundt ; dog det kunde aldrig være bleven set , for aldrig , i andres Nærværelse , lagde Darduse Sindsbevægelser for Dagen der ikke var lattervækkende eller maliciøse . Paa sin Vej ud gennem Stuerne fandt Darduse en lille Hund , Tsi Jys elskede Pekingeser , og vendte tilbage til Jys Kammer med den , som klog General , og lagde den i Jys Arme . Og hun tog imod den sovende , med et blindt Smil , lukkede sine smaa , tykke , honninggule Arme om den og skuttede den vel ind til sit Bryst , drog et hikkende Suk i Søvne ; og saaledes trøstet , ialtfald saa længe Søvnen varede , forlod Darduse hende . Ottendedagen derefter blev Tsi Jy gift . Og da Brudgommen skilte Perlesløret for Brudens Ansigt ad , saa hun , og troede ikke sine egne Øjne , skreg , og holdt sig for Munden , og gav en Lyd inde i sit lukkede Bryst som et Faar , saa hun at hendes Husbond var hin Palangkinbærer , Kulien , som havde reddet hendes Liv , den Elskede ... ? ? Fedt smilende staar Darduse hos , han kan forklare alt . Men det behøves ikke , med store straalende Øjne stiger Tsi Jy ud af Brudebærestolen med sin Haand i sin Husbonds ; og han fører hende ind i sit Hus , Wan Kweis rige bryllupssmykkede Jamen . ? ? Har Ingen gættet det ? Nej , hvem kunde ane det , trænge ind i et saa kompliceret Kunstværk af Mellemhandel og under - 70 VED LIVETS BRED jordisk Intrige som det Darduse her havde været Mester for ! Naturligvis , Kulien og Wan Kwei var en og samme Person ! Wan Kwei havde set Jy , uden at ane at det var hans Tilkommende , og gennem Darduse havde han skaffet sig Adgang til hendes Hus , forklædt som Palangkinbærer , en Rolle den unge Herre gerne tog sig paa for at faa et Glimt at se af den Elskede , og en morsom Dobbelttilværelse han i nogen Tid havde ført . Det var det han og Darduse havde været rottet sammen om . Og hele Tiden havde Darduse vidst underfundig Besked og holdt alle de spegede Traade i sin Haand . O Darduse ! MenWan Kwei , hvordan tog han den lykkelige Overraskelse Darduse havde beredt for ham ? Han blev blev ikke rød i Hovedet af Glæde , som var det mest nærliggende , for han var gul , og Kineseren kan ikke rødme , højest bliver han orange , og saa skal han have Lussinger ; han gav paa ingen Maade sine Følelser frit Løb , for det gør en Kineser af Stand ikke , men der foregik i Stilhed en stor Forandring med ham . I Sorgen over det Baand der ventede ham havde Wan Kwei paa Forhaand hærdet sig , bragt Kulde og Hævngerrighed op i sit Sind , temmelig ubehagelige Forsætter rettet mod den formentlig lavsindede Luksuspige , hvis Selskab han skulde paanødes , han var ikke langt fra at tænke lige saa gement som de sædvanlige unge , forkælede og fordærvede kinesiske Ægtemænd ; nu skred disse Forsætter sammen i ham , og han blev igen sig selv , meget , meget forelsket i denne Sangfugl , som han nu skulde have Lov til at føre ind i sin egen Rede . Men det maatte jo ikke mærkes paa ham . Han fik Vand i DARDUSES MYNDLINGE 71 Øjnene , for der var en noget slem Træk udenfor Døren i det Fri , og noget som et forbigaaende Nervetilfælde bævede ham om Munden , det var alt hvad der kunde ses paa den iøvrigt fuldkommen anstandsfulde Brudgom . Til Gengæld gav Darduse , den uforbederlige , Luft for et Udbrud , som er Narren tilladt ved Bryllupsgilder , han skrydede himmelhøjt og dansede paa Stedet , som en gyngende Kugle , saa at hans Øreflipper , der lignede Fedtdruer , hoppede , han skrabede i Jorden og teede sig ustyrlig , som en utaalmodig , fnysende Hingst , skogrede og gik paa Bagbenene ; og til denne Spøg smilede Følget , Darduse var Darduse ! Her er Darduses Hingstesang : Hir , ir , ir , ir ... ( Hestevrinsken ) Mine unge Hopper ! Hvor er I henne ? Jeg synes en Duft fra de honningsøde Græsgange paa Foraarssteppen , Duften af Hoppemælk , duggede unge Foler , naar mine Næsebor . Er det mon Manker jeg ser flyve hist paa Højene ... Hir , ir , ir , ir ... ( galopperer paa Stedet ) Jeg kommer , jeg kommer ! Naar Darduse nu havde spillet alle Parterne deres Lykke i Hænde , skal man saa snakke om de smaa Fordele for ham selv der var faldet af ? Uden Næringsveje , hvordan skulde selv en 72 VED LIVETS BRED Darduse leve ? Af Forældrene havde Darduse taget sin Procent , fra begge Sider , da han i sin Tid smedede Bryllupet ; en Del Ulejlighed og Rend havde det kostet Darduse at skaffe Wan Kwei ind som Palangkinbærer hos Jy ; et Vederlag herfor udeblev ikke . Havde Darduse maattet bestikke Kulierne i Jys Jamen i den Anledning ? Aa nej , en Skærv af deres ringe Fortjeneste havde de maattet yde ham , idet han havde gjort dem Fordelen indlysende ved at optage den hemmelighedsfulde Fremmede i deres Stald ; rigelig Belønning til dem siden , fra oven , udeblev heller ikke . Af Tsi Jy fik Darduse mange Gaver , rige Gaver . At „indlægge sig Fortjeneste " er enhver Kinesers Maal . Darduses Pose var udspilet som et Pelikannæb , inden dette Bryllup fik Ende . Hjertelig lo den Gamle , da alle hans Rænker , som var for det Gode , blev opklaret . Og fed , brandfarlig var hans Skæmt ved Bryllupsgildet , da han , som tynget af sin Vægt , sank ned i Tjenerskabets Regioner og lod sit Vid fri Vinger der . Brudeparrets Horoskop blev stillet , og Darduse udbredte sig om at det nok vilde blive nødvendigt for Wan Kwei at piske sin Kone paa Skrømt , da en Kineser ikke i Verdens Øjne kan være bekendt at være saa forelsket — høje Skrig fra Sovekamret m . m . o . s . v . etc . Ha , ha , ha ... Som Gryntet af en Pukkelokse lød Darduses Latter . Og omkring ham paa Gulvet dansede Husets Hunde , de smaa Pekingesere med indtrykt Snude og vidt fra hinanden staaende Øjne , højt gøende som et Bundt Sølvbjælder man har strøet paa Gulvet . Her ender Myten om Darduses Myndlinge . DARDUSES MYNDLINGE 69 NAAEDE DE FÆRGEN PAA Landevejen mellem Middelfart og Odense racede en Motorcykle , en Maskine med stor Boring og fri Basunudblæsning , et langt , i alle Regnbuens Farver anløbet Kobberrør liggende bag ud i Stedet for Lydpotte , det gav et dybt Drøn , som et Bombeslag , for hver Eksplosion , naar Motoren gik smaat , men naar Maskinen kom op paa Hastigheder over 60 Kilometer smeltede Eksplosionerne og Tonen fra Røret , hvor Metallet kom i Svingninger , sammen til en høj brølende Node , en Lyd som hensætter andre Vejfarende i hovedrystende Indignation , men som Motorcyklisten elsker som sin egen Livsnerve ; som bekendt er der stor Forskel paa at være Offer for øredøvende Støj og saa selv at fremkalde den . Maskinen var oppe i højt Register hele Tiden , for Vejen fra Middelfart til Odense er bred , lige og banet , og man skulde naa Færgen . Det var Sophus Hansen , som havde været en rask Tur i Jylland , paa Vej hjem mod København ; bag paa Elvira . Da de ikke hed andet i daglig Tale end Sophus og Vira skal de ikke hedde andet heller her . Vira sad med lange spidse Ben nedenud af Støvfrakken og en lille sød Læderhjelm paa Hovedet , lidt højere paa Bagsædet end Sophus , med Hovedet hældet til Siden bag hans Skulder for at se frem , Sophus 74 VED LIVETS BRED styrede , bøjet forover og kort i Halsen , støt lurende paa hvad Vejen vilde bringe . Det var en ganske tidlig Sommermorgen , til at begynde med endnu med lidt Taage og kort Synsfelt , saa der skulde passes paa . Fyn laa badet i Dug , med skimlede Haver og Hegn , Vejen let dugslaaet , men ikke nok til at binde Støvet , hist og her var der kørt frisk Sand paa , svigefuldt , Baghjulet fedtede mere end een Gang , der maatte styres og balanceres paa et Haar . Ikke desto mindre indlod Sophus sig paa en Smule Kapkørsel , naar det var at faa . Lejligheden tilbød sig ikke let , han smurte paa Forhaand fra alt , kun undtagelsesvis kunde han komme op paa Siden af en Motorcykle af hans egne Dimensioner som bød ham Kamp , og det blev da Vejen og udspekuleret Kørsel , samt et Spørgsmaal om hvor meget Gas Modstanderen turde give , der blev det afgørende ; Sophus gav Gas i Bunde ved slige Lejligheder . Hvad angaar tilladt Kørsel , saa var det jo ikke i Byerne eller paa Steder hvor Kontrol kunde ventes Spohus lod staa til ; at hans Hastigheder røbes her kan heller ikke gøre ham noget nu , han er , som det vil fremgaa af det følgende , hævet over Regnskab for hvad Speedometret viste . To - tre Vogne havde været med samme Færge fra Jylland til Fyn og havde haft et Forspring fordi de kom først fra Borde , de to lagde Sophus bag sig straks udenfor Byen , et Par Fordkasser ; den tredje , en lille rødlakeret Afag , som han havde lagt Mærke til paa Færgen , saa han indtil videre ikke noget til . Sophus og Vira vilde naa første Færge fra Nyborg ; det lod sig gøre , regnet ud paa Minutter , hvis ellers Motoren blev NAAEDE DE FÆRGEN? 75 ved at gaa som den gik . Derfor var Maskinen saa høj i Tonen , og Fyn saa stribet . Vira sad tryg bagpaa , Sophus saa nær som muligt , med et Ben paa hver Side af ham som en Tang hvormed hun holdt sig fast ; de smaa kritiske Situationer som Sophus klarede undervejs var hun i en fuldkommen lykkelig Uvidenhed om : et Bondekøretøj som uden at række Haanden ud pludselig og uventet svingede ind paa en Sidevej , tilvenstre , lige som Sophus lavede sig til at passere ham , en Forbrydelse , oplagt Mord , af Idioten , men Sophus havde altid en Mistro paa Forhaand til ethvert Hestekøretøj og skrabede udenom med en rask Manøvre , en Beslutning som beroede paa ren genial Gætning , om at sætte Farten ned var der ikke Tale i det afgørende Øjeblik ; Kuskens og hans Øjne mødtes et Sekund , og Sophus rystede langsomt paa Hovedet ad ham , medlidende , et Udtryk for Sorg over Mandens Aandsevner og Moral , men bagefter gik Hjertet haardt , og Sophus følte en forbigaaende Svaghed , som fik Luft i et Suk , der havde ikke været meget der skilte ham fra at dundre med ti Miles Fart ind i Bredsiden af den elendige Møgvogn ; Vira anede Ingenting . Albani Kirketaarn synede allerede et Par Mil fra Odense for Enden af den snorlige Vej , Sophus gik i lange Buer udenom det ene Automobil efter det andet , et Hvilepunkt bagved dem til han havde bøjet sig frem og overset Vejen , om den var klar for modgaaende Vogne , og om der var Plads , saa Spjældet aabent og frem i en Bue foran , og det var ikke længe Automobilet havde hans Støv i Øjnene ! Kort før Odense indhentede han den lille røde Af ag — det maatte man sige , han kørte skarpt , Sophus lagde sig op bag - 76 VED LIVETS BRED ved ham og læste paa Speedometret , ja han gik , uden at det synede paa ham bagfra , sine 70 Kilometer . Sophus passerede ham kort før Odense og gav i Forbifarten Føreren et Blik , det var en Mand fornummet i store mørke Automobilbriller , han smilte umærkeligt , idet Parret paa Motorcyklen susede forbi . Gennem Odense kørte Sophus skinhelligt , med vældige aabne Drøn af Udblæsningen i Gaderne , de faa lovbefalede Kilometer i Timen man maa , han for vild , som man altid gør det i de indviklede Provinsbyer , og svor ; da han kom ud paa fri Vej igen laa Afagvognen paany foran , Sophus saa paa Uret , et Kvarter opsparet , Afagmanden skulde aabenbart ogsaa til Nyborg , al Grund til at snakke med ham ! Men Sophus var i Tvivl om sin Benzinbeholdning og svingede ind ved første Tank han saa , et rødt Postament ligesom en Mand i Harnisk ved en Smedje . Mens Benzinen blev fyldt paa veksledes nogle Ord med Betjeningen , en ung landlig Mekaniker , og Vira hørte de to Oliesmurte drøfte Mærker , indviede , kølige Bemærkninger : den Maskine Sophus kørte , om dens Fortrin kunde der jo ikke være Tvivl ; men ellers var der jo den lille nye encylindrede K . G . W . , som gjorde sig saa bemærket paa Motorbanen ... saa , med et Nik , kørte Sophus . Afag ' en indhentede han lige saa længe efter som det havde taget at fylde Benzin , men det var haard Kørsel , for han skulde køre hurtigere end den til han naaede den . Han tudede , og Føreren foran vendte sig om , et Par mørke store Øjenhuler , han var advaret ; saa gav Sophus Gas og pressede sig op paa Siden af ham , Vejen var fri , bred nok og banet , han gav mere Gas og følte nu at Maskinen gik det den kunde taale paa Landevej , den slangede ejendommeligt NAAEDE DE FÆRGEN? 77 under ham , som om det umaadelige Motorpres føltes paalangs igennem den , selv lange Ujævnheder i Vejen slog mod Hjulene som Hammerslag , alt føg og blev Strimer ; men Sophus kom ikke forbi , han gav Gas i Bunde , Spjældet gabaabent , Føreren i Vognen ved Siden af smilede og bøjede sig lidt sammen , en Bevægelse der forraadte at han traadte paa Speederen , langsomt arbejdede Vognen sig forrest med Motorcyklen ved Siden , og Afagmanden var fræk nok til at smile til Vira paa Bagsædet ... Sophus mente endda han skulde have taget ham , men forude var et Sving , og risikere Vejkanten i denne Fart turde han ikke , han lod Vognen gaa frem og lagde sig bagved den , samlede Kræfter , ligesom byggede Farten ind i sig og gjorde den gammel , for den havde varet længe nu , han saa paa Speedometret , Viseren vibrerede mellem 80 og 90 , og de gik endda meget under den Fart de havde holdt Side om Side . Vognen foran rokkede uhyggeligt paa Vejen , som om man hvert Øjeblik kunde tænke sig den springe ud af Vejbanen og til Himmels , man saa Fjedrene give sig under Karosseriet , Ujævnheder i Vejen tog den med smaa haarde Nik — ubegribeligt at han turde holde den Fart med saa lille en Vogn ! Det gik ned ad Bakke , og Sophus holdt sig klogeligt tilbage , lod den anden faa et Forspring , først naar det gik opad Bakke igen havde han en Chance for at tage den tungere Vogn . Da Terrænet hævede sig igen gik han frem og lagde sig lige bag Vognen , Føreren vendte sig og smilede , de saa hans mørke Øjenhuler og en lang dobbelt Rad Tænder , og Sophus svor : ja , og saa skred Duellen frem . Det var imidlertid bleven en høj dejlig Sommermorgen , 78 VED LIVETS BRED Fyn blottede sine grønne Yndigheder , Blomsterne gyngede i Grøfterne , og Luften var fuld af hvide Sommerfugle , saa mange at det lignede et helt Snevejr , foran paa Viras Støvfrakke satte de sig fast , blev klinet imod i Trækken fra Farten , der var saa stærk at den pressede Munden op , hvis man ikke hele Tiden med Magt holdt den lukket . Men Sophus og Vira saa ikke meget til Fyn , de var nødt til at lukke Øjnene næsten i for den Regn af Støv og Sten der kom fra Vognen foran . Det var bogstavelig som om Baghjulene udskød Grus , Luften var en flyvende Masse af fint bidende Støv der piskede i Ansigtet , som om man kom imod det med en Orkans Hastighed , det var som at køre i en Strøm af Sand udskudt af en Kanon . Længe holdt man det ikke ud , Sophus gik frem endnu en Gang og pressede sig op paa Siden af Afagmanden ... Og da skete der det der kan ske naar en Motorcyklist drister sig til at køre om Kap med et Automobil , Føreren paa Vognen grinte og lod Masken falde , det var Døden , han svingede ud i venstre Side af Vejen , et gement Trick af en Motormand , naar man vil forbi ham , men ikke ukendt , og Sophus blev tvunget af Vejbanen ud mod Grøften , hvor Grønsvær og løst Sand lurer paa Motorcyklisten , han følte den bundløse Fornemmelse under Sædet man har naar Baghjulet skrider , greb for Livet i Styret , og styrtede . Han og Vira fik det aldrig at vide . Maskinen sprang lige op i Luften i den sindssvage Fart , kom ned igen med et Brag , og Sophus og Vira rullede og rullede , ned , ned , ned , lige ned i Underverdenen . I det samme tørnede Færgen med et Bump mod Bolvær - NAAEDE DE FÆRGEN? 79 ket , Karons gamle sorte Pram , der er slidt og ser ud som Snegleslim indeni , Karon var præcis , han var sagt til netop til den og den Tid , og det passede , ligesom Færgen lagde til Land rullede og rullede to Skikkelser ned ad den skraa Bred , ned , ned , ned , og endte med et Dunk i Bunden af Færgen . Og Karon lo , haa , haa , haa , saa det svarede igen ovre fra den anden Bred af Floden , et Brøl af Genlyd som naar Isbjerge kalver i en Fjord . Saa svang han Stagen rundt og stødte fra , rask Forretning , og førte Sophus og Vira over . Jo , de naaede Færgen . DEN RØDE BUSK DER var to unge Mennesker . De havde ikke set hinanden i nogen Tid , og det var som om Himmel og Jord hoppede da de mødtes igen , den unge Mand havde Møje med at beherske sine Hænder , hun var hjertelig , men ligesom lidt for skyndsom og imødekommende , de kunde umulig blive staaende rolige , men begyndte at gaa , fulgtes ad uden at sanse hvorhen , de slugte Luft i store Mængder , at ses havde fuldstændig taget Vejret fra dem . Og mens de skyndte sig , uden at have det ringeste at skynde sig for , gik det op for ham at hun havde faaet noget fremmed , ham ukendt i sit Væsen , mens de havde været borte fra hinanden , hun gik hurtigere end han , de kom ud paa en Mark , han talte hele Tiden , nervøst , hun tav , men var heftig , strakte sig i Midjen , og Næseborene gik ud og ind , der var noget kostbart og farligt , noget hensynsløst over hende , den unge Mand saa med Skræk at hun var bleven meget smukkere og voksnere siden sidst , men deri havde han ikke Part . Himlen begyndte at dreje sig over hans Hoved . De gik i noget Græs , hun rev Hovedet af et Straa og smuldrede det grønne Aks i sin Haand . Omsider standsede de ved en Busk . Du har jo næsten ikke talt med mig , udbrød den unge DEN RØDE BUSK 81 Mand fortvivlet , efter selv at have snakket ustandseligt , som Dødsdømte snakker , han vidste ikke hvad . Det har jeg for Resten heller ikke , indrømmede hun og lo , hun saa aabent paa ham , med et haardt Blik . Da forstod den unge Mand at han havde mistet hendes Fortrolighed . Han bøjede Hovedet , følte straks hvad det maatte være der havde forandret hende og tog Ulykken med det samme , spurgte hende ærligt om hun var kommen til at synes bedre om en anden mens han havde været borte . Og med et stort Uheld hvad angaar Aandedræt og Stemmemidler føjede han til at han ikke vilde finde det underligt om hun foretrak en anden for ham ... Det var jo ædelt sagt , og hun smilede ogsaa , umærkeligt , men sagde Ingenting . Og de tav begge , han med arbejdende Træk og dukket Hoved , som om en svær Vægt var falden ned paa hans Nakke , hun uden at slaa Øjnene ned . Da han saa op paa hende igen , ryddet for alt Haab , lo hun varmt og strakte Haanden ud imod ham , en Bevægelse der var hende egen , som om at nu sluttede man en Handel , han kunde have Haanden , den gav sig over , og hun lukkede den lille Næve sammen indeni hans og skruede den til Hvile der , som en Hermelin der gnubber sig tilrette i sit Bo ; men han følte at hun svedte paa Fingerspidserne som af en hemmelig Feber , Kærtegnet var ham kært , men hun havde gjort det en Gang for meget . I dybe vanskelige Tanker blev han staaende og saa ned , Himlen forgik , Sommerdagen blev til Intet , der var ikke andet til i Verden end hans Støvler . Ja det var vanskelige Tanker , for den unge Mand havde ikke vidst det før , men lærte det nu , at en Kvinde er i Stand til i et og samme Aandedræt at fortie umulige Ting og være oprigtig , naar det drejer sig om Elskov . Han blev gammel , mens han stod der og tænkte , en Sky lejrede sig paa hans Pande og blev der for stedse . Men omsider sukker han , for der er jo ikke gaaet mere end et Minut , de staar ved Busken endnu , en Tornebusk de er kommen til at staa ved paa deres blinde Gang ud i det Blaa . Han rejser Hovedet , besværet , og ser paa hende , hun er bleven skønnere , skønnere , sønderknust ser han paa hende og har aldrig været mere forelsket ... Da springer Busken hun staar ved ud med store , flammende røde Roser ... Og med et Skrig kaster han sig i dens Torne . 82 VED LIVETS BRED KILLINGERNE PAA Dørtræet ind til „Stirridset " sad en sort Kat med gule Øjne og saa forskende paa enhver der kom , med Frygt i sit Væsen ; man kiggede indenfor hos Hovmester og fandt en Kasse bag Døren med nogle Klude i og to smaa sorte , sovende Killinger , hjælpeløse endnu , og Katten smøg sig ned til dem og saa op med disse gule Øjne , fulde af Moder - Ve ; det var i Hamborgs Havn , med Frost og Isgang udenfor , Tummel af Spillene paa Dækket og Tramp ud og ind af utaalmodige Folk , som altid før et Skib skal gaa ; men her inde i Hjørnet var en lun lille Rede , hvor Livet blev til , i det smaa , hvad der saa ellers ramlede og tog paa Vej rundt omkring . Ja , her holder hun sig inde , siger Hovmester , for nu har hun jo Smaa . Det er det fjerde Kuld her ombord . Naar de bliver store og foræret bort gaar hun i Land og forlover sig , og saa har vi hende her i Kassen igen . En U gestid efter , da vi ligger nede i Spanske - Søen , høres der om Morgenen Munterhed fra Stirridset , raa Stemmer , Messedrenge og Børster , som huserer inde hos Stewarden , og ved Eftersyn ind ad Døren viser det sig at Steward har bundet en Prop i en Snor ned fra Dørhaandtaget , og opad Døren , endnu paa usikre Ben , staar en af Kattekillingerne og 84 VED LIVETS BRED giver Proppen smaa Lussinger med Poten , til almindelig Opbyggelse for Børsterne , som rasler Grin af sig , men ser skyldige ud , da de er opdaget ; og Steward mumler , tyk i Næsen , noget om at de vil jo gerne lege , hvormed han mener Killingerne . Saa store er de altsaa bleven allerede paa den korte Tid . I de følgende Dage , da Luften er bleven mildere , ser man dem vove sig over Dørtræet ud paa Gangen , og sommetider helt over Dørtræet ud til Dækket , hvor Verden er udenfor ; men her henter Moderen dem hjem , lige saa tit som de løber ud , og lægger dem i Kassen igen . Mandskab og Officerer , som kommer forbi , lægger efterhaanden Mærke til Familien , og den begynder at blive populær . Igen en Ugestid efter , inde i Middelhavet , bliver Kassen stillet ud paa Dækket , og Killingerne begiver sig paa Opdagelsesrejse i de mange Huller og Render under Spillet , til Uro for Moderen , som ikke kan holde sammen paa dem mere . De er nu fuldstændig selvhjulpne og kan labe af Underkop , lægger sig flade paa Lur ved Maatten og overfalder hinanden , danser op i Luften med krum Ryg og leger med Poten til et eller andet som rører sig , paa Killingvis , og kun sjældent har Moderen dem hos sig i Kassen og slikker dem og ser op med de gule , underlige , modersyge Øjne . En Morgen er der ingen Killinger , Kassen er tom , og paa Forespørgsel hos Steward oplyses det at Killingerne er store nok til at blive taget fra Moderen , den ene er oppe hos Kokken , den anden i en vis Andersens Varetægt . Moderen gaar omkring i Smuthullerne under Spillet og mjaver , ser paa Enhver der kommer , og det er ikke til at tage fejl af at hun KILLINGERNE 85 spørger , hun ser og spørger : Hvor er mine Killinger ? Men de skal jo en Gang skilles . Ved Lunch høres det ynkelige Mjav ude fra Gangen , medens vi sidder og spiser . Hvad er det for et Mjav ? raaber Kaptajnen barsk ud mod Stirridset . Henvendt til sin Tallerken ærgerlig : Jeg kan sgu ikke fordrage den Kattemjaven . Steward kommer frem , hældende i en umulig Vinkel paa Grund af Søgangen , med højtidelige Øjne , tyk i Næsen , og maa jo forklare Sagen , da han bliver spurgt ; jo Hovmester vil ikke have Killingerne mere , nu det bliver saa varmt , de lugter , siger han , og saa er de kommen op til Kokken og Andersen . Det er sgu for tidligt , siger første Mester og kan ikke skjule sin Deltagelse , skønt Sagen naturligvis er en Bagatel ; det er en Uge for tidligt . De kan jo ikke sørge for sig selv . Jo , siger Steward høfligt , med Øjnene langt ud fra hinanden , uigennemtrængelig , Steward er mellem to Møllesten , Hovmester og Officererne , skal sige Sandheden og skjule sin egen Mening . Ja , selv om de kan labe , ytrer første Mester vredt , saa kan han sgu sætte en Kasse med Sand til dem i et Hjørne , hvis det er det der lugter . Den Smule saadan et Par Tingester laver ! Og det er deres Natur selv af egen Drift at søge til Kassen , som Katte gør , og skrabe til efter sig , saa det er Ømfindtlighed af Hovmester ... Jeg er sgu ligeglad hvor Kattene kommer hen , buser Kaptajnen ud , men jeg vil ikke have det Mjav . Lummer Pause ; Steward hælder og faar Haartjavser ned i Ansigtet , er stum som et Faar af Lydighed . De forstaar ikke Katten , henkaster første Mester med et irriteret , lidende Tonefald . Det er for tidligt at skille hende fra Ungerne . Naar de bliver større gaar det af sig selv , men endnu er de for smaa . Jeg kender hende , det er saa godt som min Kat , vi fik hende i Australien , og jeg kom selv ombord med hende , ikke større end at hun kunde ligge her i min Jakkelomme . Fire Aar har hun været paa Baaden . Og skønt hun løber i Land véd hun hvor hun hører hjemme , jeg har truffet den Kat i Antwerpen helt oppe paa Katedral - Pladsen , det er dog et Stykke Vej fra Baaden , men ombord var hun næste Morgen , da vi sejlede ! Ikke at hun gaar i Land allevegne , for læg Mærke til , naar vi kommer til Java , dér sætter hun ikke sine Ben i Land , nej , hun betakker sig ! I Australien eller i København , dér gaar hun i Land og stifter Bekendtskaber , i Pakhusene og paa Tagene , det er den ømme Sang vi kender , men hun svigter aldrig naar Baaden skal sejle . Men , slutter første Mester bittert , nu er det en ny Hovmester , og han har ingen Forstaaelse . Det holder jeg med Hovmester i , at han ikke vil have Katten i Proviantrummet , udstøder Kaptajnen , dér er ikke dens Plads . løvrigt er jeg sgu ligeglad . Første Styrmand , en stor , blond Sønderjyde , ser med fromme Øjne fra den ene til den anden . Samtalen kommer ind paa Katte og Dyr ombord i Almindelighed , Mester har gjort mange Erfaringer og er en Sagamand . Erindret bliver „Sidse " , en Gris man havde med som levende Proviant og som gik paa Skibet i to Aar og kom og stod ved Tærskelen KILLINGERNE 87 ind til Salonen , naar de spiste , og gryntede og tiggede en Bid , men over Tærskelen gik hun aldrig , for det vidste hun hun ikke maatte . Hun gik fra Forstanden i Rødehavet og sprang overbord , Varmen var gaaet hende til Hovedet , tre Gange gallopperede hun rundt om Lugen og saa lige ud i Søen ! Men hun svømmede sgu for Livet , da hun var i Ballen , og vrælede , for der var en Haj i Kølvandet paa hende ! Gud hvor hun skreg ! Og Redningsbaaden blev sat ud , og Skibet slaaet bak , og Kaptajnen skød fra Broen paa Hajen , og Sidse kom ombord igen , kureret for Selvmordstanker den Gang . Siden maatte hun jo slagtes , da Baaden kom ind til England og der var Karantæne for Dyr , men der var ingen der vilde stikke hende , Styrmanden skød hende saa med en ArmyRevolver ; men det maatte man sgu sige , Mandskabet sad med vaade Øjne og glippede ned i Tallerkenen over Blodpølserne ! Det var Sidse . En anden Gang havde de haft fire Grise ombord , hvoraf den ene pludselig begyndte at faa Unger . Ingen anede at den var med Grise , man syntes nok den blev saa tyk og gik og pokede den i Siden med Knoen for Spøg ; men saa en Dag , da Mester sad og vaskede i en Spand ved Siden af , begyndte de at komme . Som han selv sagde tabte han al Fatning og stormede til Kaptajnen om Hjælp , men der var ingen der vidste Besked , før man fik en gammel gift saylor op , han gjorde et Halvstik paa Navlestrengen af hver Gris , lige saa rask den kom , og klippede den af , og dér skulde man se Babyen rejse sig op paa alle fire og bene af , med Knuden slæbende efter sig , lige med det samme . Men nu Katte ... og her tabte Mester sig igen i endeløse Eksempler paa hvor klog den sorte Kat var , og hvor man 88 VED LIVETS BRED misforstod hendes Karakter . Det optændte Kaptajnens Kappelyst , og skønt man vel syntes man havde forstaaet han var Kattehader holdt han en Lovtale over en Kat ved Navn Sophus de engang havde haft ombord . Præcis paa Klokkeslet hver Morgen stillede den , naar den vidste Kaptajnen spiste Frokost , med Halen lige i Vejret , og fik sin Lækkerbid . Nu skal De se , sagde Hovmester , naar Katten var helt henne i den anden Ende af Skibet , og gav Kniven et Par Strøg paa Skærpejernet , øjeblikkelig var Sophus der med begge Poter paa Kanten af Bordet , saa vidste den at Hovmester skar Paalæg . Men det kunde sgu ikke nytte en anden hvæssede , den kendte Lyden , saadan og saadan , som Hovmester gjorde . Sophus var noget for sig . Og saa var han god til at tage Rotter og Mus . Katte skal sgu bestille noget , ellers er de ikke bedre værd end at gaa over Skibssiden i en Sæk , ballastet med Sand . Haa , nu skulde en Kat bedømmes helt og holdent efter hvad Gavn den gør , faldt Mester ind med Haan og Sindsbevægelse i Stemmen , vel krydret med Humor . Om Kaptajnen huskede dengang de havde haft tamme Mus i Salonen , to som Styrmanden havde tæmmet , og som kom til Maaltiderne og fik Krummer ? Da havde Kaptajnen vel været Musehader ? Men for Resten , skulde Pus bedømmes efter det , gaves der saa bedre Musekat i Verden ? Dér og dér , hvor de havde aflastet , og hun paa en Formiddag tog 54 Mus og lagde dem i Bunke ! Hun tog tre , en med Munden og en med hver Pote , i ét Spring ! Eller da hun i en Storm jagede en Rotte , som var kommen op paa Dækket , og forfulgte den gennem en grøn Sø , Katte som er saa sky for Vand , jo , KILLINGERNE 89 Rotten svømmede gennem en Fod Vand , der skyllede over Dækket , og Katten bagefter med stride Tag , indtil baade Sø og Rotte gik overbord — men Pus , hun blev sgu hængende i Vantet med alle fire Kløer ! Katte faar man ikke Livet af . Kom det an paa hvad Nytte hun gjorde var der nok skellig Grund til at misunde hende det Par fattige Skorper der gik til hendes Underhold , haa ! Det var Mesters Mening ! Katten lod sig høre igen ude paa Gangen , en hjerteskærende Mjaven , som om noget var gaaet itu i Brystet paa hende . Jeg kan sgu ikke lide at høre den Hylen , sagde Kaptajnen hen for sig . Den Andersen , er det ham Kannibalen med det sorte Haar , hvad skal han med Killingen ? Efter Lunch gik Kaptajnen kort og godt hen og hentede Killingerne og lagde dem egenhændig tilbage i Kassen igen . Katten snoede sig op til dem og frembragte den ejendommelig krusede Lyd hvormed Katte udtrykker Glæde ; og saa var da Familien samlet igen , aabenbart til Lettelse for Steward , som havde været paa Kattens Parti , men ikke turdet sige det . Nogen Mishandling havde Killingerne ikke været Genstand for , mens de havde været borte , tværtimod , den ene vendte tilbage med et gult Cigarkassebaand om Halsen , knyttet pynteligt i en Sløjfe ; det var Kannibalen Andersen som havde givet den dette Udmærkelsestegn . Næste Dag og Dagen efter igen var der megen Snak om Katte ved Maaltiderne , udførlige Fortællinger , Kaptajnen supplerede sin Legende om den enestaaende Sophus med Beretningen om hvordan Sophus , der jo var en Hankat , gik 90 VED LIVETS BRED i Land i hver Havn og kom tilbage igen med Buler og et flækket Øjelaag , ganske som Søfolkene , naar de havde været i Land og haft trouble . Søfolkene havde Sympati med den og bandt den for Grin en Femogtyveøre om Halsen til at faa sig noget for , naar Skibet laa i Havn , og saa vild var Sophus efter at komme i Land at de maatte holde ham , til Landgangen var firet ned , saa slap de ham , og ind galopperede Sophus som et Skud . Men han kom sgu altid luskende hjem igen , ikke midt ad Trappen , men henne til den ene Side , for ikke at blive set . Jo , Sophus var et Menneske . Det var sgu ogsaa noget at gøre sig til af , skryder første Mester , at man har haft Udgifter af Katten ! Pus , hun vender sgu altid hjem med en Daler hver Gang hun har været ude al trippe ! ( Munterhed , megen Deltagelse fra første Styrmands Side ; Steward serverer , alvorlig som Graven ) . Om Aftenen da vi sidder ved Bridgen , mjaver Katten igen ude i Gangen . Hvad hyler hun nu for , nu hun har faaet sine Unger igen ? lyner Kaptajnen . Hun siger Godnat , siger Mester blidt , kan De ikke høre det ? De har da heller ingen Forstaaelse . Men han gaar alligevel ud og ser efter , og ganske rigtig , Pus er lukket ude , Hovmester i Seng ; første Mester tager da Katten , gaar rundt udenom med den og putter den ind ad Koøjet , bliver staaende , til han hører den knurre behageligt inde hos Ungerne . De følgende Dage begynder Søfolkene at sidde oppe paa Lugerne i let Antræk og sy paa Solsejlet , som skal op nu naar vi naar Port Said . Kasketskyggen ned over Øjnene , blot - KILLINGERNE 91 tede , tatoverede Arme . Det er Solhvervsdag ; nu véd man hvordan de har det hjemme , mørkt midt paa Dagen , Lys tændt i Butikerne og Juleudstillingerne paa Strøget , sorte Strømme af Mennesker , ventelig sort , nedtraadt Sne paa Gaderne . Nu laver de til Jul . Om Bord snakker man en hel Del derom , skønt man ikke skal dele Jul med dem derhjemme ; runde Kager med Sukker og Kanel paa viser sig i Brødbakken til The , Hovmester som har begyndt at bage . Naturligvis skal man have Jul om Bord , et Juletræ er bragt med for det samme , men Beregningerne giver til Resultat at Juleaften vil falde netop som man ligger og losser i Port Said . Det bliver da besluttet at skyde Juleaften et Døgn ud og fejre den i Kanalen eller Rødehavet . Nogle af Officererne har overhovedet ikke kendt en dansk Jul sammen med deres Familie ; de snakker derom som et fjernt Sakrament de muligvis engang , ved en eller anden Styrelse , kan faa Part i . Søfolk er jo næsten aldrig hjemme ; efter et halvt Aars Rejse to - tre Dage , undertiden kun i Timer , i Havn om Morgenen og afsted igen om Aftenen , ud paa et halvt Aars Rejse igen ! Og det hænder at man slet ikke kommer hjem , man faar Ordrer ude og maa ligge et halvt Aar ude til , inden man faar Fragt hjem . Der er gifte Folk som har set deres Børn et Par Gange ialt , og Børnene kender dem slet ikke , naar de kommer hjem . Moderen optugter dem til at løbe Faderen i Møde og sige : Goddag , Fader ! Men det gaar i Stykker for Ungen undervejs , fortæller Mester , og for den hjemvendende Fader gaar det ogsaa i Stykker . Saa lever og dør de da paa et Skib . I deres smaa Kamre hænger Fotografier af den Elskede , sammen med anden Dej - 92 VED LIVETS BRED lighed man drømmer om , Filmprimadonnaer , indrammet , som man kan vente paa Søen , i rød - og hvidmalede Redningskranse ! Opsømmede Postkort med smaa Billeder inde fra Land , sommerlige Landeveje , en Hest med Føl , minder om en Verden som Sømandens Tilværelse lukker ham totalt ude fra . Til Gengæld skulde Sølivet vel have bevaret en Del af sin Romantik . Men nej . De ser ikke engang Verden ! I Havnene , hvor de lægger ind , er der ikke Til til at gaa i Land , det er Losning og haardt Arbejde , og afsted igen for ikke at tabe Tid . I Maskinen farer de til som Ulve , saa saare de ligger stille , for at reparere og efterse , Mestre og Assistenter , saa længe Maskinen er i Ro , Nat og Dag , de kommer ikke paa Dækket engang , endsige i Land i den fremmede By ! Resten af Tiden gaar og gaar Maskinen , Maaneder og Maaneder i Træk . Det er jo Motorskib ; ny Tid , nye Metoder . Kedler er man fri for , Fyrbøderen gaar ud af Sagaen , Adjø med ham ; ingen Kul , ingen Bunker , Brændslet tages flydende ombord gennem en Slange , og man løber meget længere , uafhængig af Kulstationer . Dieselmotoren omsætter Brændslet uden Omvej , Cylinderen er Kedel og Omdrejning paa een Gang ; Erfaringerne fra Benzinmotoren rykker ind og fortrænger Dampen . De to store , ottecylindrede Motorer , hver Cylinder istand til at rumme en Mand , arbejder ganske som et Automobil , fra Udstødningsrørene ved Masten henne agter høres den kendte hæse Takt , som Gispet af en Jagthund i Varmen , det er Tidens Aandedræt nu ogsaa paa Søen . Men man sender de gamle , smukke , Dampmaskiner en vemodig Tanke , de dan - KILLINGERNE 93 sende , oliedrivende Stempelstænger , den kogte Lugt af Damp i Maskinen ; Dieselmotoren dufter som Gaden i en Storby , af Udblæsning , og Maskinrummet staar fuldt af Røg , som naar en Lampe har oset ; Tiden bliver hurtigere , mere eksplosiv , og afbrænder mere . Det ses paa Maskinfolkene , de er usunde , voksagtige i Teinten . Hvorfor de ikke gaar i Land ? I Land gaar tyve ledige for hver en der har Plads ; nej , de bliver hvor de er . Og saa løber Baaden , med sine nogle og tredive Mands Besætning , ikke en Kvinde ombord , lastet til Lugerne med Alverdens Varer , hentet oppe i den botniske Bugt og i Oslo , i Hamborg , med svært Maskingods paa Dækket , Dele af to Cementfabriker , der skal stilles op paa Sumatra , Varer til Java , til Australien , hvor Baaden skal aflaste , Hverdagstrafik , men store Dimensioner , et Stof ogsaa for Fantasien , saa svære Masser flytter den moderne Udveksling , fra arktiske Regioner og ned i Troperne , andre Varer tilbage igen , for at de simpleste daglige Fornødenheder overalt i Hjemmene kan løbe rundt . Men Sømanden , hvad Hjem angaar , han er narret . Ær ham for hans Resignation og hans Troskab ! Saadan en Baad laster 10 , 000 Tons , med samt Ladning er den værd mange Millioner ; at den løber mellem Verdensdelene betyder Virksomhed og Erhverv for flere Mennesker end netop dem der er direkte beskæftiget derved , Folk som ikke engang véd af det . Respekt for store Dimensioner og brains , som holder saa omfattende Kæmpeforetagender igang ! En Tur med Damper , tilmed i nære Farvande , fra Hamborg til Port Said , har ikke noget nyt , Søromantiken er som sagt fraværende , isoleret er man næppe engang , ethvert Skib 94 VED LIVETS BRED fører Radio , vi faar vor Avis , med de sædvanlige Skrig , alle Sørejser er saa temmelig ens , som alt moderne Liv er ens . Helt aandsfortærende er Rejsen dog ikke , det er ingen Passagerbaad , som ellers de flydende Hoteller der gaar paa Havene . Damer savnes ombord ; det er et Savn ; men de savnes . Søen selv bevarer sin Tiltrækning , det gamle Element har sin Melankoli og sin Higen , sin Udvidelse af Sindet og sine Grænser , nu som altid før . Ensformig og altid ny er Søen . Billeder kommer , og Billeder gaar . Et oprindeligt Instinkt maa dog være Aarsag til at denne lille Ring af Mennesker i sin Tid valgte Søen ; nu hænger de paa ' en , som de udtrykker sig . Men det er megen , dybt begravet Følelse og Savn af Huslighed , Folk i Land véd ikke hvor megen , der nu ytrer sig i den Opmærksomhed der bliver den lille Kattefamilie ombord til Del . Folkene der sidder paa Lugen og syr , med en tungsindig Mindelse om fraværende Fruentimmer , ogsaa det , holder en lang Traad op i Naalen for Killingerne at hoppe efter , driver Gækkeri med dem og ler som store , plumpe Børn over Killingernes Krumspring , undertiden med noget opfarende og voldsomt i Tonefaldet , halvt et Brøl , naar een synes at en anden farer for haardt frem med de smaa Liv , det skal man bare vove ! Søfolk lægger grove Modsætninger for Dagen i deres Væsen . Kaptajnen truer Steward paa Livet , fordi han lader Stirridsdøren staa aaben efter sig og hugge i Søgangen . Kværulant henvendt til Bordet snerrer han : Hvis en af Katteungerne hopper op paa Dørtrinet , i det samme Døren hugger i , er den sgu færdig . Det er et lille Paradis paa Lugen , de to smaa Killinger KILLINGERNE 95 leger i Solen , med hele Kattens , endnu bruskede , Gratie , triller selv omkring , naar de slaar efter noget ; vil man klappe dem , faar man et lille Slag , som et Dun paa Haanden , af den bittelille Pote . Og Moderen ser til med disse svovlgule Øjne , med den lodrette Pupilspalte i , Krokodiløjne , den stumme , trængende Afmagt staar hende ud af Øjnene , men det lader jo til at det gaar , Verden og Menneskene ser ud til at skaane hende og hendes Børn . Selv lader Mis sig ikke klappe , viger flygtig bort , som en Skygge , hun er Australerinde og ønsker ikke Hænder paa sig . Vilddyret er ikke langt borte heller i de to smaa Kræ . Første Styrmand kommer forbi og ofrer skrabet Kød paa Lugen til de smaa Afguder , og Killingerne mærker Blodlugten , saa smaa som de er , og slaar Tænder i Kødet , trækker sig knurrende baglæns med Rovet , og da Styrmanden , som er Gavens Giver , vil klappe den Guds Skabning , slaar den fem naalefine Kløer i hans Pegefinger , saa han maa løfte den helt op i Luften , inden den slipper — Jubel paa Lugen , Styrmanden selv henrykt og imponeret over den lille Tigers Dygtighed De sidste Par Dagsrejser før Port Said er Middelhavet endelig bleven blaat , kugleblaat , som Baljen med Blaaelse i , hvori man stiver Tøj ; lige indtil ud for Tunis var Vejret endnu raat , nu straaler Himlen af Lys , og Ildpile staar op fra Søen , som ligger i en rund og blaa Ring til alle Sider , rum Sø , end ikke et eneste Skib eller en Maage at se . Det er noget andet end Pakisen og den sorte Taage i Hamborgs frostbundne Havn ! Om Aftenen lyser Venus i dronninglig Pragt , som en stor Diamant paa Himlen , saa lysstærk at den 96 VED LIVETS BRED kaster et Skimmer paa Søen ; Maaneseglen ser allerede helt tyrkisk ud . Til Nord er Karlsvognen aget ned mod Horisonten og staar paa sin Stjert . Der havde hørt nogen Musik til Aftenen , man vilde med Taknemlighed have lyttet til de kendte traurige Harmonikatoner fra Folkenes Regioner forude , uadskillelige fra et Skib , Sømandens Instrument , der er udvideligt som hans Sjæl , undertiden læk , men med en Masse Luft i , som Vind og Vejr , og indeklemt , som Sømandens Bryst , mournful , Ensomhedens Røst paa et Ocean af Hjemvé — men ingen Harmonika lyder paa dette Skib , det er armt , endogsaa hvad angaar Musik . En Grammofon findes , men den er fornaglet . Det lille Hold Mennesker færdes paa deres Ø i dybeste Skikkelighed , men uden at ytre sig , uden saa meget som en Tone . Det klemmer dem dog vist , nu op mod Jul ; inde i Folkenes lille Messe , med Fjælebænke og de bare Vægge , sidder sent om Aftenen en Lømmel , i Uldtrøje med store Olieskjolder paa , og Sod i Haaret , og skriver , under hyppige Forsøg paa at spise Penneskaftet — det trænger nok haardt paa dér ! Til en Melodi jeg engang har hørt foredrage af en Sangerske i Gaarden , til Harmonikaledsagelse , en elementær , sentimental , ja aabenstaaende sentimental , men mægtig Melodi , satte jeg da , i de stjerneklare Aftener ind mod Solhverv , en Tekst , for Sømanden at synge , naar Blæsebælgen gaar trangt , og Hjertet vil have Luft i Toner : 86 VED LIVETS BRED SØMANDENS VISE Til en Folkemelodi En Sømand har sin Enegang som Fange paa en Ø . Lyt til en simpel Enesang imellem Vind og Sø ! Det bruser fra den vaade Vej i Nat og Stjerneskær — min Tanke gaar til dig , til dig ! Du er mig evig nær ! Hvor brænder Aftenstjernen hed ! Vi gaar mod Syd og Sol . Og Hjemmets Stjernetegn gaar ned , med Nordens sunkne Pol . Men frydefuld , med meget Mod , og gerne gaar jeg ej — thi min Forhaabning efterlod jeg , samt min Ro , hos dig ! Mig vinker mangen yppig Kyst og mangen munter Havn . Et Anker griber i mit Bryst det venneløse Savn . Thi hvad er Himlen altid blaa , javist , balsamisk Vejr , og Paradis , med Palmer paa , naar ikke du er nær ? Saa sejler man i Solens Glød og lummer Tropevind , mens Kuldens Rose blomstrer sød , min Pige , paa din Kind . KILLINGERNE 97 Og Kokospalmen slipper Frugt , som slaar en Mand ihjel — fordøm den hele hule Flugt ! Min svale Ven , Lev vel ! Vé alle Haves Vandringsmand ! Urolig er hans Færd , som Taage , Vind og Skum paa Vand og Strøm og skjulte Skær . Men bærer det mod Havets Bund , saa mangen Sømands Kaar , naar Søen gurgler i min Mund — til dig min Tanke gaar ! Men naar den gule Løvetand ved Sjællands Grøfter gror , og fra det lave , grønne Land man hører Frøers Kor ; naar Pinseløvet bryder frem , de danske svale Træer , og alle Fugle vender hjem — du er mig atter nær ! 98 VED LIVETS BRED BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN I OM Morgenen i Cairo vækkes man af Høgen , den gamle Re , Ægypternes hellige Fugl i Oldtiden , og den Dag i Dag hyppigere end Kragen hos os , dens Skrig kommer fra Luften over Tagene , en høj musikalsk Trille , som man synes snarere maa komme fra en Sanger end fra en Rovfugl , thrilling kalder Kipling dette Høgeskrig , en engelsk Glose som giver selve Lyden og det fortryllende ved den ; den har noget tropisk og solet , som forbinder sig med Lyset i Cairo , hvor der altid er Solskin , det er Morgenen selv der kalder ; og ud gaar man under denne altid blaa Himmel og hilser paa Høgene som hænger over Cairo og cirkler omkring i store Kredse , parat til at slaa ned , om noget spiseligt skulde vise sig . De holder Cairo ren ; og saa tamme er de at man kan se dem slaa ned paa Asfalten mellem Automobilerne , i vældig , elegant Styrteflugt , og svinge sig ovenud af Gaden igen med Rovet , et eller andet Affald , i Kløerne . Høgen hører til det daglige Indtryk i Cairo og overalt i Ægypten , dens Profil er en af de ældste Hieroglyfer ; som Vignet skal den staa over disse Linjer . OverCasr el Nil , den store Jernbro i Nærheden af den engelske Kaserne , kommer Kamelerne gyngende i den tidlige Morgen med et Læs grøn duftende Kløver paa Puklen , Dromedarerne , skal man sige , for det er den enpuklede Art , de kommer ude fra Bondelandet , ad Gizeh og Pyramiderne til , de skal ind til Byen med Grøntfoder ; og Dagen igennem ser man saa Kløveren blive fortæret , af Droschehestene , af Æslerne , af Dromedarerne selv , der tygger som med store Pløkke i Munden og ser op med de tungeste Øjenlaag , et Blik der minder om gammel Adel ; og af gammel Adel er disse monstrøse Dyr , med en langsom , fornem Rytme i Kroppen , aldrig bliver man træt af at betragte dem ; som Billede udtømmer Dromedaren meget af Orienten . Den grønne svære Kløver , Hvidkløver , men en langt kraftigere Art end den man kender nordpaa , ser saa fristende ud inde paa Fortovene , den er endnu vaad af Morgenduggen , og man stjæler en Blomst at have at lugte til ; det bemærker den gamle Kameldriver , en gammel sort Bonde ude fra Nildalen , og smiler saa at han flækker i Hovedet derved og aabenbarer en Mængde stærke Tænder , og ud af Kløverbunken trækker han en lang gul Ukrudtsplante , Agerkaal vilde man i en Fart kalde den , men det er Kiddike , ganske den samme som den der gør Agrene gule hjemme , og forærer En , siden man synes om Blomster — og der har man saa rørt ved Bonden ; paa en halv Time kan man over Casr el Nil være ude i Bondelandet hos Fellahen og Kløveren og Kiddiken , med Pyramiderne ludende i Horisonten over Ørkenranden bagved . Allerede i Cairos nærmeste Omegn kan man studere Nil BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 101 dalen og dens Befolkning . Meget , altfor meget , er skrevet om Ægyptens Antikviteter , som ogsaa er Opmærksomhed værd ; der skal nu fortælles lidt om Landbruget , hvordan den ægyptiske Bonde lever , med sin Mark og sine Dyr . Indtryk ogsaa andetstedsfra end Cairos Omegn , Steder rundt omkring i Ægypten , hvor jeg har haft Lejlighed til at komme Bønderne nær , skal føjes sammen til et Billede , ganske hverdagsagtigt og uopsigtsvækkende , som Fellahen selv og hans Dyr . Ved Nytaarstid er Nilens Oversvømmelse , Kilden til alt Agerbrug i Ægypten fra Urtid af , og som nogle mener Oprindelsen til alt Agerbrug , forbi , og Ægypten har sit første Foraar . Oversvømmelsen maa iøvrigt ikke opfattes bogstaveligt mere , kun enkelte Steder træder Nilen endnu i virkelig Forstand over sine Bredder og sætter Landet under Vand , for Resten er Oversvømmelsen reguleret af de store Nilspærringer Englænderne har anlagt og ved et omfattende System af Dæmninger , utallige Kanaler , hvori Nilvandet ledes ind ; herfra tappes det i Aarets Løb ind over Markerne naarsomhelst der er Brug derfor . Den gamle Frugtbargiver , Nildyndet , som Floden afsatte paa Markerne naar Vandet igen sank , gaar væsentlig tabt ved dette System , og Ægypteren maa derfor i vor Tid gøde sin Mark , i Modsætning til tidligere , Kunstgødning , for Staldgødning afgiver Landbruget ikke . Den Gødning der bliver efter Kreaturerne er der en anden Brug for , den opsamles af Kvinderne og forarbejdes , noget lignende som Tørv , ved Æltning til Brændsel , overalt ved 102 VED LIVETS BRED Landsbyerne og paa aabne Pladser i Byerne ser man disse æltede Kager lagt til Tørre ; Ægypten har ingen Skov , stort andet Brændsel end Gødningen findes derfor ikke , et Forhold der minder om Kina og andre Ørkenfolk i Asien . Til Gengæld for Nilslammet , der gaar tabt ved den moderne Afdæmningsmetode , har man altsaa Adgang til det opsamlede Vand hele Aaret rundt . Markerne er overalt fuldstændig plane , og Forskellen paa Niveauet saa ringe , fra faa Tommer til nogle Alen , at Vandet kan hæves fra Kanalerne til Overrisling af Markerne med de simpleste Midler , i den elementæreste og ældste Form en Spand der svinges op og ned ved Hjælp af en Vippe med en Modvægt , en Klump Nildynd , i den anden Ende , omtrent som vore gamle Brøndvipper ; nyere er en Vandsnegl , ganske som den man i Danmark benytter ved Tørvegravning ; hvor der er længere ned til Vandet bruger man den ældgamle prøvede Kædebrønd , ogsaa kendt i Kina , hvor Vandet hæves af Potter paa en Rem , lagt over et Hjul , der ved en enkel Tandhjulsforbindelse trækkes af en Kamel eller en Okse . Det hører til Landskabet hvorsomhelst man kommer i Nildalen at se dette Stillads af grove , næsten utildannede , krogede Træstammer , Stenalderarbejde , hvori Oksen gaar rundt , og høre den høje , tørre Knirken af Træværket , mens Drengen der kører Oksen synger af fuld Hals , de orientalske monotone Koleraturer , og de vaade Potter kommer op og tømmer Vandet ud i Renden ; føj hertil blændende Ovenlys fra den altid skinnende ægyptiske Sol , og Støv som Oksen banker op med Klovene , og man har en Forestilling baade om Goldheden , der er den egentlige Naturbetingelse her i disse BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 103 Ørkenzoner , og om Frugtbarheden man henter op fra den livgivende Flod . Saadan har man malet Frugtbarhed ud over Nildalen fra forhistorisk Tid , og saadan maler man Vand og Grøde op den Dag i Dag . Allerede i Januar har Ægypten Første - Foraar , Nildalen ligger da med den skønneste lysegrønne Vaarfarve saa langt Øjet ser , mellem de ørkengule Kalkklinter til begge Sider , en Farvemodsætning som mellem Liv og Død , det er Kløveren , Bælgplanterne og det unge Korn der bliver taget som første Afgrøde af Jorden . Kløveren høstes og afgræsses mens den er grøn , Byggen er skreden hen i Februar , og Hveden kommer efter i Marts . Naar saa denne Afgrøde er af Markerne kommer Bomulden , Sukkerrør og Majs , to til tre Afgrøder af Marken hvert Aar . Det er noget der giver ; man siger at Bomulden alene bærer alle Ægyptens Udgifter , Resten er ren Indtægt . Den gaar ikke helt og holdent i Bondens Lomme ! Aa nej , man kører en Del i Luksusbil inde i Cairo for de Penge der indkommer ved Landbruget , Folk der aldrig har set en Spade ; men saadan er Verden , der som andre Steder . Sikker er Bonden paa Ulejligheden . Byfolk trækker undertiden paa Skulderen ad Bondens Kaar — det er jo bare at drysse noget Korn paa Jorden og vente til det kommer op , Vejr og Vind giver Bonden hans Fortjeneste , jovist , man skulde lade den velhavende Bymand prøve at gøre en Dags Havearbejde eller tage Kartofler op en Regnvejrsdag i Oktober ! Sandt er det imidlertid at Landbruget nordpaa er paa en naturlig Maade overgivet til Elementerne , selv om Arbejdet i Marken naturligvis skal gøres . Det ægyptiske Land - 104 VED LIVETS BRED brug derimod beror i selve sin Art , fra Arilds Tid , paa en ekstra Anstrengelse , den kunstige Vanding af Jorden ; Fellahen har altid været haardere spændt for paa sin Jord , ligesom Kineseren , end andre Folk hvor der er Regn , om end med Luner , han skal holde sin Jord vaad ; og der er ikke Tvivl om at det er dette aandsfortærende , uafladelige Slid der har holdt Fellahen paa et primitivt Kulturtrin gennem Aartusinder og holder ham der endnu . Foruden Vandingen er der jo ogsaa utallige andre Ting at passe , Fellahen er altid beskæftiget . II Gaar man ud i Nildalen for at søge Bønderne gaar man ikke forgæves , Fellahen er at finde i Marken ; saa langt Øjet ser paa det fuldstændig flade , af Kanaler og Render inddelte Terræn , som ikke nogetsteds er afspærret af Skov , kun enkelte Daddelpalmer og Lunde her og der i Nærheden af Landsbyerne , saa langt Øjet ser er Lavlandet fuldt af Mennesker , Hundreder , Tusinder af Mennesker , med samt deres Dyr , som om hele Befolkningen var ude og i Marken , og det er den ogsaa ; et Indtryk der igen leder Tanken hen paa Kina , hvor Befolkningstætheden i de store Floddale er noget lignende og Landbrugstypen , det intense , personlige Landbrug , det samme . Fellahen lever og dør paa sin Ager . Han sidder paa Jorden , er en Del af den , farvet som den , ja bogstavelig talt , den ægyptiske Landbefolkning har en mærkelig graa , til grønlig Hudfarve , fuldkommen den samme som Nildyndet , om det nu er et Tilfælde af mimicry , eller det kun er et Tilfælde ; BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 105 han sidder i Kløveren , man ser en Turban rage op midt i alt det Grønne , det er Fellahen der sidder og plukker en Stak Grøntfoder , ikke en Gang Segl bruger han til det Arbejde , end sige Le , saa mange er man om Arbejdet . Hans Redskaber kan med det samme nævnes . Der er to , Ploven og Hakkespaden . Ploven er en Træpløk , forsynet med en Stang , den ældste Type , uforandret som man kender den fra Afbildninger fra Faraohnernes Tid ; men praktiske Forsøg har vist at den virkelig er det eneste brugelige Redskab paa det Jordsmon , der er jo ingen Grønsvær der skal vendes , Mulden skal kløes lidt , saa Ploven er den Dag i Dag god nok . Hakkespaden bruger man Mage til i Kina , det er et Redskab omtrent som en Skarøkse . Malajen bruger den ogsaa i sine Rismarker , som staar under Vand , overalt hvor Jordsmonnet er dyndet og man skal dæmme op for Vand og give Luft for det , er Hakkespaden uundværlig . Ja , saa har Fellahen ikke flere Redskaber . Alt gør han ellers med Haanden . Man ser ham stikke en Uendelighed af Rør i Jorden , paa en uoverskuelig Mark , men de er Hundreder om det , og ved hvert Rør gør han et Hul med Fingeren til et Frø , her skal komme Planter op og slynge sig om Røret . Det er Gartneri snarere end Agerbrug han driver . Sine Dyr mader Fellahen med Haanden , stikker dem Kløverviske i Munden og venter med den næste til de har tygget af , det er som om Dyret lige er bleven tæmmet og dægges for endnu , en Situation fra det ældste Samliv mellem Dyr og Mand . Og Mejeriet er nok ogsaa i sin Begyndelse . Ja , hvordan med Smørret , og Andelsmejeriet , og Eksporten ? vil man spørge med Liv , lad os høre det ... 100 VED LIVETS BRED De har slet Ingenting . Inde i Cairo kan man , hvis man er Morgenmand , se Køer blive drevet omkring i Gaderne , ledsaget af deres Kalve , som har Mundkurv paa — Kalvene , hvadbehager ? Jo det er hele Mejeriet . Mælken føres til Byes i Form af Ko , man malker den ved Fortovene , og Araberen gaar op i Husene med en Kasserolle nymalket Mælk . Kalven maa med , for ellers giver Koen ingen Mælk , men den har Mundkurv paa for ikke at drikke den fra Menneskenes Børn . Kun naar Koen har Kalven hos sig og kan staa og snuse til den giver den Mælk . Det er aabenbart et Trin i Kvægavlens Udvikling , og et meget gammelt , Overgangen fra det vilde Trin til det huslige , og paa det er man i Ægypten bleven staaende . Naar ikke Mælk tages fra Koen faar Kalven Lov til at die , og det er smukt at se , et Syn man overhovedet aldrig har set nordpaa , hvor Kalven tages fra Koen straks efter Fødselen , og Dyret narres for sin Glæde . De giver i Kassen , naturligvis , disse Malkemaskiner , der næppe kan sjokke for deres egne Yvere , og den ægyptiske Ko giver Ingenting , men — ja det er svært for en dansk Mand , og af Agerdyrkeres Æt , at være den danske Ko utro , og jeg formaar det heller ikke , men subsidiært , uden fornærmelig Sammenligning , skal det siges at smukkere og sødere Skabning end den ægyptiske Ko gives ikke ! Husk paa det er Hathor og ingen anden Snakken er om : I det ægyptiske Museum i Cairo findes en Hathor , de Gamles Kogudinde , kvindeligt , om man saa maa sige , Sidestykke til Apis , et af de skønneste Kunstværker der gives , oprindeligt i Templet i Der el Bahari , flere Tusind Aar gammelt , som alt i Ægypten , det er Koen lyslevende , ganske som man ser hende i Nildalen den Dag i Dag . Kvægtypen er aldeles ufor - BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 107 andret , for Omgivelser og Forhold er uforandrede . Det er en Kvægart som kan lede Tanken fjernt hen paa Zebuen , med en svag Ansats til Pukkel eller Højde over Boven , paafaldende lang i Kroppen og med et forholdsmæssigt lille Hoved , Halsen tækkeligt prydet med en Doglep ogsaa hos Hunkønnet , fin og blank i Huden og okkerrødlig af Lød , tilpas Hornvækst , Totalindtrykket ualmindelig sundt og harmonisk . Man skal se Koen sammen med hendes Søster , Fellahkvinden , naar de kommer gaaende sammen , Side om Side , helt sig selv i hinandens Selskab , den ene med Kalven smaatravende hos sig , den anden med Ungen ridende paa Skulderen , fredelige mælkegivende Væsener begge , det glemmer man ikke Ægypten for ! Foruden Kvæget holder man i Ægypten de store blaa , nøgne Vandbøfler , som man kender hele Østen rundt lige op til Kina , knoglede og plumpe Dyr , men paa deres Vis fuldkomne i Formen , en Fryd for Øjet , med de flade , til — bagestræbende Horn og de store , til et Liv i Sumpen egnede Klove . Det er et Dyr paa et Stadium paa Vej til Vandet , som en Gang Flodhesten eller Søkoen , men endnu ikke omdannet ; naarsomhelst den kan faa Lov til det sænker den sig i Dynd og Slam lige til Øjnene . Men nu er dens Skæbne bleven at holdes tæmmet , og Ægypteren bruger den , som Kineseren og Malajen , til at trække Ploven og Pumpeværket , alt groft Arbejde ; Mælk piner man ogsaa af den , men ikke just saa at det buldrer i Spanden . Faar og Geder holder Ægypteren , dog ikke i det Omfang som i Bjergene ; Hunden er Snyltegæst ved Landsbyerne , men omfattes ikke med et Afguderi som i Evropa , hvor man holder Hunde i Etager i Byerne og overernærer dem med 108 VED LIVETS BRED Kød stegt i Smør , liggende paa Puder , mens Befolkninger i Krigstid omkommer af Sult . Dromedaren og Æslet endelig er Ægypterens uundværlige Husdyr . Æslet er nordpaa ufortjent i Foragt , man har endogsaa laant dets Navn for dermed at stemple Mennesker af en uelskværdig Karakter , Uvidenhed , aldenstund Æslet er en værdifuld , ypperlig Skabning . Men man maa til Syden for at sætte sig ind i Æslets udmærkede Egenskaber og hele elskelige Natur . Grænser maa her sættes for Udtalelser om et enkelt Dyr paa andres Bekostning , men der kunde skrives længe , udførligt og con amore om vor langørede Ven . Har nogen været Menneskehedens Broder og slæbt Barbaren et godt Stykke Vej op mod Civilisationens Tinde , naar han ikke gad gaa selv , saa er det da Æslet . Langmodigere , trofastere Fælle har Mennesket , det Bæst , aldrig haft , til Tak skyder man nogle af sine Smudsigheder over paa det fromme Umælendes Skudsmaalsbog . Selv naar man skryder , gør sig tyk , paa Menneskevis , og larmer over sin sølle Betydning , skal Glosen laanes fra Æslets Naturhistorie — Æslet har aldrig gjort sig til ; naar det „skryder " betyder det noget helt andet , det er simpel hen Æslets Sprog , fattigt , men gennemtrængende , Æslerne kalder paa hinanden med denne umaadelige , hivende og skrattende Lyd , det vil man lægge Mærke til , hvis man ser sig en Smule om i Syden , naar et Æsel ser et andet eller lugter Æselgødning paa Gaden , i det hele taget føler sin Ensomhed og mindes andre Æsler , saa er det det kalder , og det skal indrømmes at det er en latterlig , over alle Grænser gaaende Lyd , men for andet end hvad der er Æslets Natur skal Æslet være frikendt . 106 VED LIVETS BRED Har Æslet baaret Mennesket langt , saa har Dromedaren baaret det lige saa meget længere som Dyret er større ; billedligt , og i Gennemsnit kan man sige at Dromedaren har baaret Østerlænderen gennem Ørkenen , op gennem hele Bibelen og Historien , og sat ham af i det tyvende Aarhundrede ; uden den vilde han endnu have levet med Schakalerne i Busken . Naturhistorisk er Kamelen , et Fællesnavn jeg vilde bruge om begge Arter , et vidunderligt Dyr , et forvandlet Faar , med en Mellemform levende ovre i Sydamerika , Lamaen , æventyrlig og ædel af Skabning , for saa vidt man tænker paa Naturens Fuldkommenhed i den hensigtsmæssige Tilpasning . Ørkenen har dannet Kamelen , lige til dens Farve , Afstande dens Ben , Tørst og Tornebuske dens Indvolde , intet andet Dyr kan nære sig af hvad den kan ; kun ved at slaa Følge med den overvandt Mennesket Ørkenen og banede sig Vej til Oasen . Den bærer Byrder og er langmodig som Æslet , skønt knap saa skikkelig , for vel er den tæmmet , men ikke villig , den skraaler endnu og nedlægger Protest hver Gang den skal i Knæ for at have Læsset paa , og den skraaler naar den skal op , maa ligesom tæmmes lidt igen hver Dag , den synes tungnem og er vist ikke noget synderlig tænkende Dyr , hvad Faaret jo heller ikke har Ry for ; men til det den skal bruges til har den Hoved nok . Rent æstetisk , ornamentalt , er Kamelen det mest fængslende Dyr , af en overordentlig Plastik , tøvende , stor og fornem i Bevægelsen som alle vægtige Dyr , som Elefanten , som Hvalen , den har Gravitet ; en Karavane i Ørkenen , de belæssede Kameler , deres Tempo , med samt det Perspektiv 110 VED LIVETS BRED i Tiden der knytter sig dertil , Orientaleren som dukker op i Historien paa Kamelryg , Abraham — en Karavane i Ørkenen er derfor det betydeligste og mest musikalske Syn man kan se . III Det almindelige Indtryk af den ægyptiske Bonde , Fellahen , er at han tilbringer sit Liv i Marken , under aaben Himmel , som de Nomader han en Gang stammer fra , og som Beduinen endnu , en Søn af Himmel og Jord , man ser ham altid i det Fri , med sine Dyr , han grøfter og vander og planter , spiser sin Mad , en Durrhakage og et Løg , siddende som en Skrue det første det bedste Sted paa Jorden , med en Slurk Nilvand til ; og er han langt fra Landsbyen bliver han ude om Natten , i et Skjul af Majshalm , som ogsaa skærmer hans Kamel og hans Faar , han blunder siddende , hyllet i sin Burnus , som giver mest Varme paa den Maade ; og Natten er kold , og da tænder han sig et lille Baal ; før Solopgang , hvis man træffer at komme med et Nattog og er tidlig vaagen , kan man se det ene lille Baal med en Røg efter det andet ind igennem Nildalen , og ved Ilden , undertiden paa den bare Mark , ruger en Kreds af Fellaher , hyllet til Næsen i Turban og Burnus , med Hænderne strakt ud over de klare Flammer ; naar Hænderne bliver svirpet synes de aabenbart de er varme over det hele — haardføre Folk ! Kamelen staar i Nærheden som en forstenet Profil i den iskolde Morgenluft , med det altid rejste Hoved , stum , hærdet , som Evnen til at taale der er bleven til en Billedstøtte . Hjemme i Landsbyen har Fellahen det lunere , naar han er BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 111 der . Landsbyen gør sig ikke meget synlig i Nildalen , det er Lerhytter , Kuber af Dynd , klinet op af Jordsmonnet hvorpaa de staar , kun Daddelpalmerne røber paa Afstand hvor de findes , ligesom den indfødte Landsby , Kampongen , paa Java . Husene er sammenbyggede , med snævre Gyder imellem , de flade Tage bruges til Møddinger , her bliver alt muligt Affald , Halm og gammelt Lertøj stablet op , hvad der giver Landsbyen et lurvet , pjaltet Udseende ; men antagelig baade beskytter det mod Varmen og luner mod Nattekulden . Landsbyen i Ægypten har aldrig set anderledes ud ; og hvorfor skulde Bonden heller ændre sin Stil ? I de Omgivelser , hvor de staar , tager disse Bikager af Ler sig naturlige ud , gør Øjet vel , og er adskillig fornemmere end de mere moderne Bestræbelser , f . Eks . den flotte , rædsomme Arkitektur inde i Cairo . Husene egner sig for deres Brug , er kølige om Dagen og lune om Natten , man opholder sig kun i dem for at sove . Kommer man ind i dem , gennem en simpel Dør med en Trælaas , er man først i en Forstue , fire nøgne Vægge , Ler inde som ude , med et aabent Ildsted op ad Bagvæggen , ingen Skorsten , her koger Fellahkvinden , ved Hjælp af de Gødningskager hun saa omhyggeligt har klappet sammen . En Trappe fører ovenpaa , hvor der er Sovekammer , nogle Maatter og Klude paa Gulvet , ellers intet ; endnu en Trappe fører op paa det flade Tag , hvor man gerne sover i den hede Tid . Af Indbo er der Intet . Fellahen er besiddelsesløs , synes heller ingen Ønsker at nære , hans Liv sammen med Dyrene paa Marken er virkelig hans hele Tilværelse . Fattig skulde man alligevel betænke sig paa at kalde ham ! En Mand der ingen Fornødenheder har og som har fundet Tilværelsens 112 VED LIVETS BRED Tyngdepunkt , i den blotte Tilværelse selv , er ikke fattig . I Stedet for at ynke ham føler et jaget Nutidsmenneske , som dundrer forbi i Toget , Hjemvé efter hans Verden . I Landsbyen ser man Kvinder og en Sværm af Børn , snottede , livskraftige Børn , med Fluer i Øjnene , hvis Aarsag en stor Procent er blinde i Ægypten ; men den Rettroende jager ikke en Flue væk ; vil Allah at den skal sidde i Øjekrogen , efter at den lige har dyppet sine Ben i et andet betændt Øje , ja saa er det Allahs Vilje ! Om Kvindens Stilling i Ægypten vides at man lever i Polygami . Den menneskelige Nerve og Følsomhed er forskellig ; som bekendt føler man to Passerben paa Fingerspidserne , naar man paa Ryggen kun føler et : Muhamed var large hvad Indtryk angaar , han fornam ikke een Kvinde paa Ryggen , der skulde et Flertal til , før han følte noget . Og efter hans Eksempel tager Enhver , der bekender sig til Islam , sig flere Hustruer . Ser man derfor en Ægypter med en Skare Kvinder efter sig skal man ikke anstille vanskelige Gisninger om hvorvidt det nu er hans Kone og Svigermoder og Døtre og Svigerinder , det er hans Koner til Hobe . Ægypterinden bærer Byrder . Hun bærer dem paa Hovedet , og det har givet hende den skønneste Holdning , en eneste svaj , gyngende Linje i det lange folderige Klædebon fra Issen til de nøgne Fødder , en henrivende Rytme . Hun gaar tilsløret , som det er Araberindens Lov ; og naar man har haft Held til at se et Antal uden Slør indrømmer man — Antallet tilgive En ! — at de staar sig ved det , de fleste ligner Kartofler i Ansigtet , Fordelen er paa deres Side , naar man , som man siger , køber Katten i Sækken . I Byerne bruger Kvinderne at hæfte Sløret op med den BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 113 besynderlige Guldrulle mellem Brynene , Sløret efterlader kun en Spalte , hvorigennem de sorte og sortrandede Øjne lyner som et Artilleri gennem Skydeskaar , meget farligt for Mandkønnet , som gaar ubefæstet omkring . I den Grad er det indgaaet i den orientalske Kvindes Instinkt at skjule Ansigtet , at overrasker man en Kvinde ved Arbejdet i Marken , og hun er utilsløret , trækker hun straks en Flig af Klædningen hen for Munden , eller skjuler den med Haanden ; Munden synes at være en Kvindes svage Punkt , og det er det jo ogsaa ! Trækket er primitivt , for simple Kvinder nordpaa , i Evropa , har det jo paa samme Maade , de kan ikke styre Munden , hvis man ser paa dem , men værger for sig med Haanden , uagtet de aldrig har været tilsløret . Hvorfor har undselige Børn Fingeren i Munden ! Det er jo da givet , at har man først indtaget en Kvindes Mund falder hele Fæstningen med det samme . Det er kun civiliserede Kvinder der har deres Blufærdighed alle andre Steder og giver sig den egentlige Blottelse hele Tiden med deres utilhyllede Mund , fripostige og splitternøgne i Ansigtet som de er ! Nu har de hørt Sandheden ! Skønnest tager Ægypterinden sig ud naar hun bærer Vand , og hun bærer altid Vand , man ser til enhver Tid Landsbyens Kvinder i Gaasegang med de store Vandkrukker paa Hovedet , til og fra Nilen . Fyldt vejer saadan en Krukke umenneskeligt til , og Kvinderne kan heller ikke ene løfte den paa Hovedet , det hjælper de hinanden søsterligt med , men har selv en spinkel lille ung Pige først faaet Krukken op paa Issen gynger hun sig rask , øvet , i Ro under den og begynder at gaa , slipper snart med begge Hænder og ba - 114 VED LIVETS BRED lancerer som en Statue ; sikker , rank som et Lys , og med en yndig svingende Bevægelse i Hofter og Fødder vandrer hun af , den lange Vej fra Nilbredden ind til Landsbyen . Danske Bønderpiger har en Gang baaret deres Mælkespande paa den Maade ; det skader Nationen ubodeligt at de ikke gør det mere . Alt bærer Ægypterinden paa Hovedet , fra en Dør med et Læs Gødningsbriketter ovenpaa , kunstfærdigt opstablet , et Taarn der vilde ramle sammen ved den mindste Rystelse , men hun gaar med Kattefjed halve Mile uden at Stakken skrider sammen , til en lille rygende Potte , Middagsmad som skal ud til Manden i Marken . — Jeg har set en ung Pige vandre i Ørkenen ved Helouan med sin Ko , barfodet og med Skoene anbragt paa Issen , hun skulde til Byes og sled naturligvis ikke paa Skoene undervejs . Det var tidligt om Morgenen , og hun havde slet ikke regnet med at møde en hvid Mand midt i Ørkenen , pludselig dukker han op , og der gaar hun utilsløret ! Ja , stakkels Pige , der saa den Fremmede Alting , Mund og Alting ! Hun var nydelig , fine , løgfarvede Træk og en stor , stor Mund ! Da var Søster virkelig lige ved at tabe Skoene , hun gik lidt i Knæ , men fik i en Fart noget Klædningsstykke op for Munden , saa meget at hun blev ganske bar andre Steder , vaklede lidt , og Skoene vaklede lidt , men saa fik hun sig ordnet , og Skoene blev ovenpaa Hovedet . Som sagt , der skal meget til at ryste Byrden af Hovedet paa Ægypterinden . Den ægyptiske Bonde er Historiens mærkeligste Eksempel paa en Kulturtype , som har holdt sig aldeles uforandret gennem fire til fem Tusinde Aar . Fellahen benyttes i Litera - BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 115 turen , f . Eks . af Spengler , som klassisk Eksempel paa det udviklingsløse Trin en Kultur ender med , naar den er bleven gammel nok — en Vedtægtsfrase , hvad ved man om Fellahen og Udviklingen ? Det er sandt , at i Ægypten er en enestaaende Kulturepoke ebbet ud og har efterladt en Almue som ingen Kultur har , ingen Kunst , næppe nok et Haandværk , kun den nøgne Eksistens , Landbruget i den elementæreste , nødtørftigste Form . Forklaringen er umiddelbar den at de Betingelser hvorunder Fellahen lever ikke har forandret sig , han forbliver da ogsaa den samme . Den højægyptiske Kultur derimod , Faraohnernes Herlighed , var i Hænderne paa ganske andre Folk end Bonden , indvandrede Folk , Erobrere , som altid svang Svøben over Fellahen i Nildalen , men aldrig fik Livet af ham . Erobreren selv døde ud . Men Fellahen varer . Det hører da til den oppustede Skolarsnak , som Spengler og andre rumler fra Maven med , at Fellahen skulde være en Race det er til Ende med , Fellahen er som alle sunde , haardnakket paa deres Sted boende Folk endnu i sin Begyndelse . Den ægyptiske Bondebefolkning gør et kraftigt , levedygtigt Indtryk . Saa langt fra at det skulde være en Kulturs sidste Udskud har man i den en Reserve . Det er jo ikke „Kulturmennesket " , men en Almue med en naturlig og varig Smag for Tilværelsens Simpelhed , der skal arve Fremtiden . BØNDER OG DYR I ÆGYPTEN 109 ÆRKEENGLEN I en ægyptisk By findes der et „Museum " , en Privatsamling af Antikviteter , hvortil Adgangen er fri , som der averteres paa iøjnefaldende Sted i Rejsebøgerne ; under Omstændigheder kan man endogsaa erhverve et eller andet Numer af Samlingen , til lave , faste Priser — maskeret Butik altsaa , en anden , plump Form for Forretning ; men ogsaa den er der vel Turister der lader sig narre af , siden den forekommer . At man ikke skal betale Entré for at komme ind til en Handlende bør man jo paa Forhaand føle sig i Taknemlighedsgæld over , og naar man ovenikøbet næsten bliver slæbt ind af et uimodstaaeligt ungt Menneske , i stribede Bukser og Bonjour , der sværmer ude paa Fortovet og indfanger Rejsende , tungefærdig og fortrolig , ja intim , saa er man jo besejret og følger hædret med ind i Privatsamlingen ; for et Øjeblik siden en Ukendt fra Gaden , nu en yndet og ganske særlig beskyttet Gæst . Et Nag skyder man til Side i sit stille Sind , imod den unge Mand , der naturligvis er en ganske almindelig haardhudet og taktløs Sælger , og som falder En i Talen paa den noksom kendte verdensmandsmæssige Maade : Undskyld , et Moment , maa jeg tale ud ? — og saa staar man der irettesat som den der har afbrudt ham , og kommer ikke til Orde med sin svage ÆRKEENGLEN 117 Indvending , at man ikke har den bedste Tid just nu , at man gerne vil komme igen en anden Gang ; men han taler En ned og skubber sin Uopdragenhed over paa En ovenikøbet — naa , men hvad Interesse skulde man endelig have for den unge Mands Dannelse ? Maaske er Sagerne værd at se , og man gaar med ham med det samme ; Fælden klapper i . Jeg skulde tro Museumsfolk og Opkøbere af Antikviteter i Evropa vil kende Stedet igen , naar de hører derom , Ejeren kendte og omtalte i hvert Fald flere evropæiske Navnkundigheder paa det ægyptologiske Omraade , hvorved et Skær af Kapacitet faldt tilbage paa ham selv ; han var en gammel Mand , destingveret , i Frakke , men med den ægyptiske Fez paa Hovedet , af Ekstraktion vist iøvrigt Græker ; han talte Tysk som en Tysker . I Museet assisteredes han af sin Søn , en krushaaret Yngling med lange lyserøde Læber og store , sjælfulde , kulrandede , byzantinske Øjne , storkeagtig langbenet og ligesom med flere Led i Kroppen end almindeligt hos Mennesker ; det var ham der sværmede paa Fortovet og tiltalte Fremmede . Den Gamle sad gerne paa en Stol i det Fri ovre paa den anden Side Gaden ligeoverfor Huset , ud til Nilen , hvor alle Cooks flydende Turistslotte lagde til ; de bragte ham hans Ofre . For ham blev man saa præsenteret , maatte give Haand og forstod det var et Møde mellem Herrer . Mig kaldte man uden videre Professor , ogsaa efter at jeg havde sagt jeg ikke var det , det forpligtede jo en Del . Den gamle Herre var uformel , han havde en vis tør Øvelse og fiskede hurtigt ud hvor jeg var fra og hvilke Folk af fælles Bekendtskab han kunde grave op , en Bro af Tillid gik hen over dem ; Sønnen bød Cigaret , med den skønneste 118 VED LIVETS BRED Armbevægelse ; man var behagelig ; og saa forlagde man Samværet til Huset , som foruden Privatlejlighed var Museum op gennem tre Etager . Naturligvis skraber man ekstra paa Maatten med Fødderne , naar man skal ind i en Mands Dagligstue , ovenikøbet en gammel Herre , hvis Aar i hvert Fald paakalder Respekt , og man ser sig lidt sky om paa hans Nips og Bohave . Men Sønnen gik til Sagen . Det var ham der handlede , som den unge , hensynsløse Kraft , den Gamle holdt sig tilbage , sad paa en Stol og sank ind i sig selv , paa Gammelmandsvis , men var hele Tiden rede til at rejse sig af sin Distraktion og gribe ind , naar et Køb endelig skulde afgøres . Kombinationen frembød utvivlsomme Fordele : Ærværdigheden , som man undsaa sig for , og Ungdommen , der blændede og trængte paa ! I Begyndelsen parlerede det unge Menneske Fransk , uforligneligt , med højt til Loftet i Ganen , som dette klokkerene Idiom kræver , at gengive paa Dansk omtrent som saa , Talen er om en Perlekrans : Kang mang forestille sig skøngere Arbejde ? Det er skøngt ! Det er fuldengt ! Yngdigt ! — Femgogtyve Pund ! Men da han ikke kunde faa et fransk Ord af mig steg han ned til Engelsk , efter en beklagende Pause , som jeg følte satte mit Værd i et andet Niveau end det han havde haabet ; og vi gjorde os da forstaaelig for hinanden paa dette prunkløse men mere rammende Sprog . Den Gamle blev ved Tysk ; og det er egentlig paafaldende , ved en saadan Lejlighed , hvor man udtrykker sig tæt op ad Tingen , sluttende til Genstanden , netop paa Tysk . Den gamle aabnede for en Kiste og lod mig se en Mumie , ÆRKEENGLEN 119 som laa i en en sammenkrøben Stilling paa Siden , fra den præhistoriske Tid . Es stinkt nicht , bemærkede han og faldt i Tanker , et teknisk Udtryk ; man sondrer i Handelen mellem lugtende og lugtfri Mumier ; Ausfuhr gestattet , wenig teuer ... Kaffe blev bragt , af Sønnen personligt , med en fortryllende Gestus , man var som hjemme , og i Samtalens Løb røbedes Hjemmets Nimbus , man fik at vide at Huset før havde tilhørt en fremmed evropæisk Magts Gesandtskab , som havde efterladt visse Spor deri , med Flid bevaret af Familjen , som siden havde købt det . Det var jo kun latterligt , at man tilvendte sig Fordel af sligt , men ogsaa det maa Erfaringen vel have vist betalte sig . Den unge Museumsmand udfoldede sig som en Bedaarer , Lyriker og Tilbeder af Varer , han hentede Halskæder frem , fundet paa Mumier i Gravene og tre — fire Tusind Aar gamle , og lod dem rinde ned over Baghaanden , slog et S paa sin Person af Henrykkelse og hviskede , som i en Kirke , gav mig Part i hvor de var sjældne , ægte , ægyptiske , og gamle — og det var de ogsaa , ganske dejlige Ting at se paa , gammel fin Kunst ; man følte Trang til at tage dem ud af Hænderne paa Asenet og lægge dem tilbage i Skufferne , det har noget oprørende at se ædelt Menneskeværk under Neglene paa Pøbel . Den unge Ærkeengel stangede med en Kniv paa Hæmatitperler for at vise at de var haarde , en stum , taabelig Gestus , stereotypt gentaget ved hvert nyt Stykke , man følte den største Lyst til at stange lidt paa ham med en Kniv ogsaa . Han fremviste Perlekransene efter en stigende Værdiskala , de billige og almindelige først , blaa Fajanceperler af den kendte rørformede Slags , fra simple Grave , til Kunstværker i Jade , Karneol og 120 VED LIVETS BRED Amethyst , henrivende smaa Figurer af ægyptiske Symboler , Flodhestehoveder , den hellige Høg , Anubis , Guden Bess , det hellige Øje , alle disse ældgamle smukke Totemforestillinger fra Nildalen og dens Dyr , mytologisk forskønnet , og det dejligste Arbejde . Flodhestehovederne , Tueris , kaldte de to kyndige haardnakket for Heste , indtil jeg overbeviste dem om Sammenhængen , Heste havde aldrig været set i Ægypten da disse Hoveder blev skaaret og det bøjede de sig for og skrev bag Øret , Professoren havde Ret ; med Sagkundskaben var det altsaa ikke en Gang noget bevendt , det var et Par uvidende Kræmmere , orienteret hvad angaar Priser , uden Tvivl , men med Auktionsholderes Kunstforstand . Priserne nævnede den unge Gabriel med en sand himmelsk Følelse , imponeret , lykkelig , mere og mere betaget , efterhaanden som de steg ; til sidst da han skulde sige Priserne paa de dyreste , Prinsessehalsbaand , med Guldperler og Symboler skaaret i ædle Stene , var han næsten tilintetgjort , han henaandede de høje Summer , elskede høje Summer , og ved den allersidste svimlende Sum brød en Engleglorie ud om hans Hoved , han var virkelig daanefærdig . Af Natur var han Komediant , et helt Teater , han skruede sig i Halsen med den mest jomfruelige Gratie , lagde Hænderne yndigt bagover , han fedtede Knæene sammen som en Venus , talte som en Klokke og straalede : nu vidste jeg Besked om Perlekransene , og om hvad de kostede ! I Virkeligheden kunde jeg godt tænke mig at købe en ; den jeg syntes bedst om , i Farve og Sammensætning , en Krans af blaa Fluss , Karneol - og Hæmatitperler , var til alt Held en af de billigere , den ønskede jeg mig og lagde den til Side ; og om den kom vi saa i en Handel der strakte sig over tre — fire Dage , indtil jeg forlod Byen . Imidlertid saa jeg ogsaa paa andre Ting , gik efterhaanden hele Museet igennem , for saa vidt jeg kunde faa Ro til det for den ustandseligt snakkende og med Vingerne viftende Gabriel . Der var alt hvad man finder af gamle og ældgamle Sager i Ægypten , meget kun gammelt , eller kun ægyptisk , men der var ogsaa værdifulde Ting , og enkelte Skatte , imellem . Øverst paa tredje Sal var der Museum udelukkende over falske Antikviteter , med Stolthed fremvist , og yderligere fremhævet ved Opslag paa Væggene om at alt var eftergjort . Samlingen gjorde et foruroligende Indtryk , Tingene var ikke til at skelne fra de ægte nedenunder , for et almindeligt Øje at se . Den strenge Sondring skulde jo afgive en stærkere Garanti for de ægte Sager , og jeg skal ikke gøre Forretningen Uret heller , det er muligt man var paalidelig nok ; men det minder mig ellers om en Gang jeg købte Ædelstene i Ural : ved Siden af de ægte stod der en Bakke med uægte Stene , med Paaskrift paa , til at se — jeg købte saa to af de ægte , til den rigtige Side , naturligvis ; da jeg kom hjem og fik dem undersøgt viste de sig at være falske ogsaa ! Inden vi skred til virkelige Ting ( den egentlige Handel arbejder man sig jo altid ind paa i Læ af andre Smaaforretninger ) saa jeg paa Flintsager fra den ægyptiske Stenalder , det fineste primitive Haandværk der kendes ; de havde nogle ganske mageløse Stykker , naturligvis ikke til at naa i Priser heller ; jeg indskrænkede mig til at købe nogle Pilespidser , hvoriblandt en var af særlig Interesse , den var formet i Flinten som en Fugl , den hellige Høg , og maa have haft en eller anden dybsindig hedensk Betydning . Mens jeg saa mig om paa Sagerne i en Montre bemærkede jeg en lille Figur i Sten og saa øjeblikkeligt at den var god . ÆRKEENGLEN 121 Den var skaaret i en drapfarvet Stenart og forestillede en Harpespillerske , fortryllende gjort , fra den bedste ægyptiske Tid , jeg holdt den spørgende i Vejret , den var ikke billig , jeg spurgte paa en anden Ting , og mens Gabriel gav Besked talte jeg Pengene op , rakte dem fra mig med den ene Haand og stak med den anden Figuren i Lommen . Fader og Søn saa til hinanden — en nem Kunde ! De havde det med at udveksle Blikke , sagde ogsaa nu og da noget til hinanden paa Arabisk eller Græsk , henkastet , bag Gæstens Ryg , et Vink om hvordan han skulde hænges op , det troede de ikke man bemærkede . Men nu Halsbaandet ! Gabriel tog det op og lod det risle paa Baghaanden . De havde forstaaet at jeg ønskede mig det og var Psykologer nok til at se at jeg købte hvad jeg fik Lyst til , uden Hensyn til Prisen , hvis jeg havde Pengene . Sandt at sige havde jeg heller ikke mindste Forstand paa Sagernes Værdi i Handelen . Men Prisen paa Halsbaandet var for høj , jeg rystede paa Hovedet , sagde som sandt var at jeg havde ikke Raad til det . Prisen havde jeg jo hørt . Hvad jeg da syntes det var værd , forsøgte den unge Mand , for at jeg skulde sige en Pris . Han spurgte mig om min personlige Mening , som Kender og Professor , hvad denne Halskæde var værd . En anden af hans Kunster var forøvrigt at foregive at en eller anden af Tingene var lagt ind til Salgs af en anden og at han gerne vilde tage imod et Bud for ham , altsammen for at opretholde den sølle Illusion at det var en Privatsamling og ikke en Butik man var inde i . Paa dette Punkt kom vi imidlertid ret pludselig til Klarhed under Begivenhedernes Gang . Da han nemlig pressede paa for at jeg skulde gøre et Bud ÆRKEENGLEN 123 paa Kæden gjorde jeg da omsider ogsaa et , langt under hvad de havde forlangt , som jeg havde hørt man skal i Ægypten , de Handlende forlanger for meget for det sammes Skyld ; jeg ved ikke om Prisen havde Rimelighed , men det var hvad jeg vilde give ... Sønnen hævede Hænderne , katastrofalt berørt , saa til Faderen , som om en Ulykke var hændt . En Ulykke var hændt , Professoren havde vist sig at være en ufin Mand ! Den Gamle tyggede lidt og skred saa til at straffe mig : Vi handler ikke her , sagde han med belagt Stemme , rømmede sig og gentog det : vi handler ikke her . Det var en Privatsamling , et Museum , samlet gennem et helt Liv , hvortil Adgangen var fri , og under Omstændigheder kunde et eller andet Nummer erhverves til lave , faste Priser ... Jeg skammede mig . Jeg skammede mig virkelig , for den formelle psykologiske Proces er jo lige saa følelig som den reelle . Men man bliver vred . Det gik dog for vidt , at man skulde irettesættes af en gammel Opkøber for en Situation der ret beset bundede i en Uforskammethed af ham . Paa distinkt Tysk lod jeg ham vide at enten var han Købmand , og saa kunde vi handle om hans Varer , eller ogsaa var han alt andet end Købmand , i saa Fald fik han undskylde at jeg havde taget hans Tid . Det var dog vel ikke en Terror der var paalagt Rejsende at de skulde købe Varer her for enhver Pris man faldt paa at forlange ... Og da Sønnen himlede op i Munden paa mig , bestyrtet over den Karakter jeg lagde for Dagen , bad jeg ham , temmelig skærende , for at overdøve ham , om at tie , mens hans Fader og jeg talte . Han tav . Men det gjorde ondt . At tie voldte ham synlig Smerte . 122 VED LIVETS BRED Han bed sig i Munden og skruede det skønne Ynglingehoved om paa Siden . Overfor Brutalitet var han værgeløs . Han viste sine Hænder . Det var et helt Oberammergau . Han var ganske korsfæstet over mig . Midt i Lidelsen rejste jeg mig og saa mig om efter Hat og Stok for at tage Afsked . Men den Gamle havde bonsens . Han flyttede nogle skøre Ting i min Nærhed , gryntede og fandt en menneskelig Tone , Na ja , ja , glattede over , tyssede ned , lidt sløvt , lidt forskrækket , det var jo ikke saadan ment , bevares ; jeg satte mig igen , og det gode Forhold var snart genoprettet . Jeg havde vist mig opfarende , ikke sandt , men lykkeligvis havde man haft Beherskelse . Man stødte ikke Kunder bort . Noget billigere kunde det Halsbaand ogsaa faaes ... At jeg pruttede og var vindesyg laa jo nu i Dagen , som man siger i Geologien , en Jordrystelse havde blottet mit Niveau , og saa fik man vel prakke med mig , meget mod Instinkt og mod Husets Traditioner som gammelt Opholdssted for Folk af Verden ... Gesandtskabet ... Vi kom imidlertid ikke til Enighed om Halsbaandet den Dag , heller ikke den næste . Jeg købte andre Smaating , mens Handelen blev holdt hen , og Sønnen var igen lutter Verve , salig , efter at Snakketøjet var sluppen løs igen , alt Nag glemt , vi handlede saa dejligt . Der var en anden lille Figur jeg interesserede mig for , af Alabast , en Fange , en kvindelig Figur som sad paa sine Ben med bagbundne Arme , den var ret dyr , og de slog ikke meget af , men jeg vilde have filet den ned og fik den omsider en Smule billigere efter lang smaalig Kamp , og ikke før jeg havde holdt Stand til Dagen efter . 124 VED LIVETS BRED Hvorfor købte De den anden Figur straks , uden Afslag paa Prisen ? spurgte den unge Mand pludselig , mistænksom , da Handelen var sluttet , og i samme Nu gryede en Inspiration i mit Hjerte . Nu skulde de have deres Lektion ! Jeg tænkte mig om et Øjeblik og improviserede Resten under det følgende . Jo , sagde jeg og saa fast , først paa den ene og saa paa den anden , jo , det er den jeg overhovedet er kommen her for . ? Tydeligt og ubarmhjertigt røbede jeg dem Sammenhængen . En meget kendt Museumsdirektør i Skandinavien ( den Gamle havde selv givet mig Navnet ) vidste ad Omveje at Figuren eksisterede , samt hvor den var , men kunde ikke selv rejse efter den , han havde givet mig til Opgave at købe den , og det var altsaa nu lykkedes mig . Museumsmanden tilgive mig Misbruget af hans Navn ! Om Figuren røbede jeg yderligere følgende : Der var to Eksemplarer til , af samme Type , den ene i New - York , den anden i Turin , men denne var anerkendt som saa langt den bedste ; og egentlig burde den af nationale Grunde tilhøre det ægyptiske Museum ; men nu vilde den altsaa gaa til Skandinavien ... Mine Ord stod jo til Troende . Den Gamle tog det med Filosofi , blev noget mere Skind og Ben at se til end før , men var jo som gammel Antikvitetshandler hærdet , ogsaa mod fatale Uheld som dette , han ytrede overhovedet Intet . Men den Unge foldede Hænderne , ængstet , ude af Stand til at bære Spændingen : Og hvor meget vil De saa sætte Figuren til nu ? Hvor meget er den værd ? ÆRKEENGLEN 125 Jeg skurede Tænderne lidt sammen i Munden og tænkte , foretog en Multiplikation : Aa , jeg vil antage saadan noget som halvtresindstyve Gange saa meget som jeg har givet for den ... Gabriel , flammende : Haandslag er givet ! Jeg køber den tilbage ! Jeg , med et ubehageligt Minespil : Den er ikke mere i Handelen . Det er Museumsejendom nu . Noget som et Opstød banede sig Vej i Gabriels Bryst , et Hik , Sorg og Smerte , som ikke fandt Ord . Han saa til Faderen og virrede langsomt , langsomt med Hovedet , med store , hede Øjne . Slaget var tabt . Den Gamle smagte ligesom paa noget meget smaat og bittert i sit graa Overskæg , saa sugede han sine Tænder med et Smæk og faldt sukkende hen i en Distraktion , Sagen havde ikke noget nærende mere for ham . Da jeg gik fulgte Sønnen mig ud paa Trappen og gjorde sig lækker for en Procent , simpelthen tryglede om bachshisch ! Jeg skulde dog betænke at Købet ikke var kommen i Stand uden gennem ham ! At han gad give sig i den Grad over ! Han var fuldstændig et Bytte for sine Følelser , skruede yndigt med Hovedet og gjorde Øjne til mig som en Pige , lagde Hænderne paa sine Bryster og fedtede med Knæene , Afrodite lig , idet hun opstiger af Bølgen , han pegede paa sig og knækkede over som et S af Følelse , han stod ovenover mig paa Trappen , og jeg kunde næsten befrygte at faa Ynglingen ned om Halsen paa mig og blive forlovet med ham paa Maatten ! Jeg gjorde mig derfor haard , lo ilde og aabnede Døren , lukkede den efter mig igen for ikke at faa ham efter mig paa Gaden ; og dermed endte Handelen . 126 VED LIVETS BRED Dagen efter rejste jeg , uden at have faaet købt Halsbaandet , og det gjorde mig i Grunden ondt , men jeg havde ikke villet give mig med Hensyn til Prisen . Men jeg havde talt om at jeg skulde med Toget , og det havde man mærket sig , og da jeg allerede sad i Kupeen , faa Minutter før Afgang , saa jeg noget som en Ærkeengel komme svævende ind paa Perronen , henimod mit nedslaaede Vindue , det var Sønnen , med store Vingeslag , smilende som en gunstig Fe — og i hans højt oprakte Haand viftede han med Halsbaandet , han fløj aandeløst helt hen til Vinduet og var salig , med Glorie : alt lykkedes , i sidste Øjeblik , jeg skulde have Perlekransen for den Pris jeg havde budt , siden det var mig ! Jeg krammede Sedlerne ud , Toget begyndte at sætte sig i Bevægelse , og han fløj lidt ved Siden af , stolt , sejrrig , som Napoleon paa Broen over Rivoli . Nu maatte jeg ikke glemme Gesandtskabsbygningen ! Ikke glemme den Gamle eller ham ! Nej , sagde jeg , jeg skulde nok huske dem . Det sidste jeg saa af Ærkeenglen , da Toget øgede Fart ud fra Stationen , var hans Fødder , idet han med Sedlerne viftende i Haanden og vidt udbredte Vinger svang sig til Himmels . ÆRKEENGLEN 127 HOS FUGLENE OM følgende Hændelse , som er god at faa Forstand af , taltes der i Evropæerkredse i Ægypten ; af hvad der er oplyst , og af hvad man kan forestille sig , lader Historien sig stykke sammen . Automobilet , som holder sin Sejrsgang overalt , erobrer ogsaa Ørkenen , det er mere og mere blevet Skik at man gør Selskabsture ud i Ørkenen fra Cairo , gerne flere Vogne sammen , og man tager da ikke Hensyn til Vejene , som jo snart slipper op , men kører lige ud i den vilde Ørken i en eller anden Retning ; de store , kraftige , moderne Maskiner er i Stand til at forcere ethvert Terræn og reducerer her , som allevegne , Milene til ingenting . Et Selskab paa seks Vogne var en Søndag Morgen draget af sammen , først igennem det larmende Cairo , saa Nildalen , Bondelandet og Landsbyerne , endelig Ørkenranden , hvor Naturen pludselig er en anden ; det gik hurtigt ; efter en Times Kørsel var man i rum Ørken , om man kan sige saadan , ingen anden Horisont hele Vejen rundt end den fuldstændig øde , mennesketomme og golde Ørken . Endnu en Time efter havde alle seks Vogne hinanden i Sigte med en temmelig stor Afstand imellem , for Støvets Skyld ; da punkterede den sidste og blev holdende for at repa - HOS FUGLENE 129 rere . Ikke to Minutter efter var den fuldstændig ene midt i Ørkenen ; de andre fem var forsvundet som ved Magi bag Horisonten foran . Gryntende gik Føreren ned for at sætte en ny Ring paa . Der var kun to Passagerer i Vognen , Ejeren og hans unge Frue . I sine elegante højhælede Sko stod hun ud paa Sandet , som et Stykke skørt , kosteligt Porcelæn , og saa til , mens Charlie aabnede under Sædet og rodede med store Hænder om efter Værktøjet . Dunkraften , for Helvede ! Charlie var krænket , som altid naar han havde Motoruheld , han udviklede Kræfter og grisede sig til , med Hatten skudt op i Panden , han gjorde Vold paa Jern med Jern og var rigtig ubehagelig , talte hidsigt med sig selv og skød væk med Haandledet , naar man vilde pege paa noget og gøre Nytte , det blev derfor til at den unge Frue trak sig tilbage , lidt forstemt ogsaa hun ; Mændene tabte da ogsaa alle Manérer , naar de tumlede med deres Maskineri ! Fruen gik lidt bort for at lade Charlie alene i Skjorteærmer og bande til Vognen , han ænsede hende ikke , og det sidste hun saa var hans brede , fornærmede Vesteryg . I Nærheden var en lille Dal med noget Grønt , der saa ud som Blomster , dér kunde man gaa sig en lille Tur , til Manden var færdig . Og da han var færdig var Fruen forsvundet ! Hun hed Alice , og det kan nok siges om hende , at hun kom i Wonderland , men det var meget anderledes end i Bogen . End ikke i Drømme havde hun tænkt sig det . Dalen hvor hun forsvandt var en lille Sænkning i Terrænet til at begynde med , en wadi , Sporene efter et udtørret Vandløb , den gik i mange Krumninger , udvidede sig og blev bre - 130 VED LIVETS BRED dere i Bunden , med smaa Sletter mellem Stenene , hvor der maatte være fugtigt i Bunden , for her groede Urter af forskellig Slags , som interesserede Alice , hun saa op , en Gang imellem , Randene i Dalen spærrede Udsigten , men hun var jo ikke et Minuts Gang fra Vognen , saa hun strejfede længere ned i Dalen og begyndte at anlægge en Buket af alle de Blomster hun fandt . Der stod stride Buske mellem Stenene , isblomstagtige Planter med tykke , kødfulde Blade , der lignede bitte smaa Agurker , andre tornede , som et naalestribet Stof , den Slags Kamelerne mimrer med Munden efter , men der var ogsaa rigtige Blomstervækster , en lille kaalagtig , skør Plante med smaa , lilla Blomster som mindede Alice om Foraar og Enge . Andre var fremmedagtige og skulde derfor i Buketten , Farver vinkede langt borte , og Alice syntes at hun fjernede sig lidt for langt fra Udgangspunktet . Men det havde hun jo mærket sig , hun vendte om og plukkede sig frem paa Tilbagevejen i Bunden af Dalen , uden at se op . Nu er et udtørret Vandløb i Ørkenen ligesom et Træ med mange Grene , der munder ud i en Stamme ; gaar man ned ad dem , kommer man ud i Hovedflodløbet , gaar man op ad dem kan man komme ind i en Gren , der ligger ved Siden af den man gik ned ad , Forskel er ikke til at se , men den kan føre i en helt anden Retning . Alice kom ind i en Kløft , som det tilsidst gik op for hende at hun ikke kendte , hun mente at hun var kommen til højre for den Vej hun skulde ; i Stedet for at vende om klatrede hun derfor resolut op ad Skraaningen til venstre for at komme over i den rigtige Dal HOS FUGLENE 131 igen . Skraaningen var stenet , store , skarpe Blokke , hun skrabede Anklerne og fik ogsaa Skrammer indeni Hænderne af at gribe for sig , inden hun naaede over . Det var ganske rigtig en Dal med Blomster i Bunden , og Alice begav sig op ad den — men hun havde vendt sig om sig selv , uden at mærke det , mens hun plukkede Blomster , og bevægede sig i stik modsat Retning af den hun skulde . Da hun kom op paa Plateauet , hvor hun ventede at se Vognen lige ovenfor Kløften , saa hun ingen Vogn , Plateauet var ikke helt fladt heller , skønt det gjorde det Indtryk , det havde Huller og Sænkninger , og i en af dem stod Automobilet og Charlie , skjult for hendes Øjne , allerede et Par Hundrede Meter borte . Man bliver bange , naar et Automobil og en Mand , saa temmelig Indbegrebet af ens hele Verden endda , pludselig har forvandlet sig til Luft for ens Øjne , man bliver hed og faar travlt , stikker i Løb , Alice løb , alt hvad hun kunde , i den Retning hvor Automobilet skulde være , det maatte jo vise sig ; og det vilde det ogsaa have gjort , for Charlie holdt stadig paa samme Sted og arbejdede , hvis stakkels Alice ikke var løbet i lige Retning bort fra det , endnu et Par Hundrede Meter , og da det stadig ikke viste sig , aandeløs og med Opbydelsen af alle sine Kræfter , et lille Hundrede Meter til . Saa stod hun stille og lyttede , med Blodet brusende og dunkende i Ørerne . Ikke en Lyd . Hun kaldte , for første Gang , skulde have gjort det meget før , hun gav et lille , pænt Raab fra sig , ikke gøre sig latterlig , ingen Panik ! Det lød saa stygt at staa ganske ene i Ørkenen og give Hals , hun forskrækkede sig selv og følte det som et 132 VED LIVETS BRED Slag at være alene , hun raabte højere , saa højt hun kunde , tabte Fatningen og brølte , med brudt Stemme . Saa tog hun sig sammen , med bævende Aandedræt , og lyttede . Ingen Svar . Og da faldt Ørkenstilheden paa hende , for første Gang . Den er frygtelig , naar man er alene . Det er Stilheden selv . Ørkenen tier . Sandet nærved og de fjerne Synskredse gør ikke andet end at være der , og stirre og tie , og i Solskinnet , naar det ikke blæser , er det en fuldstændig , blændende Stilhed . Alice flygtede for den , løb , med buldrende Klæder og lydeligt Aandedræt , gjorde Larm for at overdøve Milene omkring hende , for det var nu som om Afstandene rundt omkring , Mile og Mile til alle Sider , udtrykte sig ved at tie og vilde ramme hende med det , sanseløs stormede hun afsted , længere og længere bort , i den gale Retning , som hendes Ulykke vilde have det , indtil hun ikke kunde mere . Saa holdt hun sig for Ørerne satte sig ned paa en Sten , gloede paa Ørkenen og skar Ansigter , hun stønnede , tør i Munden , og rynkede Brynene , var vred ; og saa begyndte hun at tænke . Naturligvis , hun var faret vild . Og nu bare rolig . Naar man er gaaet forkert maa man vende om , samme Vej tilbage , metodisk , selv om det tager Tid . Man har jo da sine Spor ! Hun fulgte ogsaa sine Støvlehæle i Sandet et Stykke , men paa en stenet Mark blev de borte for hende , hun ledte omkring paa den anden Side og blev galt vendt igen , stirrede uvant omkring og bed Tænderne sammen , ikke til at spøge med , det var dog for galt ! Ja , ja , men man er da ingen Høne , gaar ikke fra Vid og Sans ! Det var nede i disse Dale hun var gaaet vild , dem maatte hun finde igen , naturligvis dér vilde Charlie ogsaa søge efter hende ; og tapper begav hun sig afsted i den Retning hun var sikker paa de laa , kom virkelig ogsaa efter lang , alvorlig March , under tilkæmpet Ro , men med tiltagende Aandedræt , ned i et Net af gamle Floddale , øjensynlig den rigtige Slags , med Isblomster og Grønt i Bunden . Men Skrænterne rejste sig højere og vildere her end hun syntes hun kunde huske , og blev til rene Bjerge , Dalbunden var et Uføre af store Blokke med stejle Fald , hvor de var styrtet ned imellem hinanden , gamle udtørrede Vandfald , hvor Vandet engang havde malet Blokkene rundt og gjort Gryder i Klippebunden , alt hvidt og støvet nu , som Ruiner af en udtørret og forkalket Verden , Solen stod ned i de vindstille Kløfter , almægtig , blændende , hed og stille , og Hjertet hørtes som et lydeligt Dunk - dunk i det svidende Lys og den uendelige , uendelige Ensomhed og Stilhed . Her hørte hun , fjernt , som en næsten umærkelig Streg af Lyd i Stilheden , men aldeles tydeligt , et Automobilhorn , flere Gange , ikke til at tage fejl af , en der gav Signal , flere Stød efter hinanden , med Hornet — Charlie ! Ja , sang hun glad , ganske højt , som en lille Pige , og smilede . Hun brast i Graad . Charlie ! Ja , nu kom hun . Og hun saa sig om , gav sig ikke Tid til at græde . Lyden kom fra den høje Klippevæg lige for , deromme bagved maatte han være , hun begyndte straks at klatre op , stødte sig , faldt og satte Knæene i sin Kjole , naaede ovenud , forpustet til Sprængning af Lungerne , halvt blindet af Lyset fra Solen og fra Klippen . Da hun var deroppe lyttede hun saa godt hun kunde 134 VED LIVETS BRED for sit hamrende Hjerte , holdt paa det med Haanden og lyttede . Hun skyndte sig videre i samme Retning , lykkelig ved Tanken om at høre Hornet igen , og maaske nærmere . Men hun hørte ikke Hornet igen , for det var jo Ekko hun havde hørt fra Klippemuren , og det var i den modsatte Retning det havde lydt . Hun gik en Time , stod stille nu og da og lyttede , mere og mere stille fortvivlet . Skuffelsen var ikke til at bære . Ved Middagstid , da det var som om selve Luften glødede , saa hun i det fjerne et Bjerg og fattede det Haab at hun maaske kunde faa fri Udsigt til alle Sider , naar hun naaede derop . Hun naaede derop og fik fri Udsigt . Da var hendes Kræfter næsten udtømte . Hun saa sig om , lagde sig ned og saa sig om igen , var og blev alene i denne forfærdelige , solede og stille , grænseløse Verden . Langsomt gik det op for hende at hun var fortabt . Da Charlie havde faaet Ringen lagt paa og vendte sig om med Sveden dryppende fra Brynene , for at kalde paa sin Kone , var hun gaaet , ned i Kløften lige ved formodentlig , han gik efter hende og fandt hende ikke , var ligeved at forvilde sig selv og vendte tilbage til Automobilet , sammenkrøben af Skræk . Han ledte forgæves hele Formiddagen , tudede med Hornet og kaldte , saa indsaa han at det var galt fat , der maatte Hjælp til , organiseret Hjælp , og han satte Automobilet i Gang . Nu var der enten at vende tilbage efter Mandskab samme Vej han var kommen eller fortsætte efter de andre fem Automobiler . At de ikke var vendt om , efter at de havde opdaget han var tabt bagved , maatte betyde at de ventede han vilde slutte op , nærmest og kortest var der til Hjælp ad den Vej . HOS FUGLENE 133 Og Charlie drog af , med Sandet sprøjtende bagud fra Hjulene . Om man nu hele Vejen kunde finde Sporene ! Han fandt dem , og nogle Timer efter , over Middag , var alle seks Automobiler tilbage paa Stedet hvor Alice var forsvunden . Efter en kort , ængstet og hastig Raadslagning begyndte Eftersøgningen . De fandt hende Kl . 8 om Aftenen . Men lille Alice var bleven et andet Menneske i den Mellemtid . Oppe paa Bjerget , foran Ørkenens og Himlens Ansigt , kom Rædselen over hende . Ikke at Verden i sig selv havde nogen Gru , det var en meget almindelig Dag , gennemstraalet af Sollys , altfor klar , og Ørkenen aabenbarede ingen Forfærdelse , den strakte sig bare i det uendelige , et nedbrudt Taffelland med Høje som var flade ovenpaa , ulige store , men alle lige høje , og den ene Horisont af dem bag den anden , haabløst , Synskredsen mange Mile borte heller ikke andet end her , altsaa slet ikke til at flygte fra . Om Ørkenen havde Alice , som en forvænt lille Verdensdame , kun vage Begreber . Himmelhjørnerne , hvordan Solen stod da de drog fra Byen , havde hun jo slet ikke mærket sig , det havde man Mændene til ; hvor hun var vidste hun ikke , om det var den libyske eller den arabiske Ørken , hun havde bare hørt at der var to , og at den ene strakte sig tværs over hele Afrika , den anden langt ind i Asien . Hun var altid kommen kørende til alting , i Charlies Vold , man havde vist hende Pyramiderne , og hun havde set dem som nogle enorme Kulisser , der blev hejset ned fra Himlen for hendes Fornøjelses Skyld . Og nu var hun alene , vidste ingenting , og vilde aldrig 136 VED LIVETS BRED finde hjem igen , Ørkenen havde opslugt hende . Det var sket siden imorges , men det var en Evighed siden , og det var slet ikke sandt at de boede paa Mena House , et forfængeligt Hotel , med en lækkert udtænkt Farvevirkning af det okkerrøde Sand paa Gangene og de knaldgrønne Plæner , en Tjener paa hver Finger . Selv dér , hvor alt var udsøgt , som paa alle Rivierahotellerne i Evropa , havde hun vrippet over Maden , evindelig den samme , som om Langousteren og Poulet ' en gik igen Verden over — hun havde ingenting spist idag , ikke engang tidlig imorges , før de tog afsted ! Frokostkurven de fik med fra Hotellet , et Fuglebur af flækkede Rør , med hvide Servietter i ! Den afkølede Chablis , som Charlie havde haft den Idé at fylde paa en Termoflaske — Charlie ! Hun skulde aldrig se ham mere ! Hun vilde aldrig finde ud af Ørkenen , hun vilde aldrig blive funden ! Ørkenen gabede om hende til alle Sider , Solbranden kom ned paa hendes Hoved , stak hendes Hænder . Mennesket er en Ting med en tynd Skal af Fornuft over og en Sø af Gru underneden ; det kom ubetvingeligt over hende som et andet Væsen end hende selv der rejste sig i hende , en Orm i hendes Rygrad , et Hjerte der blev vildt , Nogen brølte med et dybt , ukendeligt Mæle , og det var hende , et Væsen hvirvlede sig om sig selv og søgte at slide sig Klæderne af Kroppen , Bjerget var lutter Skærver , som man ikke kunde bore Hovedet ned i , det skreg , Luften var Skrig og Lys og dansende Høje , og i et Afsind , som et forfærdeligt Overfald af et andet Væsen indeni hende , gik hun og hele Verden under . Hun vaagnede af Afmagten ved en stærk brusende og pibende Lyd , og da hun slog Øjnene op sad der en stor Fugl lige HOS FUGLENE 137 foran hendes Ansigt , en meget stor Fugl , næsten som en Kalkun , hun saa hele Fuglen i eet Blik fra øverst til nederst , den var i sorte og hvide Fjer , som i Halvsorg , med en Dunkrave om den nøgne Hals , som en gammel Dame , den havde Plisséer paa Fødderne , og Kløerne var skællede og smudsige . Næbet endte i en skarp Krog og var af en iøjnefaldende gullig , til ærtegraa Farve ; det lille Øje , med en haard , hvid , ligesom brændt Ring i , saa lige paa hende — men i det samme hun slog Øjnene op og gengældte Blikket , dukkede Fuglen sig og lettede igen , med en voldsom Anstrengelse , Kløerne gjorde et dybt Hul i Sandet , og de store Vingefjer peb som en Kam i Luften , der blev en hel lille Storm under den , som fejede Sand og Smaasten til alle Sider . Det var som om ogsaa det skulde være . Alice rejste sig , kold af Skræk for Fuglen , men temmelig fattet . Hun var meget mat , men rolig , Afmagten havde taget Brodden af hendes Ulykke , syntes hun . Det var saa sørgeligt , men hyle mere og skabe sig kunde hun ikke , for det kommer man ogsaa til Ende med . For Alice var der ingen Haab mere . Men hun vilde ikke blive paa Bjerget , hvor hun havde set den afskyelige Fugl . Langt borte paa et fladt Sted mellem Højene saa hun noget som en opslaaet Parasol eller en lille Potteplante rage op af Sandet , det var vist en Palme , i Nærheden stod en Klippe , flad foroven som alle de andre , men lille og udhulet paa Siderne , den mindede om en høj Hat , og Alice syntes den saa saa faderlig ud , hun fattede Tillid til den og besluttede at gaa endnu det Stykke Vej , inden hun gav op . Det var et langt Stykke Vej , meget længere end man skulde 138 VED LIVETS BRED tro , og det førte endnu længere , længere ud i Ørkenen , Alice ! Efter en Times møjsommelig Gang kunde det godt ses at den lille Stikling virkelig var en Palme ; men det blev langt ud paa Eftermiddagen inden hun naaede den , da viste den sig at være et meget stort , gammelt Træ , med mandstyk Stamme og et Telt af Blade højt , højt oppe ; Skyggen derfra faldt paa Sandet et Stykke fra Roden , og her satte Alice sig ned paa sine Ben . Hun kunde ikke mere . Begge hendes Fødder blødte og var ødelagte . Skoene havde hun gaaet af sig for længe siden , de blev skaaret itu af de skarpe Sten der laa overalt som ringende , haardtbrændte Skaar og allesammen vendte en knivskarp Rand opad , sleben af Vinden ; Resten af den ene Sko slæbte hun en Tid efter sig i Ankelstroppen , til Knappen gik , saa traadte hun paa Silkesokken , saa længe den varede , og nu var hun barfodet , blødende og opsvulmet , ikke et Skridt gjorde hun mere . Her ved Palmen og den høje Hat vilde hun dø . Palmen havde for Resten straks skuffet hende , hvad Gæstevenlighed angaar , for da hun var kommen ganske i Nærheden af den lettede en vældig stor Fugl fra Kronen , som om to af Bladene blev levende , og fløj bort , den havde leverbrune Fjer og gule Fødder , en Ørn , af den allerstørste Slags . Den fløj ikke langt , paa en Høj i Nærheden gik den lavt , slog ud med Vingerne og landede med et Hop , foldede Vingerne sammen , og hun saa den fra nu af blive siddende der , som en stor skraa Kegle imod Himlen , en egen , ligesom afventende Profil . Og Dagen led . Palmeskyggen flyttede sig , og Alice med den . Det var ikke generende varmt mere . Alice saa sig lidt om og fandt Vand i Nærheden af Palmen , blev tørstig , som hun aldrig før i sit Liv havde været det , og krøb derhen ; men det HOS FUGLENE 139 saa ikke godt ud , en blæksort Pøl med en Hinde over , der skilte ad ligesom Talcum , i et slammet Sandhul ; det kunde hun ikke drikke . Men endnu mens hun gyste ved Tanken drak hun af det , en anden drak , graadigt , raat , øste op med Haanden og slugte store Mundfulde . Det var bittert som Lage , hun kastede næsten straks op og kom i en Agoni af Kvalme , Indvoldene blev ved at arbejde i hende længe efter ; fuldkommen nedbrudt segnede hun om paa Sandet og blev liggende længe med lukkede Øjne , følte at nu begyndte hun at dø . Taarerne kom hende i Øjnene endnu en Gang , hun havde saa ondt af lille Alice , her laa lille Alice og omkom i Ørkenen . Og nu havde de for længe siden spist Frokosten , de andre , og Charlie var det bedste Menneske i Verden , men Skindet kunde jo ikke finde hende ! Og nu havde de deres Eftermiddagsgolf ved Mena House nedenfor Pyramiderne , Gæsterne paa Hotellet , det tryggeste Selskab , der talte Engelsk som med en Skovl i Munden , og anvendte Timer paa at klæde sig paa hver Dag ; men Alice havde bare , blodige og værkende Fødder , en forrevet Bluse , for Lærredsfrakken havde hun smidt bort , da hun forgik af Hede — og nu var det ganske køligt , hun frøs allerede lidt , og her paa Sandet vilde de finde hendes pjaltede lille Lig .... Hun vendte sig om paa Ryggen med Taarerne rendende ned fra Øjnene og saa op i Himlen . Den var blegere nu , Skyggen fra Palmen strakte sig langt ud i Ørkenen . Højt , højt oppe var Himlen fuld af Fugle ! Straks tænkte hun ikke over det , men omsider gik det op for hende , hvad det betød . Der stod som et Hjul af Fugle , tyndt fordelt og spredt , lige ovenover det Sted i Ørkenen hvor hun laa , hele Tiden cirklende om hinanden i store Kredse og 140 VED LIVETS BRED Kurver , paa ubevægelige Vinger , liggende skraat i Svinget , og belyst fra Siden af den lave Sol , der traf dem der højt oppe , lutter store Fugle , tavse , patrouillerende rundt og rundt , højt , højt oppe , men hele Tiden lige over hendes Hoved ! Alice satte sig op og drog et dybt Aandedræt , som gik i Stykker midt i . Hun saa sig om , Ørnen sad endnu henne paa Højen som en Vagt , der ikke havde rørt sig af Stedet — men der var kommen flere ! Paa Højen ved Siden af sad der en til , og længere borte endnu en , skraa Profiler som gav Synsranden , hvor de vogtede , noget paa en Gang levende og forstenet . Alice samlede sig , følsom paa egne Vegne var hun ikke nu længere , Faren rejste en Vilje i hende , hun sad ganske stille og væbnede sig , opmærksom , opskræmt til det yderste , det gjaldt virkelig Livet ! Men hun vidste jo slet ikke hvad hun skulde gøre , andet end hele Tiden passe paa . Saa sad hun da der , som forstenet ogsaa hun , en Profil mere i Ørkenen . Og alt meddelte sig til hendes skærpede Sanser , alt smertede og lagde til hendes Ve . Paa Sandet blev hun var et Insekt , som var usynligt uden naar det løb , et blegt Insekt med et knopformet Hoved , som paa en Sengestolpe , uhyggeligt , og hun vidste ikke hvorfor hun blev saa bange for den underlige Skabning , der ikke var større end en Bi , hun dræbte den , men var ligt bange , en Gru som aldrig før havde været kendt af noget Menneske . Hun saa enkelte Myrer , store , med løse Ben , og hun samlede sine faa Klæder om sig , foldede Arme og Ben sammen om sig , modbydeligt var alt hvad der krøb ! I denne opskræmte og lidende Forfatning blev hun overrasket af Solnedgangen . Der blev saa rødt om hende , og da HOS FUGLENE 141 hun vendte sig saa hun lige ind i den vældige blodrøde Sol , blev blændet og saa halvrunde Efterbilleder paa Jorden og Himlen bagefter , Solen var halvt nede , idet hun saa paa den . Et Øjeblik efter var den gaaet under , den tabte Lyset tilsidst , saa at man kunde se paa den , den skred synligt ned , blev til en Ildstav , som skrumpede ind , saa et Punkt , brat slukkede det , og Solen var under Ørkenranden . Næsten i samme Nu mærkedes Aftenkulden . Eftergløden kom , den røde og gule Glorie paa Himlen i Vest og den violblaa Skygge i Øst , der rejser sig som en Bue paa Himlen , modsat Solnedgangen , Natten som gror ud af Rummet bag Jorden . Det er som om hele Verden blomstrer ud i Farver , et Spekter af den svindende Dag til den ene Side og Natten til den anden , en kort , farvestraalende Afløsning , og saa besætter Natten Jorden . Alice havde set Ørkensolnedgangen før , fra Hotelaltaner , sammen med andre eksklamerende Damer . Men det stille , uhyre , hastigt svindende Farveopgør her i Ørkenen , Ensomheden , Kuldebølgen , der kom med Lysets Forsvinden , Natten , der strakte sig som en Haand op over Himlen , den totale Stilhed , det sønderknuste hende , det trykkede hende mod Jorden som et lille tilintetgjort , lidende og straffet Nul af en Sjæl . Og Mørket kom , med Rædsler , med store Fugle der suste ned i Nærheden , og landede med et lydeligt Bump paa Sandet , og som hun stenede i Mørket og skræmmede til at lette igen , med høje , vanvittige Skrig , en vild gispende Kvinde , siddende paa sine Ben i Sandet , hæs og ude af sig selv , næsten uden Klæder paa i den bidende Nattekulde , Mørket kom , med underlige Lyde , der slog hende som et legemligt Slag , saa at 142 VED LIVETS BRED hun tumlede , en langtrukken Tuden mellem Højene , med Genlyd op mod Stjernerne , et eller andet vildt Dyr , som hun skulde dele Natten med ; de store Fugle , der skrukkede naar hun jog dem op , hun skrukkede igen , øste Sand efter dem og vrælede som et Galehuslem . Saa vidt var det kommen med lille Alice . Et Par Timer efter Solnedgang , da det var fuldstændig Nat , med en umaadelig sorteblaa og illumineret Stjernehimmel over Hovedet , saa hun pludselig en Lysbjælke lydløst skræve op over Himlen , kaste Lys paa en af Højene i Nærheden og skræve ud i Rummet igen . Hun forstod øjeblikkeligt at det var Automobilernes gloende Øjne , og at man ledte efter hende . Og det var som om det Væsen der havde rejst sig i hende og raset og regeret i de sidste Timer lige saa hurtigt veg ud af hende igen , hun rejste sig meget stilfærdigt , næsten lidt tør til Mode og sukkede , naa , ja , saa var det vel overstaaet . Lidt efter hørte hun flere Automobilhorn , en hel Koncert af Horn , endnu langt borte , men det var jo dem . Hun satte sig paa en Sten , der var lidt for høj til hende , saa at Fødderne hang frit som paa et Barn , og lagde sine Hænder i hinanden . Og saadan , ubevægelig , med bøjet Hoved , fandt de hende , da de omsider med stærke Lygter og Kikkerter havde opdaget hvor hun var . Automobilerne drønede op foran hende , det ene efter det andet , med gloende Lygter og utalte Hestekræfter , som en Flok Monstrer inde fra Civilisationen der kom for at vække Alice og føre hende tilbage til Virkeligheden igen . Ja , det var alle de vidunderlige Mænd , med Stridshandsker og HOS FUGLENE 143 staaende op i Vognene , Krigere , stærke , ophidsede Stemmer , de vilde dø for hende . Hun gik dem ikke i Møde , hun kunde ikke , hun blev siddende til de kom . Men da Charlie kastede sig ud af Vognen og stormede hen til hende rejste hun sig og børstede sig ned ad Skødet , ligesom forlegen , hun saa venligt paa ham og gav ham Haanden . I Lyset fra Automobillygterne saa han hvor hun havde lidt , et lille , gammelt , tugtet Ansigt med udbrændte Øjne . Og da var det ham der brød sammen , og hende der maatte trøste ham , med Hænderne i hans Haar . HOS FUGLENE 135 DE BLINDE I Kvarteret omkring Soliman Pasha Gaden i Cairo , snart inde ad Byen til , snart nede ved Nilen i Omegnen af Hotel Semiramis , kunde man møde en ung , blind Pige , som blev ført omkring af en lille , otte - ti Aars Tøs , der tiggede paa hendes Vegne . Det var en lille ufortrøden og simpel en , som med grov Effekt vendte Facaden fremad paa den Blinde og viste hende frem , naar Nogen kom forbi : stokblind ! Almisse nødvendig ! Havde man saa givet den Blinde en Skilling blev den Lille fræk , hensynsløs , og galoperede Evropæeren op ad Benene , vilde have mere , siden her var noget at faa , og man maatte kyse ad hende og fingere ubehagelig , før man blev af med hende . Imidlertid stod den Blinde som en Støtte paa Fortovet , hvor hun var bleven efterladt , med det udslukte Ansigt vendt som en følsom Skive den Vej hvorfra Stemmerne kom , ligesom de Blomster der drejer sig efter Lyset . Hun lignede en Tanagrafigur , hyllet i et langt Svøb af sort Bomuld , Ægypterindens almindelige Dragt , med Svøbet op over Hovedet , men utilsløret — hvad , hun var jo blind ! — Klædningsstykket faldt i lette Folder fra Issen til de nøgne , støvede Fødder , en Natsærk hun havde begivet sig ud i . Hun DE BLINDE 145 havde lange , fine Træk , slet ingen Minespil , et Ansigt i den mest fuldkomne Ro . I Modsætning til saa mange andre Blinde i Ægypten saa man ikke de ødelagte Øjenstene , Laagene laa ned over dem , hun havde for altid lukket sine Øjne . Den Arme kunde vel være femten - seksten Aar , med Livet for sig ; sandsynligvis havde hun altid været blind . De bliver det tidligt i Ægypten , allerede som Spæde , den frygtede ægyptiske Øjensygdom , der hærger de overbefolkede Fattigkvarterer . I Cairos indfødte Bydel kan man se Mødre gaa med deres Smaa , ridende paa den ene Skulder , som man bærer Børnene dér , et eller to Aar gamle , bundne for Øjnene , allerede blinde eller i Færd med at blive det , det lille Hoved gynger afsted gennem Færdselen og skal aldrig , aldrig se ! Et Sted i Cairo er der en Klinik , altid med en lang , lang Kø af Mødre som søger Læge med deres Smaa , fra ganske spæde , med en Klud surret om Hovedet , til større Børn , der holder deres Moder i Haanden og staar med bøjet Hoved , avede af Bindet for Øjnene , sørgeligere Syn kan man ikke se . Har de saa været hos Doktor og er bleven kurerede , er bleven af med Bindet , Øjnene flyder ikke mere , ja saa er de blinde for Livstid . Barnealderen gør sig alligevel gældende , Naturen kræver sin Ret , i Cairos vrimlende Gyder kan man se en lille Unge hoppe livsglad af det ene Ben over paa det andet , med en anden lille Unge ved Haanden , den Lille er blind , med hvide Øjenstene , og har altid været det , men vil bare Nogen tage hende ved Haanden danser hun gennem Gaden , sin Ulykke kender Staklen jo ikke endnu . I Landsbyerne , hvor man faar en Sværm Unger om sig , det altid tiggende Ægypten , skal det ikke vare længe før man i 146 VED LIVETS BRED Sværmen opdager en som er blind , og søger man sig saa netop den Blinde ud , en køn lille Dreng , klædt som de andre og at se til som de andre , staar man igen foran det triste Mysterium , et Menneske fuldt og færdigt , men uden Part i den Verden han er i . Den lille Dreng kommer nær , da han forstaar det er ham der skal have noget , han smiler tomt og lykkeligt , de Blindes Genskær af hvad de ikke véd , og vejrer op med Ansigtet , følsomt , en Skive der ligesom mærker Luftninger fra det han ikke ser , han bliver staaende netop saa og saa langt fra den Fremmede , antagelig hvor han sporer Varmen af ham eller kan lugte ham , saa gaar han ikke længere . Og Ansigtet søger , søger . Den ivrige Sværm forklarer ham sagtens at han skal tage imod en Gave , han rækker Haanden ud , og den staar og søger , føler paa Luften . Ind i den søgende Haand stikker man saa en Skilling , og den lukker sig om den , det blinde Ansigt lyser , bøjer sig , Glæden er ikke til at bære . Naar de saa bliver store er det Tiggerens lange , glædeløse Liv , for evigt i Mørke . Man ser ikke saa mange Tiggere i Ægypten som man skulde tro , for det er langtfra noget fattigt Land , og Ingen behøver at lide Nød , men af Blinde ser man mange , og de lever jo nu en Gang af Barmhjertigheden . Taptap , hører man mod Fliserne , den forsigtige Lyd af en Stok som føler sig for , det er den Blinde der famler sig frem , over Gaden , mellem Vogne og Fodgængere , et Farvand hvor hans eneste Holdepunkt er Retningen ; man ser det paa det blinde , løftede Hoved , den holder han fast , og Følehornet taster ivrigt foran , til han naar Fortovskanten , saa bjerger han sig i Land og taster videre . Langs Gitret rundt om Parken midt i Byen støder en æld - DE BLINDE 147 gammel , blind Tigger sig Vej med sin Stav , synger en Betlervise , et eller andet arabisk Skriftsted , og giver man ham en Skilling hæver han det store , gamle Ansigt som en Patriark og nedbeder en Velsignelse over Giveren , et Takkesprog , hvori man hører Allahs Navn blive nævnet . I Sandhed , hellig er den gamle , blinde Tigger ! Større Glæde kunde man ikke have af at skille sig ved et Pengestykke . Et smukt Forhold bestaar mellem Ægypterne og de Fattige ; giver man en Almisse vil man ofte lægge Mærke til at ikke alene den Fattige takker , men ogsaa tilfældig Omkringstaaende , velklædte Bymennesker som har bemærket det , de giver den Fremmede et Nik og et Par alvorlige Ord man ikke forstaar , i Erkendtlighed over at man har givet deres Fattige noget . Et ufordærvet Folk ! Defryser da ikke , de Fattige i Ægypten ; selv i den kolde Aarstid ligger de og sover og bager paa Fortovet i deres Pjalter , Solen giver dem altid af sin Varme . Men de Blinde ser ikke Solen og alt hvad den skinner paa . Soliman Pasha Gaden udvider sig et Sted til en rund Plads , med en Statue af Sultanen , hvorefter Gaden har Navn ; her krydser mange Gader hinanden , og de moderne forfængelige Ægyptere kører i Automobiler , store ærtegrønne og violette Luksusvogne , alt for Øjet , dundrer lidt ind i hinanden nu og da , hver Dag , et umuligt Færdselssted ; her ligger den store nationale Klub , Radiomaster og Kabler højt oppe over Tagene , Trafik og evindeligt Vræl af Automobilhorn — Orienten som evropæiserer sig , velbekomme — og her vovede den blinde Pige sig ind paa Fortovene , paa sine bare , støvede Fød - 148 VED LIVETS BRED der , trukken omkring af sin lille haardføre Ledsagerske , som optog Tilværelseskampen med hende som Skilt . Og her fotograferede jeg dem en Dag . Den lille Orm geraadede i heftige Vridninger , da hun saa Kameraet , endelig et Kup ! Man er i Evropa forberedt paa at betale for det , naar man bliver fotograferet , anderledes i Ægypten , her forlanger man svære Penge for det ; den Lille tjattede paa den Blinde og arrangerede hende , skruede sig selv i Positur , det skulde koste dyrt ; og saa tog jeg dem da og betalte Omkostningerne , efter eget Skøn , vejede dem ned med Nikkel , saa de gik helt skæve fra Stedet , og selv den Lille holdt Hals . Da jeg havde lagt Pengene i den Blindes Haand , en lille , støvet Pigehaand , ligesom foret med Muld indeni , strøg jeg hende med Bagen af Haanden paa Kinden , til Farvel , sluttede et Nu Strømmen til hendes Livsvarme . Hun bøjede Hovedet . Og nu har jeg ikke andet end Billedet . Paa det ser man dem begge to , en mærkelig Kontrast , den lille haarde Tøs , med sine Øjnes fulde Brug , blændet af Solen og grimasserende imod den , med Mandrilrynker paa Næsen og Læberne vrænget fra Tænderne — og saa den Blindes skønne , støbte Træk , fredgjorte over al Forstand , rene som den Tanke Naturen en Gang har gjort sig om Mennesket . MAANEBYEN DET var en Aften Fuldmaane i Cairo , med glasklar Luft , ganske stille og koldt , saa lyst at jeg fra Hotel Semiramis nede ved Nilen kunde øjne Toppen af Pyramiderne ved Gizeh som to Bjergtinder , regelmæssige i Formen som to halve Terninger med Spidsen opad , den ene bagved den anden , de var af en Farve som Salt i det hvide uvirkelige Lys og svømmede sammen med Atmosfæren , to blinde , slumrende Ting derude ad Ørkenen til . Jeg fik Lyst til at se Ørkenen i Maaneskin ; der er en god Mil ud til Gizeh , men hvad har man Automobiler til , tyve Minutter efter var jeg derude , betalte Vognen ved Mena - House og begav mig ene op til Pyramiderne . Der gaar en krum Vej mellem lave Mure fra Hotellet op til Pyramiderne , de to Kæmper , Cheops og Mykerinos , set herfra ligger de i et fordelagtigt Perspektiv til hinanden , vokser af hinandens Størrelse ; og som jeg tænkte tog de sig aldeles æventyrligt ud i Maanelyset . Ved Dag har jeg set Flyvemaskiner kredse om dem , en ikke synderlig heldig Vits , dog det bidrog ogsaa til at hæve Rummet om de to Giganter , de er Rum selv , Flyvemaskinens Skygge faldt paa Siden af Cheops Pyramide og var en lille Skygge der , nok tog Aeroplanet Højden af Pyramiderne , men 150 VED LIVETS BRED ikke den enorme Masse , vor Tids fuldendte Teknik summede alligevel kun som en Flue om disse femtusindaarige , evige Kolosser . I Maaneskinnet rejser de sig som noget utroligt , den nærmeste , Cheops , stiger som en skraa Klint lige ind i Himmelrummet ; naar man er den nær nok ser man den brudte takkede Kontur , de enkelte Blokke der træder frem , uhyre er Indtrykket om Dagen , men i Maaneskin fantastisk , svævende , luftigt , Pyramiderne er som tænkt til at ses i Maanelys , aandeagtige som de er af Farve , Ruiner af sig selv , udslukte , i Slægt med Maanen ! Da jeg kom op i Ørkenen forstærkedes dette Indtryk af noget afsjælet , i Slægt med Maanen . Ørkenen er et Maanelandskab , navnlig her omkring Pyramiderne med de mange , om Kratre mindende Udgravninger , Huller og Ar i Jorden , altsammen Sand , det golde , haarde , benhvide Sand , der i Maaneskinnet gnistrer som Glimmer ; selve Ørkenen er meget kuperet , med Høje og Raviner , lagdelt , nøgent Kalkstensfjeld , Flyvesandsbanker , bestrøet med polerede Flintesten , Sand og Sand saa langt Øjet rækker , ind ad Sahara til , Sand , Sand ved man tværs over hele Afrika lige til Atlanterhavet , en udslukt Verden , belyst af Maanen ! Tilsyneladende var det lyst som om Dagen , men det var et svigefuldt Lys , Genstandene blev ikke til deri før man var dem faa Skridt nær , man faldt over Sten man ikke saa , nogle Personer , Evropæere , som ogsaa var oppe og se paa Maanen , blev pludselig til midt paa Sandet og var et Intet igen da man havde fjernet sig nogle Skridt fra dem . Ellers mødte man Ingen , Araberne var fraværende , og det føltes som et Vindstille MAANEBYEN 151 mere , en velsignet Tilstand , at faa Lov at gaa her ene , uden at blive tiltalt og berendt af det Utøj af Fremmedførere der ellers færdes her om Dagen . Fra Pyramiderne gik jeg ned over Sandet i Retning af Sfinksen , som ikke kunde ses paa Afstand i Maanelyset . Den var fuldstændig forladt da jeg kom ned til den . Og der stod da dette underlige Hoved i Sandet , altid vagt smilende , altid sparket i Ansigtet , overgydt af Maanelys , forunderligt levende ! Naturligvis , de gamle Ægypteres Hemmelighed har været den at Gravbyen herovre i Ørkenranden aldrig har været set om Dagen ! Om Dagen har den været afspærret , fredet , det har kostet Livet at nærme sig den ; kun om Natten i Maaneskin eller ved Fakkellys , naar Begravelser og hellige Processioner fandt Sted , har menneskelige Øjne hvilet paa Sfinksens guddommelige Træk . I en dobbelt Forstand blev Sfinksen skændet for Tiden , bemaabetom Dagen , og restaureret . Man lappede den gamle Gud sammen med Cement , en Tid lang havde han Stillads om Hovedet , og man udgravede ham for Gud ved hvilken Gang , fjernede Sandet der fyldte Nischen hvori Kroppen er udhugget af Grundfjeldet . Nu var her dødsstille og tomt , saa ensomt at Maanelyset gjorde Indtryk af at være et Væsen der var tilstede , et stort lysende og stille Væsen . Men om Dagen var her Tummel , Turister og Udgravning . Amerikanerinder lader sig her fotografere paa Kamel , Dragomanerne driver deres haardhudede Erhverv , Solen skinner og blotter al denne skrigende Ynkelighed . Udgravningen ved Sfinksen foregik under en Larm der paa 152 VED LIVETS BRED Frastand lød som et Skibsforlis og mange Menneskers Raab om Hjælp , det var Arbejdernes Opsange , og kom man nærmere saa man en Kæde af Arbejdere med Sand i Kurve paa Hovedet , paa Vej fra Udgravningen og op til Tipvognene , der førte Sandet bort . Det var ganske unge Mennesker , Fellaher fra de omliggende Landsbyer , Drenge og unge Piger , Kurvene var ikke synderligt store , men de var mange som Myrer om det , saa de fik jo alligevel efterhaanden Udgravningen tømt . Paa en Forhøjning , som hele Kæden passerede , havde en Forsanger , en Danser og en Fløjtespiller taget Plads , herfra lededes Opsangen , Fløjten peb og trillede , og Danseren kastede sig overdaadigt i Maven , den østerlandske Vridedans paa Stedet , Forsangeren kastede sig i Maven han ogsaa og sang ; uden Underholdning for Øjet og Øret kunde Arbejdet aabenbart ikke gaa . Opsangen var monoton , samme Strofestump gentaget i det uendelige , af Forsangeren og af Arbejderne i Kor , Teksten blev til paa Stedet og fornyet en Gang imellem af Forsangeren , som var en Kunstner , han slog pludselig over i en ny Rytme og nye Ord , elektriceret , fornyet , og Koret tog Opsangen op efter ham . Hvad de sang ? Jeg spurgte en Arabiskkyndig derom , ja det var improviseret , saadan noget som : Nu bare syv smaa Kurve Sand til , Søster ! Eller : To Timer til Fyraften , Manne , Sukkerrøret skal smage ! Men Lystigheden og den almindelige Harmoni , hvormed man fik Arbejdet til at skride , havde sin Skurren , et Hvin eller et Brøl en Gang imellem , der lød som alt andet end Sang , det var Formanden der ledede Arbejdet og lod Flodhesteskindspisken suse . Magre var Rygstykkerne , det lød hult , med MAANEBYEN 153 Genlyd inde fra Lungerne , naar Pisken ramte , de unge Mænd brølte opsætsigt , som Aber , men maatte tage det , det var jo Formanden og ikke dem der havde Pisken ; de unge Piger græd naar de blev snertet , men kun faa Sekunder , Taarer der kom og gik som Draaber Vand paa en varm Pande , saa lo og sang de igen . Jeg skulde ikke tro Billedet paa en Kæde Arbejdere i vor Tids Ægypten er saa forskelligt fra Tilstandene paa Faraos Tid . Naturligvis den Gang var de Slaver , nu arbejder de for en lille Løn og frivilligt ; men Opsangen og Flodhesteskindspisken er nok den samme . De unge Fellahpiger havde kun et Stykke Tøj paa , en lang sort Særk , og nøgne Fødder , en Fold af Særken op over Hovedet , smaa haardføre Kvinder med skiferfarvet Hud og upaafaldende Træk , Almuens Børn ; en sund Lugt sporedes fra dem , naar man gik Kæden nær , de lugtede røget , af Arnen , og af Løg , de var varme og lugtede af Hud . Med noget af Dagens Tummel og Liv i Øret endnu føltes Stilheden her ved Sfinksen saa meget des stærkere ; det store tomme Rum efter Udgravningen rundt om Sfinksen gabede som et friskt Hul i Jorden og stod fyldt af Maanelys , hvidt Sand , hvidt Lys , overalt lydløst og blegt som en Verden af Aske . Nederst i Klippen , ved Foden af Nischen , som var bleven blottet ved Udgravningen , aabnede sig flere sorte Huller , Indgange til ældgamle Begravelser , som man var stødt paa , og som jeg havde set Arbejderne i Færd med at tømme om Dagen , de sorte Huller stod fulde af et dybt , bundløst Mørke , selve det ægyptiske Mørke , der er bleven et Ordsprog , men jeg 154 VED LIVETS BRED havde en elektrisk Lommelygte hos mig og gik derned for at se hvad der kunde være at se indenfor . Den største af Indgangene var temmelig bred og lav , jeg lyste ind og saa at den ikke var dyb , den inderste Væg kun faa Alen borte , jeg gik ind og lyste i det ene Hjørne , Kamret var af ringe Udstrækning , fuldstændig tømt , sandsynligvis udgravet og plyndret allerede i en Fortid . Jeg vilde gaa igen , men lyste hen i det andet Hjørne ogsaa , paa Tilbagevejen ud — og i den runde Lyskegle blev det som levende , Nogen rørte sig , et Menneske , jeg rettede Lyset fuldt paa Tingen og saa , uden større Forbavselse , at det var en Kvinde . Hun lod til at have ligget ned , men stod nu oprejst , Lyset faldt i et Par store mørke , klare Øjne , hun var lille af Vækst , i en brunlig Særk , som faldt lige ned til Fødderne ; Ingen skulde tro andet end at det var en af de smaa Fellahkvinder der arbejdede her om Dagen — hvad vilde hun her nu ? Hun gled mod Udgangen af Hulen , jeg gik baglængs ud , knipsede Lyset af , og nu stod vi udenfor Indgangen , i det hvide usikre Maanelys , som paa Bunden af et Hav af Lys , hvori man dog ikke saa Tingene som ved Dagen . Hun tog ikke Flugten , Ingen af os ytrede et Ord . Jeg kan ikke et Ord Arabisk ; men har man altid Sproget nødig for at underholde sig med en Kvinde ? Jeg har aldrig truffet en Kvinde der behøvede det ; Mand og Kvinde alene sammen er talende nok , en gammel mægtig , stum Konversation . Vi fulgtes ad op af Udgravningen , uden at jeg kan sige fra hvem Initiativet udgik , bevægede os langsomt op ad Skraaningen imod Pyramiderne . De lyste som et Glastag paa den Side der vendte mod Maanen og laa i dyb Skygge paa den anden . San - MAANEBYEN 155 det ved vore Fødder gnistrede som et Isstøv , overalt hvidt og stille . Højt paa Himlen stod Maanen , gul i Ansigtet , forunderlig stærk , som paa Nippet til at sige noget ! Da vi kom op paa Plateauet ved Pyramiderne kendte jeg det ikke igen . Med et Blik blev det mig pludselig klart at alle Udgravningerne , Huller og Bjerge af Fyld , var borte , Pyramiderne stod med hele Rande og blank , uskadt Beklædning fra Toppen til Foden , rundt om dem Mastabaer og Templer fuldstændig rene og urørte i Formen , alt ordnet og som nybygget , Ørkenen udenom planeret og fejet — der kunde ikke være Tvivl om at vi var bleven sat fem Tusinde Aar tilbage i Tiden ! Jeg saa til min Ledsagerinde og kendte hende igen , javist , fra Figurer og Relieffer i Begravelserne man ser overalt i Ægypten , hun gik med Siden til , den kendte Profil , lang og smal , med Lemmerne indstrammet i et eneste Klædningsstykke , Ægypterindens smækre Rytme , som en Streng med en høj Tone , den lave , lige Næse , den store Øjenspalte , det var hende ! Hun gik ved min Side , med en lydløs gyngende Bevægelse i det svaje Liv , flyttede de bare Fødder i Sandet som alle Ægypterinder gør , med en let skøn Kurve af Hælen ud til Siden idet Foden løftedes fra Jorden , de unge Træk forraadte ikke Liv , men var lutter Form . Vi kom op paa det høje Sted foran Cheops Pyramide hvor Plateauet falder af imod Nildalen , og staaende her saa jeg ned imod Cairo , der var ingen Cairo , en Lyssø og Røgen af en By , som ellers , men den grønne Nildal , som nu ved Foraarstid var ganske lysegrøn , berylgrøn ved Dagslys , saaes i Maaneskinnet som et mattere Grønt , Malakit eller Jade , og Nilen 156 VED LIVETS BRED trak sig derigennem som et Bælte af Palmer , kunde ikke ses selv , før langt mod Syd , hvor den gjorde en Bugt og Vandspejlet fangede Maanen . Og her , her saaes en underlig Mark , med mange firkantede ubestemmelige Kuber og spredte rødlige Lys , over en stor Udstrækning : Memphis ! Med spredte Mellemrum brændte et aabent Baal nede i Nildalen , og i Lyset af et , tæt nedenfor Ørkenranden , saa man en Gruppe burnusklædte Mænd sidde paa Jorden , en Dromedar nær ved , belyst fra neden , og bagved Snippen af et sort Telt , som tabte sig i Røgen fra Baalet . Nildalen og Livet dernede , heroppe Gravbyen , som aldrig havde været beboet af nogen Levende , en By i Sandet , en By paa Maanen ! Her var fuldstændig , totalt stille , Sandet lyste som en Snemark , gav ligesom det Lys tilbage igen det fik fra Maanen , to uddøde Verdener der talte til hinanden ! Da kom jeg til at fryse , for Natten var kold , og vendte mig imod min stumme Ledsagerinde , hun vendte sig imod mig , med lysende Øjne , men ingen , ingen Liv omkring den unge , lukkede og ubevægelige Mund . Nærliggende nu at søge Varme hos hinanden , sligt goes without saying , som Englænderne udtrykker sig ; det vilde være Skaberi ogsaa at skjule at naar en Kvinde af egen Drift er bleven længe nok i ens Selskab , saa kommer det Øjeblik da man synes man bør smage hende , om hun saa synes . Nu er jeg en beleven Mand , ikke uden al Erfaring , jeg kender Rækkevidden af at kysse en Kvinde paa Munden , det er at lukke op for hendes Liv , kan volde en Ulykke , afsindig er MAANEBYEN 157 jeg ikke , tilmed Faraos Datter var saa ung ; og jeg kyssede hende derfor ikke paa Munden , men paa Kinden , nær hen ad Munden til , det kan godt være jeg fik noget af Mundvigen med ... Hun smagte koldt . Det gjorde ondt , jeg fik vist et lille Chok , som naar man er uheldig med et Tændrør og faar Strømmen igennem sig , jeg saa ligesom en blaa Lue for Øjnene — og da jeg havde fattet mig igen var Ægypterinden forsvunden , Luft i mine Arme , og foran mine Fødder laa en Hob Sand , gnistrende som Iskorn i Maanelyset . Paa Himlen stod Maanen , stor og gylden som et Spejl , og rundt om mig laa igen Gravbyen i Ruiner , de forfaldne Pyramider med nedstyrtede Blokke ved Foden , som eroderede Bjerge , Kratere og lange Volde af Fyld efter Udgravninger rundt omkring , oprodet Sand og Sand hvorhen Øjet saa , som et Landskab paa Maanen . Lidt kold , lidt bange og lidt tom begav jeg mig ned ad den kalkhvide Vej til Mena - House , som vinkede med oplyste Kaféruder . Det skulde ikke undre Nogen der kender Nattekulden i Ægypten om jeg der oplivede mig med noget Stærkt , inden jeg tog et Automobil tilbage til Cairo . JORDSKÆLVET I CAIRO DET var ikke noget katastrofalt Jordskælv med oprivende Scener og Husvildes Overnatten under aaben Himmel , som man ellers læser om , det var et lille Skælv , jeg tænker det er skredet lidt i den Kalkstensplade , gammel Havbund , som hele Ægypten hviler paa , et lille Knik , saadan som naar en Kakkelovn bliver kold og Jernet trækker sig sammen . Men Jordskælvet havde Følger , ikke den store Skæbne heller , men her og der i det Smaa , nok til at minde om at Menneskenes Børn gaar paa Jorden , men dog til syvende og sidst er afhængige af noget kosmisk , et lille Skred under Fødderne , eller noget andet afgørende , som staar skrevet i Stjernerne . Til Ægypten kommer der Rejsende fra mange Lande , gerne i Selskaber med en Fører , de bliver en Ugestid i Cairo og ser Pyramiderne , for saa at pakkes videre op ad Nilen med de store Turistbaade . Paa Continental - Savoy boede saadan et Selskab , Nationaliteten skal ikke røbes , og mellem dem et Par unge Folk som havde truffet hinanden paa Rejsen , sligt sker og kan blive interessant , naar man er saa meget sammen og er rejst ud maaske netop i det hemmelige Haab , at opleve et Eventyr . Den unge Mand var forelsket , simpelthen , og havde erklæret det , men han var ikke lykkelig , for den unge Dame JORDSKÆLVET I KAIRO 159 gjorde Vanskeligheder , kunde godt lide ham , var sammen med ham fra Morgen til Aften , men gjorde Vanskeligheder . Hun var selvstændig . Det er svært , for det kræver Rettesnor for Ens egen og navnlig andres Vandel paa en hel Række strenge Punkter . Skønt den unge Dame endnu ikke havde overskredet Tyverne og aldeles ikke var gift , aldrig havde været det , kaldte hun sig Frue , for det er oprørende at Kvinder , fordi de tilfældigvis foretrækker at leve ene , skal blive ved at kalde sig Frøken . Hun ønskede ikke at forsørges , men i Fald det blev nødvendigt krævede hun Hustruløn , nøje stipuleret ; og skulde Ægteskabet blive opløst ventede hun en stor Aarsindtægt og en Villa ved Havet i Skadeserstatning . I det hele taget , hun var ikke forlegen , Ægteskabet havde noget paa Forhaand ydmygende for hende , den fysikalske Del fandt hun med et mildt Ord folkelig , Slægtskravet et Aag , andre , aandelige Opgaver kaldte paa hende , et Lektorat i Nøgenplastik ved en større kvindelig Højskole ; saa for den unge Mand var Udsigterne smaa . Nu skulde man jo vente , efter ovenstaaende Oplysninger , at „Fruen " var en Skabning enten af Alder eller af sparsomt tilmaalt Køn , ingen af Delene var Tilfældet , iøjnefaldende især naar hun optraadte i Ridebukser og blev læsset paa Kamel eller Æsel , hun mindede da om en Frugtkurv , som Araberne var meget omhyggelige for ikke at spilde af , de holdt hende med alle de Hænder de havde , baade under Bunden og langs Randen , for at hun kunde komme med altsammen . Rød og vred kom hun i Sadelen , det var ogsaa en af Kvindens Forbandelser , at hun ikke kunde holde sin Vægt nede ! Men hun var en udmærket Rytterske , førte en Pisk som peb ; og bag 160 VED LIVETS BRED hende travede den unge Mand i mange Drømme , hun var et vidunderligt Fruentimmer , men en Gang for alle fornærmet paa sit Køns Vegne , forgæves grundede han paa Midler til at faa hende formildet . Ved slige Kriser , hvor et ungt Par føler sig stærkt draget mod hinanden , men afholdes af et eller andet spændt Forhold , skal der ofte kun et Stød til udenfra , en ringe elementær Udløsning , og det indtraf ogsaa her , føleligt , i Form af et Jordskælv . Det indtraf Tirsdag den 18 . Marts midt paa Dagen i Cairos Solskin og Støv , og gav Anledning til en Række mindre Forstyrrelser . En Art naturlig Seismograf registrerede Omfanget af Rystelsen : Ægypteren bærer alting paa Hovedet , lige fra en Cigaret til en hel Spisebutik , Kvinderne deres tunge Krukker med Vand , og aldrig har man set at de taber hvad de har paa Hovedet ; men den Dag hændte det ! En Bagerdreng var just udenfor Indgangen til Itzbekia Parken midt i Byen med en flettet Plade saa stor som et Bord paa Hovedet , og der ovenpaa stablet et halvt Hundrede af de indfødte runde Brød , han tabte Læsset , og alle Brødene rullede i Støvet — i det Moment indtraf det første Stød af Jordrystelsen ! Inde i Parken reparerede man Taget paa en Pavillon , Arbejderen deroppe slog ved Siden af Hovedet paa Sømmet , vendte sig om paa Maven og holdt sig fast , bad Allah hjælpe sig . Allahs Navn steg mod den støvede , af kredsende Høge fyldte Luft over Cairo , fra Tusinde Munde . Alle Bygninger holdt , men groteske , latterlige Ting hændte . Hos en Læge i Byen , som siden fortalte det , var en evropæisk Dame under Behandling for en Ørelidelse , hun afbrød Behandlingen med den Bemærkning at den var overflødig , den yderste Dag var kommen , JORDSKÆLVET I KAIRO 161 og hun lagde sig ned paa Knæ paa Gulvet og gav sig med høj Røst Dommen i Vold , paa det Rene med at nu skulde Verden forgaa . Hun var Adventist . Ja , Jorden er stærk . Paamindelsen kom ogsaa til den strenge unge Dame , som mente at hun kunde være Mænd foruden . Hun var just i Færd med at læse den unge Mand Teksten , og dette skete oppe i Hotellet , paa Trappen , hun stod oppe paa Afsatsen og han nedenunder , som et Angreb paa en Borg , hvor hun havde Fordelen , han skulde igenlunde komme op til hende ! Han var hende ikke værdig . Erotik , som Vivisektion , var hende en Vederstyggelighed . Hun havde taget sin Beslutning , for aller sidste Gang , hun vilde ikke , hun var fast , vilde altid staa paa egne Ben Da vaklede hun ! Det var det første Stød . Havde hun nu bedyret sit Afslag paa Kvindevis med at sige at det ikke skulde ske „saa sandt jeg staar her " , saa havde Beviset været ødelagt , for hun stod ikke der ! Endnu værre kunde det være gaaet hende om hun havde paakaldt Magterne og ønsket at synke i Jorden , om det ikke forholdt sig som hun sagde , for saa kunde der have aabnet sig en Jordskælvrevne under hendes Fødder . Det gjorde der nu ikke . Det der skete var at hun blev slynget fra Afsatsen flere Trin ned ad Trapperne , lige i Armene paa den unge Mand . Frugtkurven hældede , nu spildte hun da Æblerne , men den uværdige unge Mand var en Bryder og holdt hende saa fast , saa fast i sine Arme . Og der blev hun , ganske rystet af Skælvet , men sød og lykkelig . DEN STORE BØ SAADAN kaldte et Barn Flodhesten , en lille Dreng der var kommen i Zoologisk Have næsten fra han var spæd og blev baaret paa Armen . Med udrakt Pegefinger valgte han sig sine Venner mellem Dyrene og gav dem Navne , som en lille Adam , Elefanten kaldte han Vaø , og under det Navn var den elsket , han saa den første Gang udenfor Tykhudehuset , hvor den øste Støv op paa Ryggen og kom gaaende som en Masse Jord der var bleven levende , det var Vaø . Siden da han blev større kaldte han den naturligvis ved dens rigtige Navn : Halefant ! Nav var Kat , Muffe , Pelsværk , saa vel som Dunbollerne paa Marken om Sommeren , alt hvad der var blødt var Nav og blev omarmet og yndet og ført til Kinden . Atj , udbrød han med Liv og hoppede i Vuggen den første Gang han saa en Flue , og Atj kom Fluen til at hedde . Han blev alle Dyrs Ven . Men først og sidst var der Yndlingen , den store Bø . Navnet kom , som man kan forstaa , af Frygt og Respekt . Den første Gang man saa ham bryde op af Bassinet inde bag de svære Gitterstænger som en Undervandsbaad og spærre Gabet op , var det som om Vandene skilte ad og udgav en Løgn , Usandsynligheden selv , vaad og fersk , lige fra Underverdenen ! Og den første Gang han sagde noget ! Flodhesten DEN STORE BØ 163 rømmer sig en sjælden Gang , af ukendt Aarsag , nogle svære fortørnede Stød , idet han kommer op og Vandet skyller af ham , han har faaet en vred Tanke og giver sig Luft for den , det lyder som Stød fra en svær Dampkedel , eller en umaadelig rusten Jernport der gnubbes op , hele Tykhudhuset skælver ! Flodhestens Røst skal være den mest gennemtrængende dyriske Lyd der kendes , den har en Mave som et Lokomotiv , og naar en Rudel Flodheste begynder at spøge en Maanenat paa en Sandbanke i en afrikansk Flod , saa tier hele Urskoven stille , efter hvad Rejsende har fortalt , Alting lægger sig ned og holder Vejret , til Koncerten er forbi . Allerede de Gamle nærede baade Frygt og Respekt for Flodhesten , paa det gamle Testamentes Tid , som man ved fra Bibelen , Behemoth kaldte man Uhyret , han staar beskrevet i Jobs Bog ; det er Jahve selv der giver ham hans Skudsmaal : See nu , Behemoth , som jeg gjorde hos dig , der æder Græs som en Oxe . „ See nu , dens Magt er i dens Lænder , og dens Kraft er i dens Bugs Navler . Naar den haver Lyst til at udstrække sin Stiert , da er den som et Cedertræ , dens forfærdelige Lemmers Sener ere sammenviklede . Dens Been ere som stærk Kobber ; ja dens Been ere lige som en Jern - Stang . See , den kan med Vold tilbageholde en Flod , og haster ikke ; den fordrister sig , at den kan opøse Jordanen med sin Mund . Kan Nogen tage den i dens Øine , eller igiennembore dens Næse med Snarer ? " Stedet forekommer i Slutningen af Jobs Bog , hvor Jahve opregner sine Gerninger , efter at Job har knurret og sat sig op mod Verdensordenen , en Mandjævning hvor Job er den bitre Menneskeerfaring der taler , mens Jahve er den store , uigendrivelige Natur . Som en sidste Reserve er det Jahve fremfører Behemoth , samt Leviathan , Krokodillen , for at belægge sin Argumentation med Vægt , og det er virkelig næsten som om man hører Flodhesten selv i Jahves Ord , et Stød i Himlen , som faar alt Levende til at tie ! Job har ikke mere han skal have sagt , efter det Bevis . „Jeg kiender at du formaaer Alting , og at der er ingen Tanke formeent for dig , " siger Job ; og efter deres lange Uoverensstemmelse , der har formet sig som en Procedure mellem Mennesket og Jahve , med Bisiddere i Retten , bliver de sluttelig forligte . Der er bleven kaldt paa Bømanden , og Menneskebarnet er falden til Føje ! Legenden indeholder den værdifulde Oplysning at Flodhesten i oldhistorisk Tid endnu har levet i Jordan . Man burde udsætte den igen ! Alverdens Sekterere , Arabere og Zionister , skændes saa det piber i Palæstina , man kunde have godt af at høre Jahves Stemme fra Rørtykningen igen en Gang imellem . Flodhesten er nu indskrænket til Afrika , men i forhistorisk Tid var den udbredt langs hele den sydlige Kyst af Asien ogsaa . Paa Faraonernes Tid , et Par Tusinde Aar før vor Tidsregning , fandtes den endnu i den nedre Nil , helt ned i Deltaet ; fra Gravene kender man henrivende Afbildninger af vor korpulente , bøse Ven . De gamle Ægyptere jagede Flodhesten med Harpun fra lette Sivbaade , en ædel Jagt , DEN STORE BØ 165 uden altfor mange Fordele for Jægeren ; ikke som nu hvor ethvert bøssebehængt Individ slagter Flodheste fra en Dampbaad og fotograferer sig ovenpaa Kadaveret . Ægypterens rummelige Fantasi tillod ham paa en Gang at jage Flodhesten som et godt Vildt og at dyrke ham som en Gud . Thueris hedder Flodhesten i Ægyptens paa Dyreguder saa rige Mytologi , men er for Resten her en Hun , en Gudinde , og det endda en af de betydeligste i det gamle Ægypten . To vigtige Funktioner havde Thueris i Ægypterens Gudeforestillinger , hun var Fødselsgudinde , og hun dyrkedes som en af de Magter der førte de Døde frelste gennem Underverdenen over i det andet Liv , hvilke hellige Magter var Løvinden , Koen og saa Flodhesten . Paa Museet i Kairo staar en Thueris , som oprindeligt stammer fra et Tempel i Karnak , en opretstaaende Figur i sort Basalt , thi Thueris fremstilles som andre ægyptiske Guder halvt menneskeligt , i oprejst Stilling ; hele Figuren er overalt poleret og glattet , som slidt med Menneskehænder , og det er den ogsaa , Thueris var de Frugtsommeliges Gudinde , Kvinder som skulde føde gik ind i Templet og rørte ved Figuren for at faa Lykke ; den har staaet i Templet i mange Aarhundreder , den haarde slidte Sten bevarer Sporene af en hel Menneskeheds Trang og Angst , det ene Umælende der rørte ved det andet , naar det var hængt op mellem Liv og Død ; man ser de elendige Kvinder komme ind i Tusmørket i Templet og røre ved Guden og gynge ud igen med deres Livsbyrde . Thueris er endt paa Museet nu , hvor alting ender , naar Livet er af det ; men af alle Afguder er det da den helligste og uskyldigste jeg har set . 164 VED LIVETS BRED Thueris selv er fremstillet frugtsommelig ; Figuren forekommer i Titusinder , ganske smaa skaarne Amuletter , som har været baaret af Kvinderne i Ægypten ; og Oprindelsen til den særegne Kultus ligger jo lige for , grunder sig i det primitive Menneskes naive Identitetsslutning : Flodhesten er tyk , ergo er hun frugtsommelig , den er mægtig , altsaa skal man søge Hjælp hos den ! Berøringen , Haandspaalæggelsen er en ældgammel intim Forestilling , ingenlunde uddød hos Nutidsmennesket endnu heller , hvad man rører ved , af det faar man Liv , saa hele det religiøse Apparat der knytter sig til Flodhestedyrkelsen behøver kun en simpel Forklaring . Smuk og uforglemmelig forbliver Myten , som saa mange af de frodige Forestillinger fra Menneskehedens Barndom der knytter Menneske og Dyr sammen . Ogsaa den anden vigtige Funktion man tillagde Flodhesten , at bringe de Afsjælede ned i Dødsriget , maa bero paa en simpel Iagttagelse , Flodhesten var en god Svømmer , dukkede under i Nilen og steg ned , man vidste ikke hvor ; til Forestillingen om en Underverden hørte Forestillingen om en Nil ogsaa der , naturligvis , som man færgede over , altsaa Flodhesten maatte man lide paa , den skulde bære En over den vaade Del af Vejen til Dødsriget . I Tutankhamens Grav fandt man bl . a . saadan en Flodhesteløjbænk , som den Døde tænktes at hvile paa . Fra Dyret selv gik man jo tidligt over til Fremstillinger af det ; herfra stammer de første Møbler ; Løjbænke og Stole med Løvefødder har deres Oprindelse i den ægyptiske komplicerede Gudetro . Men i den ægyptiske Kunst føres man umiddelbart tilbage til Flodhesten og Nilen , det yppige Naturliv i Papyrus - og DEN STORE BØ 167 Lotusmoradserne ved Nilens Munding for fire - fem Tusinde Aar siden . Om Ægypterens Friluftsliv og Jagtglæder vidner Gravreliefferne , saa højt elskede han sine Udflugter i Papyrustykningen , Fuglelivet og Frodigheden der , at Billeder deraf maatte følge ham i Graven ; og man misunder den Lykkelige paa Sivkanoen med Kastestokken i Haanden og de tykke Fugleflokke i Lotusvildnisset , en opgaaende Sol over Rørene , Flodhesten stønnende et Sted i Dyndet som et vulkansk Udbrud under Vandet , en Advarsel og et lille behageligt Faremoment paa Turen , mens ved Jægersmandens Fødder paa Sivbaaden en slank ung Slavinde , opkiltet til Bæltestedet , hjælper ham med at samle de ramte Fugle op . Hvilken fersk Lugt , man kender den naar man en Gang har lugtet Nilen , Livet hvor ungt ! Paa plastiske Fremstillinger af Flodhesten har den ægyptiske Kunstner dristig samlet Dyret og dens Opholdssted Nilen under et , paa Figurens Flanker har han malet Lotusblomster og Siv , man ser Flodhesten og den vaade blomstrende Sump hvori den lever , en evig Sommer , den lunkne Nil , saa fuld af Liv , Frøer og Fisk — ingen Under at Livets Begyndelse folkeligt henlægges hertil , herfra henter Storken de smaa Børn . Om dette Paradis fortæller den gammelægyptiske Kunst og om det lotuselskende Folk ved Nilen . Hvilket ufordærvet , naturligt Folk , en Aakande var deres Livs Glæde , de helligste Skabninger var for dem Skarnbassen , Høgen , Shakalen , Løven , Bavianen og Koen , de tilbad Sol og Maane . Forvildede Hedninger , javist ! Men de havde Hjerte . Hvor fattig er Nutidsmennesket , som staar tom foran Burene i Zoologisk Have , en Søndag naar han er undsluppen sin Træl - 168 VED LIVETS BRED dom , gammel i Sjælen , uddreven af Naturen ! Børn , de ved noget om Ægypterens Verden endnu . I Cairos zoologiske Have har Flodhesten en hel Kanal at svømme i som gaar rundt om en lille Ø , man kan danne sig en Forestilling om hvorledes han lever i Frihed , længere søndernede i Afrikas Floder og Indsøer . Det store , flere Tons vægtige Dyr færdes i Vandet med forbavsende Lethed , dykker under uden at efterlade sig Spor og svømmer hele Kanalen rundt under Vandet uden at det er muligt at opdage hvor han er . Saa pludselig hører man Luften briste ud af det vældige Legeme og ser den karakteristiske Figur i Vandskorpen , Næseborene , Øjnene og de smaa bevægelige Øren der pisker Vandet af sig . Naar Flodhesten ligger saaledes neddykket til Ansigtet kan den minde om en Hest , heraf Navnet . Men en Hest er Flodhesten ikke , zoologisk set , den har sin Plads nærmere Svinet . Den er et tidligt Hovdyr , af de Parrettaaede , med Fødder der viser hen til Klovdyrene . Oprindeligt var den en „Gris " , med Slægtninge hvoraf der blev Svin , men den gik i Vandet for sit Vedkommende og blev det Floddyr den er . En Jordperiode til uforstyrret , og den kunde have udviklet sig hen i Retning af Søkoen , en hvalagtig Skabning , som ogsaa oprindeligt var et Hovdyr . En Dvergform af Flodhesten findes , af Tapirstørrelse , den lever i Vildnisset paa det Tørre , er for saa vidt slet ingen „Flod " hest ; fra saadan en tidlig Form nedstammer den store Art . Vortesvinet , et stort afrikansk Vildsvin , giver en Forestilling om hvordan Vanerne begynder , det vælter sig med Velbehag i enhver Pyt ; Smag for Vandet ender med at man gaar i Ballen og bliver DEN STORE BØ 169 der , ligesom Odderen . Flodhestens Forvandling daterer sig tilbage til en Gang i Tertiærtiden , det er et Paradisdyr , levnet fra lykkelige Aldre paa Jorden , hvorom Ækvatorialegnene i Afrika endnu giver et Begreb . Men for det stakkels udstødte Bymenneske er der ikke andet at gøre end at gaa i Zoologisk Have og staa og maabe paa „August " , som man med betegnende Vid har kaldt Flodhesten ; endogsaa sit eget Klownnavn skraber man af paa Underet ! Naar man hører Søndagsbesøgende staa foran Buret og udtale sig om Flodhesten føler man Trang til at tilhylle sit Hoved og gaa hjem — i Himlens Navn , er det „August " der er stupid , eller er det dem ? Man finder ham „grim " . Som om nogen Skabning , hvori Naturen har fuldbyrdet sig , kan holdes for grim ! Den lille Dreng , der kalder ham den store Bø , ved det bedre . Til ham kommer med et Gys Dyrets umaadelige Plastik , det groteske finder han elskeligt , han er Sjæl i Sjæl med det enorme Liv og ser i Bæstet en Broder . Naar Flodhesten aabner det lyserøde Gab op imod ham , at se ned i som en Kælderhals , med Trappetrin af Tænder , saa har han Respekt , og han klatrer sin Fader om Halsen naar den store Bø snorker , saa det drøner i Tykhudhuset ; men det skal nu være ham , den store Bø har han udvalgt , fra han var spæd , som sin allerbedste Broder og Ven . 166 VED LIVETS BRED MOD STJERNERNE Manuskript til en Film . Personerne : Aage Knudsen , Læge . Nora , hans Frue . Cyril Buus , Automobilist . Benjamin Olsen , Forstadskomiker . Petra , en Tjenestepige . l.Åkt. MAN ser Dagligstuen i en Lægebolig paa Landet , det er Aften , Baggrunden og Væggen til højre er lutter store malede , blæksorte Ruder , det landlige Mørke udenfor , Stuen er ellers festligt oplyst ; til venstre en Dør ind til Sovekamret . Der er Selskab , Dr . Aage Knudsen har Besøg af sin Barndomsven Cyril Buus . Ved Bordet straaler Dr . Knudsens unge smukke Frue , mondæn og i Aftendragt , det er efter Middagen , med Kaffe , Likører og Whisky paa Bordet , i Midten et stort Fotografi af Benjamin Olsen . Radio og Grammofon findes . Cyril Buus , som er rød i Hovedet af Landevejene og varm af Mad og Vin , udbreder sig om hvor dejligt man dog har det paa Landet , i det lille Danmark , hvor vidunderligt , han hæver Hovedet lyttende og tager ligesom noget af Luften mellem to Fingre : Føl hvor her er dødsstille ! Og en anden En som altid har Byerne om Ørerne eller drøner paa Lande - MOD STJERNERNE 171 vejene ! ( Replikerne her og i det følgende ses i net Antiqua paa Lærredet , som Brug er paa Film , imellem Billederne ) . Eget Hus , hvad , et ganske dejligt Hus , jeg saa det da jeg kom , med Veranda , Vildvin og Antenne paa Taget , alting , Sti ned til en henrivende lille Sø , og ellers Bondeland saa langt man kan se . I to children of the soil ! Nora , som har siddet og hoppet og rystet mere og mere paa Hovedet , bryder ud i en knaldende Latter : Ja , De skulde se mine Støvler . ( Ringer ) . Aa , Petra , kom med mine Støvler , saadan som jeg satte dem fra mig ... Petra , en høj , landlig Pige , viser sig med et Par langskaftede , sølede Støvler . Munter Beskuelse , almindeligt , stumt Spil . Aldrig saa jeg saa smaa Støvler ! ytrer Cyril efter en Pavse . Nora spinder , fyrer paa Cyril med Øjnene . Doktoren veksler et Blik med Petra ; hun fjerner sig igen med Støvlerne . En flot Pige I har , siger Cyril , da Petra er gaaet , hun har jo en Ryg som en Bryder ! Jeg skulde sgu ikke have noget imod en match med hende — catch as catch can . .. Ja Kræfter mangler Bondejokken ikke , indrømmer Nora , med tunge , prøvede Øjenlaag , hun har da snart slaaet hele mit Porcelænsstel i Stykker . Paa Landet , man skulde leve paa Landet ! fortsætter Cyril sin Tankegang — mellem ufordærvede Bønder ! Aage , du er lykkelig ! Her er til dig — Skaal ! Lad mig fortælle dig , jeg er glad , gamle Ven , over at du er lykkelig . Tænke sig at finde en Stjerne som din Kone og saa at sikre sig hende — ja , misforstaa mig ikke , jeg mener sikre hende , ved en rolig 172 VED LIVETS BRED Tilværelse paa Landet ! Være til ganske ene for hinanden ... Dr . Knudsen drikker , sætter Whiskyen tilbage paa Bordet og faar et Kulsyreopstød . Skaal , Frue ! henvender Cyril sig til Nora . Her er til Dem ! De har valgt Lykken ! Aagemand og en Hytte ! Det store , stille Bondeland ! En lille Sø ! Dejlige Bakker og Pløjemarker , jeg saa det altsammen da jeg kom . Fredelige , uskyldige , anstændige Bønder ! De er forfærdelige , siger Nora . Hvadbehager ? Farmerne ? Ja , Bønderne , udstøder Nora træt og hensynsløs : De ser paa mig og grynter som Orner , naar jeg viser mig , og Konerne kniber Munden sammen , som om de trækker en Kniv mellem Læberne , de hader mig fordi jeg er rask , de har allesammen Kræft . De staar ved Kirken som en Flok skumle , langsomme , syge Dyr , saadan synes jeg om Bønderne ... Pavse . Dr . Knudsen gaar til Grammofonen og sætter en Plade paa : Musik , Koloraturnumer af Galli - Curci . Jeg ser du har Benjamin hængende paa Væggen , siger Cyril , henvendt til Aage , da Luften er blevet rolig igen . Ja , han er blevet en berømt Mand . Det skulde man ikke have sagt , da vi gik i Skole sammen , kan du huske hvor han var umulig ! Han skal dog kunne Rollerne . Visse Evner maa han have haft . Aa , han var jo en Komediant , allerede da vi gik i Skole , bemærker Dr . Knudsen over Randen af sit Glas . Uciviliserede Anlæg udelukker anden Opdragelse . For Resten er det ikke mig der har ham hængende , det er min Kone . Men vi MOD STJERNERNE 173 kan jo ikke komme væk fra , du og jeg , at vi i sin Tid har gaaet i Skole med Bavianen . Han er sød , siger Nora , med Sakkarin i Stemmen og et bidende Smil til sin Mand , jeg véd du kan ikke taale jeg har hans Billede paa Væggen , men er man forbandet til at leve i Provinsen vil jeg have de Billeder paa min Væg der passer mig . Og naar Aage ikke kan bruges i Byen ... Skulde De ikke selv have været til Scenen , Fru Nora ? spørger Cyril afbødende og med Deltagelse . Eller var det Filmen ? Nora nikker , glipper Taarer af Øjnene , smiler , er tapper . De vilde have lagt Verden for de mindste Støvler jeg har set , erklærer Cyril , med udvidede Øjne , en Kende fugtig . Nora spinder . De vilde have gjort den store Karriere , til Stjernerne ! Det var blevet et Palads i Hollywood for Dem ! Nora stirrer . Mary Pickford , skryder Cyril , lidt uordentlig i Tungen , Mary Pickford — Pjø ! Jeg har set hende — Pjø ! De danske Kvinder kunde erobre Verden ! Nu mig , jeg er født i Slagelse , jeg tog Førstepris ved det store hill - climb i Kalifornien . Det er Paradis ud til Pacifikhavet . Jeg kørte op til Hollywood . Douglas Fairbanks , he shook hånds with mel I just tell you , it is Life , over there ! Telefonen ringer , Dr . Knudsen beder undskylde og tager Tragten : Hallo ! Ja saa . Er det kommet pludselig ? De har ikke noget Termometer . Ja saa . Ja saa . Jeg skal komme straks . — Ja , nu faar du undskylde , Cyril , jeg maa til en Patient . Det er alvorligt . Lad jer ikke forstyrre ! Godnat ! Man hører en Bil snurre op udenfor og køre bort . Kommer han saadan meget ud om Natten ? spørger Cyril , da det atter er blevet stille . Ja , ofte , nikker Nora og er tonløs . Saa er jeg ene . Og naar han ikke rakker omkring i Praksis , sidder han Uger og Maaneder og arbejder paa en Doktordisputats , om Kræft , noget saa modbydeligt ! Han mener han har fundet noget ud om Procenten paa Landet , som om de ikke havde det allesammen ! Mig gnaver han paa , fordi jeg ikke vil have Børn . Og véd De hvad , han drikker ! Lagde De ikke Mærke til nu her i Aften hvor han drikker ! Cyril ! Frels mig ! Cyril rejser sig , staar og koger , sukker besværligt , tier . Tag mig med til Kalifornien ! raaber Nora og brister i Graad , tuder som en Skolepige . Kør væk med mig ! Jeg forgaar her sammen med Aage ! De skylder ham et Hensyn , siger Cyril anstændigt . Nora gaar ind til ham og lægger hans Jakke sammen om dem begge , gnubber sig til rette : Frels mig ! Tag mig med til Byen ! Det kan jeg ikke for Aage , siger Cyril og er virkelig generet . Husk han er min Ven . Det kan man ikke . De er dog gift med ham . Jeg kan ikke lide det — han er ude og passe sin Praksis , og her tager vi os Friheder , jeg kan ikke lide det , at all ! Nora ser paa ham med store Øjne og brister i en voldsom Latter , bøjer sig bagover og rusker ham , slaar paa ham som paa en Stang for at faa Tone i ham : Cyril ! Men Cyril bevarer sig strunk , er lidt krænket og fuld , men dydig . 174 VED LIVETS BRED Nora : Josef ! Cyril tier som en Hund . Vent lidt , hvisker Nora , snor sig fra ham og ind i Sovekamret . Cyril tager i Tanker et Væddeløbsur op af Lommen og staar og ser paa det ... Hvor længe varede det ? spørger Nora og ler som en lille Bjælde , da hun kommer tilbage , iført en kostbar Pels , hun har farlige , farlige Øjne . To og et halvt Sekund , svarer Cyril mekanisk og stikker Uret i Lommen , han ser frygtsom paa hende . Jeg har klædt mig af , siger Nora . Jeg har ingenting paa nu , andet end min Bisam . Saadan kom jeg til ham , og saadan gaar jeg til dig . Jeg er vel min egen ? Kom saa ! Cyril sænker Panden , hænger med Armene og vender begge tomme Haandflader fremefter , stum Gebærde . De forlader Stuen . Man hører en stor Bil blive startet udenfor , rammet i Gear og køre bort . Scenen staar tom . Ind kommer Petra , hun snuser og tager Stuen i Besiddelse , slænger sig i en stor Stol , det ene Ben over det andet , hun tænder sig en Cigaret og inhalerer , skænker sig et Glas Vin og lægger Benene op , sætter Radiotragten over Hovedet . Slut paa 1 . Akt . 2. Akt. Scenen er en stor mondæn Restaurant , med Saxofonorkester og Dans mellem Bordene . I Forgrunden ved et Bord med Opdækning og Vinkøler 176 VED LIVETS BRED sidder Cyril Buus og Nora , aftenklædte , meget elegante og korrekte , en Uges Tid efter Begivenhederne i l . Akt . Bevægelse opstaar i Lokalet , ind kommer fra Svingdøren , med Hovedet rejst som en Fyrste , Benjamin Olsen , han passerer badet i Opmærksomhed Bordene og faar Øje paa Buus , gaar bagover , slet forstilt , af Glæde , nærmer sig med fremstrakt Haand og et gennemtrængende Blik til Nora , man ser ham blive præsenteret og faa Plads ved Bordet , Nora nejende , blændet af at træffe Storheden , endelig , Buus derimod uden Hjertelighed , da han ser Vennen , men høflig , imødekommende . Nye Flasker bringes , og Benjamin Olsen konverserer , udelukkende henvendt til Nora , taler ustandselig , med store spisende Bevægelser af Munden , øjensynlig gnistrende vittig , Brynene gaar op og ned over de frække Øjne . Nora er i Himlen , hun hælder sig og ser op paa Vidunderet , det er som om Aarene falder af hende , og hun bliver en lille Pige igen . Alle Øjne i Kaféen vender mod deres Bord , Nora smilende , med Glorie om sit klippede Hoved , idet Salighedens Porte aabner sig for hende . Efter en Stunds Forløb ses det at noget brutalt skyder op i Benjamin , han giver Buus , Barndomsvennen , et olmt Blik og fordobler sin Kunst over for Nora , bøjer sig ned til hende og taler til hende alene , og Nora svømmer med Øjnene , lader sortrandede Frynser falde ned over dem og slaar dem op igen , hun vender et Pigeblik mod Verden , faar Aandedrætsbesværligheder og gaar i det unge Bryst som en Bælg , hun tror det ikke muligt , men det bliver mere og mere aabenlyst , det der sker . Hun og Benjamin sidder og forlover sig lige for Øjnene af Alverden og med Buus , Pigens Ejermand , til at sidde og se paa det ! MOD STJERNERNE 175 Men hvis Publikum har sine Øjne med sig vil det bemærke at Buus sidder og gnider sig i Hænderne under Bordet ! Oven over Bordet er han høflig , noget stiv over hvad der foregaar , de Kunster Benjamin udfolder , men under Bordet gnider han sig i Hænderne . Og han slaar et tilfreds Knips med Fingrene , da Benjamin Olsen og Nora rejser sig fra Bordet , Benjamin Olsen brusende , sikker paa Lokalets Opmærksomhed , Nora nysudsprungen , yndig ; de gaar i hinandens Arme og begiver sig ud paa Gulvet mellem Bordene for at danse . Og det er som om Saxofonerne bliver mere glade , da Benjamin Olsen ses paa Gulvet , den kære , Musiken stiger til en mild Touche , Saxofonerne rører sig som Blæksprutter med Sugekopper paa , længselsfulde , søde Brøl kommer fra dem , og Rummet udvider sig , Restaurationen udvider sig , med Spejle og tusind Gæster , og Lys og Prismer ; og ind i dette Himmerig svæver Benjamin og Nora , ømt lagt sammen i en one - step , som om de altid , altid har været bestemt for hinanden . Man ser Buus vinke hemmeligt ad Tjeneren og gøre op ; efter Minespillet at dømme fortæller han ham noget , Buus kan ikke styre sig , han er saa lettet og glad at han maa meddele sig til et Medmenneske , han peger paa Parret og trækker Hovedet ned i Skuldrene , godter sig , og Tjeneren ser forbindtlig i den antydede Retning , nikker , forstaar , rynker intelligent Pande , men lægger ikke Følelser for Dagen , han er ligegyldig , han regner Beløbet sammen og slaar Streg , lægger Skatten til og slaar Streg igen , drejer Regningen om under Gæstens Øjne og staar afventende . Først da Buus føjer mægtigt med Drikkepenge til Betalingen paa Bordet faar 178 VED LIVETS BRED Tjeneren Liv , gaar over i Ryggen og stryger Summen af Bordkanten , med Agtelse , det er en Herre han har serveret for , og han sætter sig i ekstra Ulejlighed med at holde Overfrakken for ham ; Buus smækker i Frakken og iler ud af Kaféen , paa hans optrukne Skuldre ses det at han er glad som et Barn , idet han uden at se sig tilbage , tværtimod med Øjnene hungrigt rettede mod det Fri , maler ud gennem Svingdøren . Musiken stiger imidlertid til en sødmefuld Brægen , Elskov som ikke lægger Skjul paa sig , en prostitueret Salme , og en Neger rækker Hals i Orkestret med Flaben vidaaben som en Tragt , Elskov som basunerer sig ud for Alverden ; man ser Benjamin og Nora i sagte Sløjfer danse frem mellem Bordene , ud mod Baggrunden af Kaféen . Bagvæggen løfter sig , og man ser et nyt Lokale , med Gæster , Lys , Flasker og Prismer , og som Krone paa Lokalet et Jazzorkester med Hanegal og sjungende Negre . Benjamin , den elskede Folkehelt , og hans Brud , nyskonfirmeret og spæd , danser ind deri , og da de er kommet til Bunden ogsaa dér hæver Bagvæggen sig for et nyt Perspektiv , en Restauration og en Palmehave , med Gæster og Spejle og Champagnekølere og et kulørt Orkester i Toppen , derindi danser de ; og nu er de saa smaa og langt borte at man næsten ikke kan se dem mere , de faar Vinger , og i et Lyshav af Prismer og Spejle tages de ind i Himlen . Og nu gaar Taget af Etablissementet , Rummet aabner sig , og paa Baggrund af selve det stjernesaaede Verdensrum ses Benjamin og Nora . Gæsterne i Kaféen falder ned og vaander sig i den lykkeligste Brynde . Damemjav høres . En Hel - MOD STJERNERNE 179 genring viser sig over Hovedet paa Negertenoren i Orkestret . Tjeneren lægger sine smaa Hænder sammen . Slutning paa 2 . Akt . 3. Akt. Scenen er en Landevej , to Biler støder sammen , og begge Førerne springer ud , med Udskæld paa Læben , men bliver staaende som fastnaglet , da de ser hinanden . Aage ! udbryder Cyril Buus , er det dig ! Dr . Knudsen nikker : Længe siden vi har set hinanden , Cyril ! I vor forjagede Tid har man da ingen Chance for at træffe hinanden uden ved de hyppige Bilsammenstød . Tog du Skade , Cyril ? Kan du tilgive mig , Aage ? spørger Cyril meget greben . Jeg er saa sorgfuld , du , det var en gemen Streg af mig , jeg har ikke vidst hvordan jeg skulde møde dig igen . Det er gaaet ud over min Sundhed siden jeg lod mig forlede til den Sjoverstreg , om du vil tro mig ... Du mener det med Nora , siger Dr . Knudsen . Det skal du ikke være ked af , gamle Ven , det var mig selv der arrangerede det . Cyril : Hvadbehager ? Dr . Knudsen : Jo , jeg sendte Petra over til Naboen og lod hende ringe mig op , meget simpelt , og saa kørte jeg mig en Tur . Jeg tænkte nok at naar jeg lod dig alene med Nora ... Cyril : Hell ! Det maa jeg sige ! Du undte mig det godt ! Du undte mig det godt ! Aage Knudsen : Jeg er gift med Petra nu . Hun er gravid . MOD STJERNERNE 177 Cyril : I say ! Aage Knudsen : Og du er lykkelig med Nora ? Cyril : Hvor du er ond ! Men det har jeg fortjent . Nej , Nora ekspederede jeg ret omgaaende over paa Benjamin , at du véd det , paa en Kafé , jeg kendte jo hans beats — de clinchede paa Stedet . Aage Knudsen : Aldrig kunde jeg ønske Bavianen værre straffet ! Cyril : Efter hvad jeg hører er de saa lykkelige . Han pisker hende . Aage Knudsen : Heldigere Tilfælde kan ikke tænkes end naar Sadist og Masochist finder hinanden . Den ene faar Luft for sin Grusomhedstrang , den anden sanker den Mishandling Hjertet begærer . Skal vi saa se om vi kan køre igen ? De undersøger Vognene og finder , at de kan trække begge to , sætter sig op og gør sig rede til at køre . Cyril tager en Cigaret frem , som han støder imod Etuiet inden han tænder den . Saa rammer de Vognene i Gear og kører langsomt ud hver til sin Side . Men hov , siger Aage Knudsen og vender sig bagud i Vognen , det du sagde , jeg forstaar ikke helt hvordan det hænger sammen , Benjamin har jo , som hver Mand véd , visse Tilbøjeligheder ... Gud , er det ikke gaaet op for dig ? raaber Cyril tilbage — hun var jo drengeklippet ! Med en hjertelig Latter kører de begge bort . Slut . 180 VED LIVETS BRED ALDERDOMMENS Ø FOR nogen Tid siden hændte der mig noget ganske underligt , en Dag jeg færdedes udenfor Byen paa en landlig Vej ; der sad en Skade paa en Milesten , og da jeg kom den nær fløj den ikke bort , jeg kunde gaa lige hen til den , saa nær at jeg saa den havde en lille Taske med Rem hængende ved den ene Side , som en gammeldags Bissekræmmertaske , den perlede til mig med Øjet , et klogt Blik , og i det samme fløj den op , forsvandt , sort og hvid , og med en lang Stjert , hen over Marken . Men den havde tabt noget , jeg saa det falde ud af den fuldstoppede Taske ned i Støvet paa Landevejen , jeg tog det op , det var en lille Ring , en almindelig Ring , af Metal , der var ikke noget mærkeligt ved den , mest nærliggende forekom det mig at det kunde være en Tryllering . Jeg holdt den op for Øjet og saa igennem den , og ganske rigtig , det var en Tryllering ! Det var nok Mindets Fugl der havde tabt den . Her er hvad jeg saa : Men det er saa omstændeligt at fortælle hvad man saadan ser paa en Gang , og rundt , i Mindets Ring , maaske ikke en Gang Umagen værd . Det drejer sig om Tante Line , et fuldstændig ukendt Menneske , der er ikke noget interessant 182 VED LIVETS BRED at fortælle om hende , ingen Episode , hun var en lille Kone der var gaaet sporløs gennem Tilværelsen , hun blev gammel , det er det hele , og fordi jeg kendte hende kom jeg til at faa et lille Indblik i hvordan man lever paa Alderdommens Ø ; man maa gerne indvende at det snarere er den end Tante Line Historien handler om . Men man skal dog høre lidt om Tante Line først , hendes Antecedentia , da hun nu staar for Historiens Dom , for at man kan vide hvem det var der blev gammel . Paa et lille bleget Fotografi fra langt nede i forrige Aarhundrede ses hun med Haaret sat op i en høj Valk over Panden , snæverlivet Kjole med Lidser paa og Trompetærmer , en naiv Tid , da man kaldte Pigebørn op efter Prinsesser , det var vel Caroline Mathilde , eller Prinsesse Caroline , Frederik VI ' s Datter , der gik igen i hendes Navn ; men hun var af den beskedneste Oprindelse , fra Landet , en Haandværkerdatter , Arbejdets Adel eksisterede ikke endnu , hendes Karriere gik gennem Lyngby til København , stadig i det Skjulte , Smaahaandværkeres Kaar , hun blev gift med en Skræder , der var dobbelt saa stor som hende , en Svensker , alle Skrædere i København var da en Tid Svenskere , hvordan det saa hang sammen , de boede i den fattige Ende af Borgergade ; ja det er nu altsammen saa længe siden . Huset i Borgergade var et Stykke Middelalder , med sorte skæve Svalegange ud til Gaarden , her hørte man Madammerne op gennem alle tre Etager , her flagede Vasketøj fra det møre Træværk , og her gik Nedløbsrender ned , Svalegangene benyttedes halvt som Køkken , der stod altid et Sus af Kartoffelskrællinger og Sæbevand ned gennem Renderne , Totalindtryk af Huset : fugtigt . Her residerede Tante Line i en Enværelses Lejlighed , et stort skummelt Rum med hældende Gulv , aldrig helt opklarede Kroge ; paa et glat , umalet Bord ved Vinduet sad Skrædderen , Johnson , en forsagt Kæmpe , hvem Tante Line tyranniserede , han havde en Gang været livsfarlig , en Voldsmand , altid svirende , men Tante Line var med store Standsofre steget ned til ham og havde gjort ham respektabel , han havde været ædru lige siden , men Skylden kunde jo ikke glemmes , den store skikkelige Svensker sad altid lydig paa Bordet med sine Strømpefødder korsede foran sig og Sytøjet i Skødet , han havde med Aarene faaet saadan en lille , from Mund , men i det buskede Haar stak noget af Vagabonden og Lovovertræderen endnu . Med de lange hvide Skræderhænder , som Tøjet smittede af paa , ordnede han Lapperne af et opsprættet Klædningsstykke paa Bordet , noget som skulde vendes , og Tante Line gik paa Gulvet og rensede Sømmene for Traad med en Kniv , højt og livligt snakkende , men altid med et Arbejde mellem Hænder imens . Skræderen saa til hende , med for altid lukket Mund , hundetro , hun havde Ret , det var mærkelig saa rigtigt det var , alt hvad hun sagde ! Ved Siden af ham paa Bordet stod en lille Kasse med en gammel , omtrent opspist Snadde i , Tobak var ham tilladt , men der var aldrig andet end en Smule Snus og Bundskrab i Kassen , Johnson røg nok ikke meget . Ude paa Gulvet trillede Tante Line , lille og væver som et Nøgle , uden synlige Ben , aldeles som en Kugle , højrøstet skvadrende op hele Tiden , hun var livlig som en Abe , med lysebrune , klare Øjne , udfordrende , man fik altid en lille Omgang af hende i en eller anden , eller i ingen Anledning , 184 VED LIVETS BRED hun havde noget altid skrydende og triumferende i sit Væsen , larmede og var stolt , som smaa Folk ofte er . Tante Line var Pygmæ , men selvbevidst , ærgerrig , hun bødede paa sin ringe Størrelse ved Raphed , ligesom Egernet , man fik alligevel et Indtryk af hende , fordi hun ustanselig trillede omkring , i Bevægelse som en Kvægsølvdraabe , og altid var højrøstet ; det var morsomt at se de to sammen , den store tæmmede Svensker og Dvergkvinden der saa fuldstændig havde Magten over ham . Det var i de Aar Tante Line havde sin Tilværelse , saadan som den kan forløbe i et lille bitte Hjem i Fattigkvarteret , Livet i den primitiveste Form , midt inde i en stor By . En Tragedie skjulte sig bag de to Menneskers lille Tilværelse , syv begravede Børn , alle dødfødte ; Tante Line havde jo ikke kunnet bringe den store Svenskers Børn til Verden ; paa Kirkegaarden havde Tante Line sin egentlige Verden . Saa gik der en Række Aar , tyve - femogtyve Aar , hvor jeg tabte Tante Line af Syne , Rejseaar , travle Aar , jeg havde nok nogenlunde glemt hende , indtil jeg hørte om hende igen og fik hende støvet op , denne Gang ude paa Nørrebro , i en Sidegade , oppe paa et lille Kammer under Taget i et gammelt Hus , med Hestestald og Vogne i Gaarden , en landlig Lugt , altid primitivt og i Almuestil hvor Tante Line holdt til , men begravet midt inde i Storbyen . Hun var ene nu , Johnson forlængst død , ude af Verden , med samt den lille kolde Pibe . Ja den var hans Ven , sagde Tante Line og smilede lidt , da jeg mindede hende om den , dog med strenge Øjne , hun havde nok aldrig syntes rigtig om den . Tante Line var uforandret , kuglerund , med klare , lysebrune Øjne og et graat Haar strøget lige op over Pan - ALDERDOMMENS Ø 185 den , Frisuren fra Treserne endnu . Hun var stolt , lidt mistænksom , straffende i sit Væsen , men ikke saa talende mere . Hun trillede heller ikke mere saa triumferende omkring , men sad paa en Stol , det vil sige sad til en Stol , et Trick af hende jeg opdagede og drev Spøg med , hun lænede sig op ad Stolen , skulde jo ikke sidde uværdigt paa den uden at kunne naa Gulvet med Benene , som et Barn , man troede hun var ganske stor , men naar hun rejste sig og gik blev hun ikke en Smule højere , Tante Line maatte taale Spas i den Anledning og kunde virkelig ogsaa bringes til at le . Om hendes Omstændigheder fik jeg ingen Besked , Tante Line var umeddelsom ; fra anden Side vidste jeg at hun bragte Aviser om , var Aviskone , og det generede hun sig over , uagtet det var hendes Hæder . Altsaa jeg kunde forestille mig hende trille op og ned ad al Verdens Trapper tidligt om Morgenen med Aviser . For Resten sad hun hyggeligt inden Døre , med alt sit Bohave stuvet sammen om sig og alle sine Fotografier paa Væggene . Kun eet Ønske kunde jeg lokke ud af hende , et Sæt nye Tænder , hun havde kun een , og den sad rokkeløs ; herefter tabte jeg igen i nogle Aar Tante Line af Syne . Men i den Periode var hun meget tilbageholdende , selvhjulpen og haard , som Folk i en Underverden er det ; og hun havde aldrig kendt nogen anden . Saa fik jeg en Gang et lille mærkeligt Brev , skrevet som af en Vild , usammenhængende og barnlig stavet , næsten ikke til at tyde , det var fra Caroline Johnson , jeg forstod af det at hun nu var i „De Gamles By " , og at der var noget hun endelig maatte tale med mig om . Hospitalet er et stort Enklave for sig , en By midt i Byen , 186 VED LIVETS BRED med en Port ind til og mange Længer og Pavilloner indenfor , hele Gader derimellem ; udenfor Porten en asfalteret Færdselsaare med et altid rullende Tog af Biler og Cyklister , Storbyens Uro , indenfor stille Gange , Træer og store aabne Pladser , et andet Tempo , en anden Tid , Hverdagens Tummel som er falden til Ro her . Man kommer forbi en Kerberus i Porten og er saa inde paa Alderdommens Ø . Det var en Dag med tidligt Foraar , Træer i Udspring og et Lysvæld i alle Gader , Varme , det var kommen om Morgenen , en Solluft der brød ind over Byen , og i det stille , kærtegnende Solskin stod alle Træer og sprang ud i Løbet af Formiddagen , Byen duftede af Løvets Fødsel , den grønne , søde Løvspringsduft der hang som Emmen af en livsalig Drik i Luften . Inde mellem Hospitalslængerne blændede Solen , en Facade stod op i Lyset som en Klint af Ild , og langs Gangene gik Træerne i Processioner , kuplede og fraadegrønne med det nye kniplingsflne Løv , der blev til i Solbranden og duftede saa kvægende . Under Træerne og hist og her paa Gangene listede nogle gamle , stive , forsigtige Mænd i de blaa , vaskede Hospitalsklæder , og paa Bænkene op ad de solede Facader sad de i Rækkevis , stod stille som Fisk i Vand , smaa gamle brudte Mænd , Arbejdets Veteraner , som var kommen fra Tummelen udenfor og nu var bragt i Sikkerhed , men ligesom lidt bedøvede endnu , paa Alderdommens Ø . Ak , de saa saa musegnavede og trøskede ud allesammen . Paa Gangene mellem Hospitalsbygningerne passerede nu og da en Sygeplejerske , blomstrende unge Piger i det friske Hospitalstøj , med Haaret salvet af Ungdom og Solskin , hvide ALDERDOMMENS Ø 187 og røde i Huden som Tulipaner , utroligt , det skære unge Liv her midt imellem alle de graa , udgaaede Gamle ! Et Under er da Ungdommen ! Men jeg skulde jo finde Tante Line , og det var en hel Opdagelsesrejse . Inde paa et Kontor , hvor jeg spurgte mig for , viste der sig at være Betalingsdag , de Gamle fik udbetalt en lille Sum hver , Skraapenge , eller hvad det var , mest Kobber lod det til , store rundelige Femører , og de defilerede forbi Skranken , artige , i pinlig Orden , strøg Pengene til sig og geraadede i en Rysten paa Hænderne og paa Hovedet , en Nikken hen i Vejret ; dyb og grænseløs Ærbødighed prægede dem , for Kontoret , for Pengenes Kilde , Magterne , Naaden , selv var de jo saa afmægtige , fattede Ingenting , ja der var dem der maatte ledes op til Skranken af Venner , hviskes til og styres bagfra med et Tag i Skulderen , ellers samlede de sig ikke til at hæve deres Penge , de var saa slaaet paa Hovedet af et overstaaet Liv og af Alderdom . Saadan hævede Alderdommens Armé sin Sold , og indenfor Skranken stod Imperator , en vældig Funktionær , en Fyrste i de Gamles By , med røde , robuste Kinder . Venligere Mand har jeg ikke set . Endelig fandt jeg Kvindeafdelingen , for Byen i Byen er jo igen delt i to , hvert Køn sin Side , som sig bør . Her udenfor de solede Facader midt i Lyset og Løvspringet sad der lutter Koner paa Bænkene , og man saa dem rundt om i Gangene , et helt lille Folk af gamle Koner , som et Billede af Breughel , i det blaa , vaskede Lemmetøj , alle meget stille , sunkne ind i sig selv , plantet som Skruer her og der mellem de høje flotte Hospitalsfacader , Himlen over dem aaben , et Foraar i Udbrud , men de var og blev gamle . ALDERDOMMENS Ø 183 Paa Vejen op ad Trappegangen mødte jeg et Par for nedgaaende , en Mand og en Kone , de boede hver for sig , men han var kommen ovre fra Mandsafdelingen for at hente hende ud til Spaseretur . De var ganske smaa og urgamle begge to , ikke større end Børn , den gamle Kone var blind , og Manden ledte hende ned ad Trappen , lidt døve var de ogsaa begge to . Paa Afsatsen gjorde de Hvil og pustede ud , meget grebne begge to af Oplevelse , og om det nu ogsaa vilde gaa godt med at komme ned ad Trapperne ! Er vi nu paa anden Sal ? raaber den gamle Kone og vender det blinde Ansigt mod Manden . Ja , raaber han som en Søkaptajn i Stormens Tuden , vi er paa anden Sal . Saa arbejder de sig en Trappe videre ned , omhyggeligt fiskende efter Trinene med Fødderne , til de føler Afsatsen under sig . Er vi nu paa første Sal ? raaber den gamle Kone . Ja , nu er vi paa første Sal , hujer Manden hende i Øret . Tavse navigerer de videre , og nu begynder den gamle Kone at blive bevæget , for de nærmer sig Stuen og dermed Døren , Manden griber fastere om hende , de bliver staaende foran Døren , og den gamle blinde Kone mærker Luftningen derfra . Nu er vi i Døren , siger hun undrende og bøjer sig , Luften bryder ind over hende . Men da de har klaret Dørtrinet og Trappestenen udenfor og kommer ned og føler Gruset under Fødderne , sukker hun ud og løfter det blinde Ansigt i Vejret , kender Solvarmen , det er som skulde hun sukke hele sit Hjerte ud , og de to Gamle kan ikke straks komme videre , de holder sig fast ved hinanden af al Magt som et Par Børn , for ikke at blive slaaet omkuld af Solen . Oppe i Bygningen i en af Etagerne , hen ad en lang Gang , ALDERDOMMENS Ø 189 og ind ad en numereret Dør fandt jeg da omsider Tante Line , i et skinnende renvasket og lyst Hospitalsværelse , som hun delte med tre andre gamle Kvinder , stille , dybt ærbødige og nikkende Væsner , der veg til Side for Gæsten og bevarede sig i Baggrunden , men synligt ophidsede . En Aftale syntes at have fundet Sted , for efter at Selskabeligheden passende var fyldestgjort , dannet Samtale , og efter at hver havde bidraget , forsvandt de tre gamle Koner skrøbeligt og uden Opsigt ud paa Gangen , og jeg blev alene med Tante Line . Sandt at sige var jeg taknemlig over at de gik , for jeg følte min Nærværelse i deres Stue som en raa Larm og en unødig Udstilling af Helbred , men paa Tante Line kunde jeg mærke at Udstillingen havde været af Vigtighed for hende , det betød Liv og Død for de gamle Lemmer paa Stiftelsen hvilke Besøg de fik ! Tante Line var den gamle , ærgerrig og snild , og hun sad pæn til en Stol , med de kendte klare , lysebrune Øjne , jeg forsøgte en gammel prøvet Spøg med hende , rejste mig fra Stolen uden at rette Benene ud og forestillede at gaa som en Dverg paa Gulvet , hun saa venligt paa mig , men kunde ikke le , og snart efter gik det da op for mig at Ingenting kunde gøre Tante Line glad mere . Da vi havde passiaret lidt sammen tiltalte hun mig ved Navn , alvorligt , og kom til Sagen . Hun vidste ingen anden at stole paa , sagde hun , og nu skulde jeg sige hende ærligt , hvor hun var . Ja hun vidste nok at hun var i „De Gamles By " , men det passede ikke med Himmelhjørnerne , hun var kommen den Vej fra , og Tante Line pegede i en bestemt Vinkel ud af Hospitalsvinduet , for det havde hun mærket sig , men saa kunde det ikke hænge rigtig sammen , for i saa 190 VED LIVETS BRED Fald maatte hun være paa Frederiksberg , hun følte sig avet vendt , og nu maatte jeg sige hende Sandheden ... Mens Tante Line talte var der ikke andet at se paa hende end at hun hele Tiden rullede Linningen paa Hospitalstrøjen sammen og rullede den op igen , hun saa yngre ud end før , uskyldig , med rene , stille Træk , men ængstet , de lysebrune Øjne søgte mine , som afhang hendes Velfærd af hvad jeg nu vilde sige . Jeg forklarede hende da , udførligt og med Vægt , hvor hun var , bredte Københavns Topografi ud for hende saa godt jeg kunde , det er ikke al Tid jeg kan finde Vej i den By heller , hun hørte opmærksomt efter , saa paa sine Hænder , rullede en Flig af Trøjen sammen og rullede den op igen , glattede den og begyndte igen at rulle den sammen , omsider da jeg var færdig saa hun op med fortvivlede Øjne og sagde . Jamen jeg er paa Frederiksberg ! Med en Anstrengelse førte jeg Talen hen paa andre Ting , og saa var hun ikke forvirret , havde heller ikke tabt Hukommelsen , vi snakkede meget normalt sammen , men hun var aandsfraværende , pillede uafladeligt ved sit Tøj og gled tilbage i en og samme Forestilling , det var aabenbart at den eneste Tanke der beskæftigede hende var Sorgen over at hun var bleven borte . Hun saa ud ad Vinduet , i den Retning hun havde peget , saadan som et fanget Dyr ser ud af sit Bur , hun var bleven borte , men en Retning var bleven tilbage i hende . Forandringen havde været for meget for stakkels Tante Lines Forstand . Hertil kom Aarene , som havde slaaet hende paa Hovedet . Hun havde ikke sit Bohave om sig mere , og ALDERDOMMENS Ø 191 uden det vil Kvinder let tabe deres Identitet . Ene og uden noget at kende sig igen i var hun bleven slaaet i Land paa Alderdommens Ø . Der er et Digt om Rytteren paa Bodensøen , som red og red om Vinteren , uden nogensinde at naa Søen , han passerede en stor snedækket Slette , ganske flad , og da han spurgte Folk om Vej til Bodensøen fik han at vide at han havde passeret den , han havde ikke kunnet se Isen for Sne ; og da sank han død af Hesten , af Skræk ved Tanken om at han kunde være gaaet igennem Isen ! Fattigdom , et haardt Liv paa Bunden af en By , Byalmuens Kaar , havde Tante Line baaret med Heltemod , men da Selen blev taget af hende sank hun sammen . Som lille Pige blev hun jaget ud i Verden og havde hævdet sin Plads , udfordret til , nu da hun var bjerget kom Angsten , hun var bleven en lille Pige igen , var faret vild i Verden og havde passeret Livet uden at vide det , Tanken derom bagefter indjog hende Panik . Ikke længe efter hørte jeg at Tante Line var død i de Gamles By . Naar det pusler ved Entredøren tidlig om Morgenen og Avisen kommer ind gennem Sprækken , tænker jeg undertiden paa at det kunde være Tante Line der er ude paa sin haardføre Morgengerning . Men det er ikke Tante Line , hun triller ikke mere omkring og er stolt , hun ængster sig heller ikke mere , jeg ved hun er beskyttet , hun grubler ikke mere over hvor hun er , som et Barn der er bleven borte . 188 VED LIVETS BRED TØMMERLÆSSET PAA en Skovvej med meget høje gamle Træer , hvis Kroner mødtes foroven og slap lidt Dag ind gennem Løvet , mens der laa en grønlig , fugtig Skygge paa Bunden , et langt genlydende Rum , som Skibet i en Katedral , kom der et Læs Tømmer kørende , meget hørligt allerede paa Afstand ved en høj Knirken i Laddeværket og en uregelmæssig klukkende Lyd fra Navene , idet Læsset gyngede sidelængs paa den ujævne Vej . Hestehovederne nikkede op og ned , set forfra , energisk , som Heste nikker naar de trækker og lægger Kræfterne i , Forbenene blev løftet højt i Knæet , skiftevis , og kom ned med Spidsen af Hoven først , stemmede sig ned i Vejen , det var et Par stærke Heste , som lod til at være sig deres Arbejde bevidst . Smaa Klatter Skum stænkede fra Mulerne , og der stod en kraftig Em op fra Flankerne af begge de to store brune , svedte Dyr , de prustede oplagt , blæste med Mulen , paa Hestevis , og rystede i det samme Hovedet i Selen ; de lange Hoveder voksede , idet de kom , Trækgjorden stod dem dybt ind i Bringen . Vognen kørte forbi . Nu er der ikke mere at fortælle end at Lyden af den læssede Vogn svulmede noget enormt idet den passerede forbi , den høje , gennemtrængende Knirken af TØMMERLÆSSET 193 Vognkæppene under Vægten af Tømmeret steg til en øredøvende Hylen , en sand Agoni af martret Træ , Diskant i en Akkord , hvortil der sluttede sig en Bas , dybe , klangfulde Tonestød i Tømmeret , naar det bumpede imod hinanden , Vognen var læsset med svære friskfældede Træstammer , endnu med den lyse mossede Bark siddende paa og friske , savede Flader for Enderne . Til denne Hylen og det dybe Bum - Bum kom den urolige stødvise Klukken fra Akslernes Slag i de smurte Nav , Klokketoner lig , som gik gennem hele Køretøjet , mens det rokkede paa Vejen . En stærk ringlende Klang kom fra Leddene i Jernkoblet , som gik fra Hestenes Bringe til Vognstangen , Selerne knirkede og laa klistret til de varme spændte Hestekroppe . Vognen passerede i et Skrig og i en Drønen . Og da den var nær lugtede man den , der stod en Atmosfære om den , en tyk , oljet og talget Lugt af Vognsmørelse fra de drivende Nav , hele Vognen var indhyllet deri , Lugten kom ud af den som af et Krater ; og sammen med Beglugten vældede en mægtig Duft af friskfældet Træ fra Læsset , af sødt Ved , Bark og Muld , Skovens Livslugt ; og samtidigt følte man de nære Hestes Varme , Blodvarmen fra dem , der ligefrem hedede En i Ansigtet , og den søde , stikkende søde Hestelugt , en umaadelig Lugt — Bedøvet blev man trængt tilbage mod Grøften , og begyndte først at tænke , da Vognen var forbi og man saa Læsset bagfra med de runde afsavede Træstammer , der alle var mærkede med Blaakridt . Knirkningen og de hule Drøn i Tømmeret aftog hen ad Vejen , med Genlyd ud til alle Si - 194 VED LIVETS BRED der af Skoven , som i en Kirke , Emmen fra Hestene stod til Vejrs i den fugtige Skovduft . Et Blik havde man faaet fra Hestene , idet de stampede forbi , med Dampstraaler ud af de vidaabne Næsebor og klippende , levende Øren , et Hesteblik bag Skyklapperne , sort , intimt og uudgrundeligt . Og et Blik havde man faaet fra Kusken paa Toppen af Læsset , en skægget Landarbejder , i den mest fuldkomne Ligevægt , paa Vej simpelthen fra hvor han havde læsset Tømmeret og til hvor han skulde levere det . Er det fordi Hestekøretøjer begynder at blive sjældne , og man nu mest møder Last - eller Rutebiler paa Vejene , som lister elefantint forbi og efterlader et Pust af Maskinvarme og stinkende Udblæsning , fortættet Bylugt ogsaa paa Landevejene , er det derfor et Tømmerlæs paa en Skovvej kan gøre et saa overordentligt Indtryk ? I hvert Fald , jeg syntes jeg havde oplevet noget meget usædvanligt , som førte mine Tanker tilbage til Bønder og Barndom og Skovhuggere , Hestfolk og Kvæg , og Alverdens Byggepladser , Udvandrere og deres Forspand , i Aarhundreder , og ud over fem Verdensdele , en hel Del som man tænker bagefter . Men selve det umiddelbare Indtryk havde noget musikalsk og elementært som overgaar enhver Forestilling . BAKMANDENS HUND OM Bakmanden er fortalt at han hørte til Syvsoverfolket oppe paa Bakken i det gamle Graabølle , en afsidesliggende Gaard , hvor Beboerne endnu var noget molboagtig uskyldige , Bagstræbere , som undertiden blev Genstand for Spøg fra Landsbyens Side , som den Nytaarsnat , der endnu er i Erindring , da Karlene nede fra Graabølle klistrede Ruderne til paa Gaarden saa Bakfolkene sov over sig et Døgnstid ; eller som da Kresten havde Uheld i Hestehandel , Krestens Forsøg paa at kaste Glans over sig som Pranger , med det Udfald at Folk aldrig kaldte ham for andet end Prangeren , uden naar han hørte det . Det var den unge Bakmand , som man længe kaldte ham , efter at han havde overtaget Gaarden efter Faderen . Siden er han forlængst bleven gammel , han ogsaa , og er faret heden , Bakgaarden igen paa nye Hænder ; til Krestens Saga skal endnu føjes enkelte Oplysninger , som Takt hidtil har forbudt at bringe videre ; nu bagefter da Parterne er døde kan det ikke længere fornærme nogen . Det er nogle Træk , som Ingen talte om , men som Alle vidste , vedrørende Krestens senere Forhold til Anders Mikkelsen , han som spillede ham det lille Puds med Hesten , der gav Kresten det Tilnavn , der egentlig tilkom Anders Mikkelsen , Prangeren . Dyb indre , hemmelig Mangel paa Selvtillid var Grundtræk - 196 VED LIVETS BRED ket i Krestens Karakter , som det fremgaar af ovenberørte Historie . Desværre ytrede hans Svaghed sig i at han gik til Yderligheder for at erhverve sig et Ry som hensynsløs Person , hvad der foranledigede ham til en karleagtig Imitation , som de fleste meget morede sig over . Men det var nu Bakmandens Orm , at lykkes i alle Ting , at blive med Tiden , at syne paa Egnen som Gaardmand og at have et Ry paa sig som ryggesløs . Den gamle Arvegaard var jo en af de største paa Egnen , hvad Areal angaar , men i en Oldtidsforfatning , at faa den drevet op , at blive kørende og ses paa Vejene med en flot Befordring , og vælte lidt , og blive omtalt med Munterhed og Hæder , at være en Figur paa Markeder og ved Gilder , at svire , og have Ordet i sin Magt , at slaas , at være frygtet og elsket — kort sagt en Anders Mikkelsen i alle Dele , det var Bakmandens Orm . Det havde derfor saaret Kresten at netop han skulde blive Genstand for en af Anders Mikkelsens klædelige Gavtyvestreger , men han var ikke i Stand til at bære Nag til ham derfor , Beundringen for den store Gaardmand og Pranger var for oprigtig , det var jo selve det store Forbillede . Anders Mikkelsen havde ikke i Virkeligheden Ondt i Sinde med Kresten heller , de traf hinanden igen , uden al Forstemthed , Anders Mikkelsen paa sin Side havde simpelthen fuldstændig glemt hele Tildragelsen , han var jo en rig Natur og altid inde i nye Kunster Dagen efter sidste Bedrift . Men noget saadant Venneselskab imellem dem , Krestens hedeste Ønske , kom det ikke til lige straks , de levede indtil videre i altfor forskellige Verdener . Kresten droges med Gaarden og havde Sorger hjemme . De første Aar var vanskelige , han havde nok faaet Gaarden som den ældste , men skulde jo udbetale Arv til mange Søskende ; nogen heldig Haand havde han ikke , Ærgerrighed er ikke det samme som Gaver . Gaardens Drift skuffede ham og laa over hans Evner , han kunde ikke komme ud over Bakgaardsfolkets Vaner , Ingenting at koste , Hjælp syntes han ikke han vilde ofre noget paa , han gjorde et Forsøg paa at overkomme alt Arbejdet selv , doven var han ikke , men det var jo et galt Bestik , med saa stor en Grund . Han spildte sin Tid , gik og traadte i det og blev udslidt inden han havde faaet begyndt , grubliserede og fik Panderynker , sled i det og gik baglængs , kunde ikke forstaa det . Gift var Kresten bleven , uden Roman , andre havde ordnet det for ham , men selv som Fornuftægteskab var der ingen Fornuft i det . Ogsaa her nærede Kresten en indre Orm , en Drøm der lagde sig i Vejen for Virkeligheden . Ingen kunde vel egentlig sige hvordan det hang sammen , han selv allermindst ; men skulde man give en Forklaring , med Kendskab til Bakmandens Karakter , saa var Forholdet det for Krestens Vedkommende , da han blev gift , at det altsammen kom anderledes end han havde forestillet sig det . Hvad havde han forestillet sig ? Erobrerfærd og stor henrykt Forvandling forestiller man sig vel . Virkeligheden var imidlertid bleven at man havde skaffet ham en passende Kone , og at hun gik i Køkkenet , alt tilsyneladende som det burde være . Men det var ikke som det burde være . Naar Nogen , som havde et fint Øre , hørte Kresten og den unge Kone tale til hinanden , lød det næsten som om de ikke var fra 198 VED LIVETS BRED samme By , høflig , bunden , som mellem Fremmede , uagtet de dog havde været gift i baade Aar og Dag . Kresten var en tilbageholdende Mand , med megen gammel Tugt i sit Væsen — skulde man tro der ikke var nogen tredje Part paa Gaarden der kunde gøre de to bekendte for hinanden ? Eller hvad skal man tro ? Havde Kresten foreløbig ikke Stunder til at tænke paa andet end Bedriften ? Det er vist , den gik ham over Hovedet , den tog al hans Opmærksomhed . For ingen Udgifter at have havde Kresten skudt al Hjælp fra sig og arbejdede som med tyve Hænder alene , han rendte selv i Marken og flyttede Høveder , Børnearbejde , men Børn var der jo ikke paa Gaarden . Kresten kunde ikke overkomme Alting naturligvis og blev ærgerlig , forurettet , han gik og stred med hede Øjne , græd i tør Fortvivlelse en Gang imellem , som da han var Dreng , og Kreaturet drillede ham ; det gik rent i Baglaas for Kresten . Jeg ka ' ikke mere end jeg ka ' , plejede han at sige , stædig og med det sidste Vejr der var i ham , og det var jo rigtig nok ; pinegalt gik det . Konen saa til med Undren . Omsider kom det til en Krise . Kontanter var Krestens svage Side ; han kunde faa det til at løbe rundt paa Gaarden , men rede Penge var ikke at perse af den , selv for smaa Summer stod Kresten fast . En Termin var han bagud med 400 Kroner . Det var mange Penge i de Tider , Kresten havde dem ikke , og ingensomhelst Udsigt til at skaffe dem , kunde ikke tage mere ud af Gaarden , saa ingen Udveje , det klikkede for Kresten . Han gik hjem , satte sig , sørgede og blev siddende . Jeg ka ' ikke mere end jeg ka ' , sagde han . Konen stod og saa paa ham . Og der sad Kresten , BAKMANDENS HUND 199 Da fik Bakgaarden Besøg af Anders Mikkelsen . Et rent Tilfælde vilde at han skulde svinge ind paa Gaarden en Dag , Anders var ude og opkøbe Kvier og havde faaet den Tanke at Kresten muligvis havde lagt flere til i Aar end han vilde beholde . Anders var i sin lille gule Fjedervogn , en Juvel af en Vogn , købt i Byen og af nyeste System , Underløber , lakeret og spinkel , et Junkerkøretøj ; og foran havde han Hingsten „Volstrup II " , Egnens vidtbekendte , præmierede , højtassurerede Racehingst , naturligvis i Anders Mikkelsens Besiddelse , Pryd for hans Gaard , Glans om hans Navn og en Rigdomskilde , som man kan sige sig selv . „Volstrup II " var af den store jydske Slags , lys , gulligrød , med hvid Hale og Manke , kødfarvet paa Mulen og med Blodet skinnende igennem Næseborene , en flettet Pandelok ned mellem Øjnene , vældig bred , og svær i Benene , med Kodeduske der naaede Jorden , og forsvarlige , gullighvide Hove , lidt platte maaske , men „Volstrup II " havde meget at bære . At se den svære , næsten elefantstore Hest mellem de spinkle Stænger foran den lille Sprinkelværksvogn var et Syn der forekom mange farligt ; men naturligvis , Anders Mikkelsen kørte ! Befordringen svarede til hans Smag og hans Forvovenhed . Ikke at det var noget hurtigt Køretøj , „Volstrup II . " drønede mere i Jorden end den fløj ; men Hingsten skulde jo røres ; andre Grunde talte for at føre den omkring mellem Gaardene , saa Anders Mikkelsen blev hyppig set paa Vejene med Hingsten for Enspændervognen . Skulde han jage tog han Knapstrupperne og skjulte sig i en Støvsky . BAKMANDENS HUND 197 Her var nu altsaa Anders Mikkelsen for Døren , med den umaadelige Hingst og Ædelstenen af en Vogn — om Kresten skulde træffe at have et og andet Ungnød han vilde sælge ? Kresten kom ud og stod med mange Folder , en hel Brakmark , i Panden , krum af Arbejde , en hornet Haand paa Kanten af Anders Mikkelsens lakerede lille Fjedervogn ; nej , han havde ikke Kvier at sælge , de var solgt . Noget i Krestens stivnede Holdning og Tonefald fik Anders Mikkelsen til at se nøjere paa ham . Og fra sit Sæde i Agestolen saa han Gaarden rundt , de gamle sammensunkne Længer , lerklinede de tre af dem , lige fra Oldtiden , vindaabne ved Hjørnerne , i en Krog Bakmandens gamle stive Holstenskvogn , med Udskæringer paa Faddingen , men fjederløs og med et latterligt Smid paa Hjulene , forrige Aarhundrede , Forfald , hvorhen man saa ! Hvormange Køer har Du i det hele taget ? spurgte Anders Mikkelsen varsomt . Otte havde Bakmanden . Anders Mikkelsen peb med Luften gennem Næsen , to Gange , foretog en rask Hovedregning . Gaarden var paa henimod fem Hundrede Tønder Land , vidste han , Ukrudt , aldrig vendt , det meste , hu , hu ! I Indgangsdøren til det nybyggede , men uplejede og allerede forfaldne Vaaningshus viste sig en ung brystet Kone , med lange Øjne til Farvepragten udenfor Døren , og drog sig straks tugtig tilbage igen . Anders Mikkelsen satte Pisken fra sig i Futteralet paa Forsmækken . Hvilke Tanker han saa gjorde sig , han stod af Vognen og gik med Bakmanden ind . Det var henimod Aften . Kort efter kom de begge ud igen BAKMANDENS HUND 201 og satte Hingsten i Stald ; Anders Mikkelsen blev , her skulde handles . Krestens Kone , som bevarede nedslagne Øjne hele Tiden i Mændenes Nærværelse , satte Spisevarer paa Bordet for den usædvanlige Gæst , og Anders Mikkelsen , den saa meget frygtede og elskede Anders Mikkelsen , spiste og lod sig vederkvæge , han var lystig og fyldte Stuen med sit udsøgte Vid . Han var lattermild , fuld af Kunster , bragte Verden med sig , Landevejene og Kroerne , Markederne helt ned til Ribe ; om Købstæderne talte hans forfængelige Jakkesæt , Piben , Mage tii den Herremænd og Jagtjunkere brugte ; af slig Omgang havde han tilegnet sig en Gæks Manerer . Anders Mikkelsen var den smukkeste Mand , stor og glatraget , med dybe , fule Mundvige og Øjne der ligesom altid modsagde den letsindige , talende Mund , de var meget store og klare , gaadefulde , han saa saa aabent paa Folk , uskyldigt , mens Munden lo og sagde de utroligste Ting ; Ingen kunde staa for Anders Mikkelsen . Navnet lyder jo ikke af noget nu , for dem der ikke har kendt Graabølle og Omegns Yndling , men det blotte Navn kunde faa Folk til at smile den Gang , den Anders Mikkelsen , den Anders Mikkelsen ! Det var som om Guld og Solskin var kommen ind i Stuen til den fortrædigede Bakmand . Sur holdt han sig i Begyndelsen , men ikke af Bitterhed imod Anders Mikkelsen , Kontrasten gjorde ham kun saa meget mere uopløselig . Men længe havde Anders Mikkelsen jo ikke talt , og forsket Kresten og hans Kone ud med sine store aabne Øjne , før han havde Rede paa hvad der trykkede . Kresten var jo alt - 202 VED LIVETS BRED saa i Pengeforlegenhed , det drejede sig om rundt 400 Kr . og Kresten kunde ikke skaffe dem . Fire Hundrede Kroner , sagde Anders Mikkelsen og blev ganske alvorlig , det er jo endda Peng ' . Men hvordan kan det staa til , du med din Gaard , naar du ikke kan skaffe 400 Kroner kontant ? Kresten fik en Plovfure mere i Panden og blinkede , blinkede , kunde end ikke overvinde Besværet med at faa det sagt . Ja , se , han havde jo laant og laant . Men det er der ogsaa en Ende paa . Og nu var Enden kommen . Anders forhørte ham , gjorde sig al Umage og lagde Latteren tilside , det var ikke let at faa Sammenhængen ud af Kresten , Enkelthederne maatte tages fra ham som med en Proptrækker , han vilde ikke ud med Nederlaget , der jo heller ikke pyntede , men Anders Mikkelsen tvang ham til at give Besked . Det oprørte Anders Mikkelsen at den gode Gaard blev røgtet saa rent i Stykker , det var hans Ordenssans imod , og Kresten var da et Medmenneske , man kunde da give ham en Haand , hvorfor havde ingen tænkt paa det før ? Ts , ts , ytrede Anders , og hu , hu , over hvad han hørte ; det blev til et helt Skriftemaal . Tilsidst gik Kresten op som en Sluse , da Anders omsider havde faaet Stigbordet hævet . Det blev en lang Aften , Anders satte sig grundigt ind i Sagerne , og der blev talt op og ned . Konen bragte Tevand og Flasken , og Mændene forsynede sig , selv satte hun sig tækkelig paa en Afstand ude i Stuen med sin Bindehose som et Skjold foran sig . Det tilfældige Møde udviklede sig til et lille Selskab , Tevandsknægtene varmede , og Hverdagen forvandlede sig til en Fest ; den vennesæle Anders Mikkelsen kunde jo ikke være længe paa et Sted inden der opgik Sole , BAKMANDENS HUND 203 Selv „Sjank " fik Del i Velværet . „Sjank " var Hushunden , og Navnet maa man ikke studse over , det var almindeligt i den Landsdel paa de Tider , antagelig en lokal Form for det franske chien , der paa en eller anden Maade var sivet ud paa Bondelandet , ligesom ogsaa Hundenavnet „Ami " , „Sjank " begyndte uænset paa Lergulvet , men endte i Anders Mikkelsens Skød ! Det var saadan en blød Hund , med to , hinanden lidt fjerne Hunderacers Fortrin i sin Afstamning , vistnok Spids og Gordonsetter , den var lavbenet , men lang i Kroppen , med hængende og busket Hale , Fløjeisøren og lysebrune , hengivne Øjne . Anders Mikkelsen klappede Hunden , som kom til hans Knæ og snusede og var i Trang for Kærtegn , den var saa blød i Skindet , som om der ikke var et Ben i den , og da Anders Mikkelsen klappede den lagde den sig straks om paa Gulvet med Bugen i Vejret og var tillidsfuld . Hun kan godt lide mig , smilede Anders Mikkelsen og lod noget af sit rige Lune lyse ogsaa over Hunden . Og skønt „Sjank " ikke skulde synes tegnet af Naturen til Skødehund , hun var rigelig stor , tog han hende op paa sine Knæ , hvor „Sjank " , som skulde skamme sig , faldt til lige med det samme , snoede sig rundt om sig selv en halv Omgang og sank til Rette ; Anders talte videre og nippede af Tekoppen med Hunden i Skødet . En Funke kom i hans Øjekrog , hvad enten det nu var Tevandsknægtene , Lyset paa Bordet eller en hemmelig indre Ild , hans Øjne strejfer Konen med de nedslagne Øjne og Strikkepindene for Brystet , og pludselig siger han : Vil Du sælge Hunden , Kresten ? Bakmanden fattede langsomt . Hunden ? „Sjank " ? 200 VED LIVETS BRED Hun har faaet Tykke til mig , sagde Anders Mikkelsen og smilede med dybe , varme Mundvige , men uudgrundelige Øjne . Det er en køn Hund . Jeg kan jo give dig de fire Hundrede du savner for hende . Det maa gentages , at 400 Kr . dengang var en meget stor Sum , en lille Formue , og Kresten troede da heller ikke sine egne Øren . Vel vidste han at der ikke var den Ting Solen skinnede paa som Anders Mikkelsen ikke købte eller solgte — men „Sjank " ! 400 Kr . ! Kresten gabte . Anders var morsom ! Anders lod sine store Øjne hvile paa Ægteparret , først den ene , saa den anden ; man kunde ikke læse i dem , men Mundvigene stod som altid fulde af Sødme . Du kan vel se at hun hellere vil være ved mig end ved dig , sagde han . Nu skal du faa Pengene . Han satte Hunden ned paa Gulvet og gik i sine indre Klædningsstykker efter Tegnebogen , talte fyrretyve Tikronesedler op paa Bordet . Det var Gaarden reddet for Kresten ! Et Stød kom i Brystet paa ham , Graaden , ved Tanken om at han var bjerget . Men hvor kunde han tro det , det var en af Anders Mikkelsens Kunster ! Haard i Ansigtet , saaret , skød han uden et Ord Sedlerne tilbage paa Bordet . Det er dine Peng ' , sagde Anders Mikkelsen venligt og skød dem over igen . Hunden beholder jeg . Langsomt , ved et besværligt Tankearbejde , gik det op for Kresten at det nu var Anders Mikkelsens Maade at yde en Haandsrækning paa ! Det lignede ham fuldstændigt . Man havde før hørt om Anders Mikkelsens ubegribelige Flothed i BAKMANDENS HUND 205 Pengesager , og rent ud kongelig Gavmildhed , som dog altid var det rette Greb , anvendt i det rette Øjeblik . En Svimmelhed steg Kresten til Hovedet , han blev saa glad og forløst . Han slog i Bordet , saa der blev Mærker efter Knoerne , brast i en larmende Latter og glippede Taarer af Øjnene , svor , aldrig havde han , som han kunde bande , kendt Magen til Mand ! Han rejste sig , svedte , larmede ; Anders Mikkelsen blev siddende og saa paa ham med store , oprigtige Øjne ; vennehuldt smilende rakte han Koppen frem tværsover Bordet : Skaal , Kresten ! Ja her skulde skaales og drikkes Lidkøb , Kresten insisterede paa at klaske i Haanden og raabe , det skulde være en rigtig Handel , Hundehandelen , og Konen blev taget til Vidne ! Ny Te kom paa Bordet , og Brændevinen flød , det blev Nattesæde , Anders Mikkelsen blev saa længe at han endte med at overnatte paa Gaarden , han kunde ikke sige Nej til Kresten om at blive . Og Kresten blev svirende ; den store Befrielse , over at Pengene nu var skaffet , ildnede ham op , en hastig Forskydning foregik i hans Omdømme , han havde da vel nu handlet og vist sig som den kække Mand i Handel , Profiten paa hans Side , hvadbehager ? Ikke havde den ædle Bakmand faaet et Par Kopper Te til før det forekom ham at det var ham der havde været begavet og pudset selveste den store Pranger Anders Mikkelsen i Hundehandel ! Kresten følte sig som paa et Marked , ved Lidkøbet , bredte sig med Albuerne paa Bordet som syv Personer , rippede skrydende op i Handelen og skaalede Gang paa Gang , klinkede omtrent Koppen i Stykker , med Anders Mikkelsen , han 206 VED LIVETS BRED hældte Te og Brændevin ned ad sig som en rigtig Gut , tærskede i Bordet , med Kejten , og blev brutal , vrængede Mund saa det var stygt at se og spilede Øjnene op , rigtig Slyngeløjne , det kom for Dagen hvad Mand Bakmanden var ! Og han gjorde Lykke , Anders Mikkelsen nød ham , sjælden havde han haft det saa godt , han sad og blev tyk , skinnede , nikkede til Kresten , fik ham mere paa Gled , Kresten ævlede sig ind paa ham liggende langt ind over Bordet , Kresten blev jo længere jo mere svirende , og Anders mere og mere ædru , uagtet de , som naturligt ved en Mandjævning , fik lige mange Kopper Te . Her maa indskydes som Forklaring at Anders Mikkelsen havde den Vane , naar man iagttog ham nøje , at spytte meget , uopsigtvækkende , men rigeligt . Paa Markeder , hvor man sad og drak i Beværtningsteltene , med Grønsvær under Bordene , var det derfor det utrolige hvad Anders Mikkelsen kunde taale ; han kunde drikke 2 — 3 kobberforhudede Prangere fra Viddet og selv være lige frisk , for det kunde ikke ses paa Jorden ; ikke sært at Fordelen i Handel blev paa hans Side . I Krostuer derimod med Fjælgulv var det ikke saa let at flyde over ; der kom til at staa en Sø under En paa Gulvet . Her hos Kresten havde Anders imidlertid ubemærket med Fødderne faaet manøvreret Spyttebakken fra Hjørnet og hen under Bordet ; det var en stor Spyttebakke , et Trug , som man kunde vente sig paa Bakgaarden ; den stod bredfuld om Morgenen . Desuden var det Lergulv , saa Anders Mikkelsen var ikke i Forlegenhed , naar han skulde spytte . Han sad gerne skruet langt ned i Sædet , med Munden lige for Randen af Bordpladen ; hver Gang han havde drukket hældede han BAKMANDENS HUND 207 Hovedet forover , umærkeligt , og lod det meste flyde over , mens hans samtidig holdt Kresten paa den anden Side Bordet fast med sine store , magiske , forlystede Øjne . Kresten bemærkede ingenting , heller ikke at det var Anders der fyldte paa Kopperne , saa han var snart i den syvende Himmel , jubilerende og fugtlende med Armene under Loftsbjælkerne . En Overgang var Kresten i det farlige , det grusomme Stadium , og skjulte ikke for Anders Mikkelsen at hans Liv var i hans Haand ; Kvælningsdøden eller en brækket Ryg var ham vis , hvis han knyede ; saa svingede han over i det følsomme Hjørne , tog Anders til Naade , vilde omfavne ham , trods Bordet var dem imellem . Rusen havde den fataleste Virkning paa Krestens Sprog , han var under den ulyksalige Tilskyndelse , at han burde tale Bogsprog , som han havde lært det i Skolen eller hørt i Proprietærers Mund , han sagde jaj til sig selv og var bibelsk , sprogkyndig , med pinlig Betoning af alle Stavelser : Jaj skal myrde Dig , din Malachit , sagde han til Anders Mikkelsen og spilede Øjnene forfærdeligt op . Nu skal Du dø , din Skørbug , jaj vil ingenlunde lade Dig leve ! Du skal omkommes ved Sværdet , jeg vil ikke lade Sten paa Sten af Dig , din Syndflod ! Jeg skal konstatere Dig ! Virkningen af Krestens Veltalenhed gaar tabt , naar man ikke har kendt den Dialekt der var naturlig for ham , men Anders Mikkelsen var en Kender , han vurderede Krestens slebne Tunge og grinte , ikke overvættes , Anders gav sig ikke over , der kom ingen Lyd fra ham , men han skinnede , den blaa Ansigtsfarve gik over i Purpur af Fryd , Nydelsen 208 VED LIVETS BRED paa Krestens Bekostning ligefrem hoppede ham ud af Sidebenene . Da Kresten ingen Modstand mødte blev han ubehagelig og haanede Modpartens Svaghed , gik ham paa Livet og aandede paa ham , vilde slege ham i Ansigtet , ræbede op ad ham , og Anders maatte en enkelt Gang skyde ham fra sig , Kresten var stærk , og det gyngede lidt i hele Stuen , Anders Mikkelsen fik haarde Øjne , Konen peb ; men Striden drev over , Kresten var vaklevorn og glemsom fra det ene Øjeblik til det andet , han kom i det salige Hjørne igen og erklærede Anders sin Kærlighed , aldrig , turde han sige , havde han truffet mere bramfri Mand ! Men det lod sig ikke skjule , paa Hundehandel forstod han sig ikke ! Nej , der havde han mødt sin Overmand , Gud hvor Bakmanden maatte le . Kresten følte Hensynsløsheden stige i sig , her var vel Karle kommen sammen , han begærede at spille Kort , en Krone Stikket , om den smaa Anders Mikkelsen turde , og han dundrede Bladene i Bordet , hvor de sejlede i Te , nidstirrede sit Offer ; ind imellem afslørede han sig som en Sanger , overlegen i Fistel , og galede Loftet ned over Hovedet paa dem , var meget fuld , lallede og tabte Piben paa Gulvet , Anders Mikkelsen fik store Øjenlaag , begyndte lidt at kede sig , Natten var lang . Men omsider kom Bakmanden i Tanker om at Anders Mikkelsens Vogn stod ude endnu , han meddelte sig selv at den burde sættes i Hus , meget fornuftigt , han talte ene med sig selv nu , og Kresten larmede ud i Gaarden , hvor de saa ham krydse omkring i Maaneskinnet og navigere med Vognen for at faa den baglængs ind i Porten , ingen let Sag , da BAKMANDENS HUND 209 man skal skyde paa Stængerne og styre den modsatte Vej , de hørte ham dundre imod og forsøge en Gang til , Vognen fik Skænd , han raabte til den og skammede den ud , rendte den baglængs en Gang til , korsede Ben mellem Stængerne , men denne Gang lagde han Roret rigtigt og fik Vognen bakket ind . Saa lukkede han Porten og krydsede nikkende og lykkeligt syngende over mod Stalden for at give Hingsten en Givt . Og herfra kom Kresten ikke tilbage . For da han bøjede sig over Hakkelsekisten og fik Hovedet nedad blev han svimmel og befandt sig efter nogle Øjeblikkes Upasselighed nede i Hakkelsen , det var jo mørkt , Lejet og Kistens aflange Form forekom Kresten sengeagtig , saa han gik nynnende til Ro , skruede godt op i Hakkelsen til Hovedgærde og dækkede over sig med Avner , kluklo et Par Gange , over ustyrlige Ting han havde sagt til Anders Mikkelsen , den uheldige Handelsmand , og sovnede hen , mens Hestene gumlede i Mørket og Maanen udenfor skinnede , som et Ansigt med fule Mundvige , ned i Gaarden . En Stunds Tid efter viste et mærkeligt Spøgelse sig paa den maanebeskinnede Gaardsplads , et storkeagtigt Væsen med uhyggeligt lange , tynde Ben , men det var ingen Spøgelse , det var Farbror Thøger , en gammel Slægtning der fik Føde paa Gaarden , iøvrigt overset af Alle og selv stille som en Mus . Han holdt mestendels til i en Alkoveseng inde i Stuen , hvor han laa med Kvasten paa Sengebaandet foran Næsen og ventede paa at dø ; han havde ogsaa siddet der hele Aftenen , med Skydedøren aaben , mens Gæstebudet stod paa , uden at 210 VED LIVETS BRED Nogen havde ænset ham . Farbror Thøger saa Alt , men vidste Intet ; naar man lever af Naade melder man Ingen , Thøger var den stummeste Person paa Jorden . Men det var dog gaaet gennem den Gamles Bevidsthed at Kresten blev borte , og derfor var det Farbror Thøger storkede omkring i Gaarden i de blotte Underbukser og med Sivsko paa Fødderne , en mærkelig usikker Fugl at se paa i Maaneskinnet . Et Slags Instinkt sagde Farbror Thøger hvor Kresten var bleven af , i Udhusene kunde han finde Vej selv i Mørke , og efter nogen Søgen storkede han da ogsaa op til Hakkelsekisten , følte ned i den , lyttede , stod stille lidt og tænkte . Saa gik han igen . Men forinden hentede han en Brynge Halm , det var dog ingen Nytte til at Manden laa og frøs . Kresten tog imod Neget i Søvne , da det blev dumpet ned til ham , omslyngede det i Midjen og trak det rigtig tæt til sig , stønnede og sov videre . Den Gamle storkede ind i Huset igen , hvid og tynd som et Væsen Maanen skinnede lige igennem ; lydløs gik han i Seng og laa vaagen . Og han hørte da Natten gaa . Fra Udhusene kom de vante , kvalte Lyde , Køerne som skurede Koblet opad Stangen i Baasene , en underjordisk Lyd , Tagdryppet , Maaren paa Taget ; enhver Lyd kendte han og vidste nøje hvor den kom fra . Flere Gange i Nattens Løb vrinskede „Volstrup II " , en uhyre Larm i Stilheden , men jo ikke i og for sig paafaldende . Hingsten var bleven anbragt for sig selv i Folestien ; den fyldte det trange Rum ud som en Fod i en Hose , fra Væggene lige op til Spindelvævet i Laddet , kunde ikke røre sig . Saa ofte en Luftning kom til den fra Øgene var det den BAKMANDENS HUND 211 skraalte , et Skraal der raabte mod Himlen , som blev Anstændighedens Forhæng sønderrevet fra øverst til nederst . Kresten vaagnede lidt sent om Morgenen , forundret over at finde sig selv i Hakkelsekisten , men ikke ulykkelig ; det er klart , naar man svirer finder man sig selv igen mærkelige Steder ; de mest gudsforgaaende Kroppe kendes paa det . Kresten havde en Vejrmølle i Hovedet , men ingen Sorger , tværtimod ; det første han erindrede var at Pengenøden var endt . Og han havde faaet Anders Mikkelsen til Ven ! Selv var han faret ægte karlemæssigt frem i hans Selskab ; det var ypperligt altsammen . Anders Mikkelsen var opstaaet og i Klæderne , da Kresten viste sig med Hakkelse og Avner i Haaret ; Gæsten blev til Davre , spiste Øllebrød og Sild og gav Kresten et å to gode Raad . De skiltes , som der staar i Sagaen , med megen Kærlighed . Efter denne Handel blev Landsbyen Vidne til et ejendommeligt , varigt Venskab mellem de to højst forskellige Mænd , Kresten i Bakgaarden og Anders Mikkelsen . De blev set sammen paa Markeder , og Kresten fik efterhaanden sin Besætning fornyet . En Tredjemand er gerne virksom ved Handeler , lægger Haand til eller slaar fra , naar Parterne skal enes ; det var altid Anders Mikkelsen der bistod og sørgede for at Kresten fik vel købt eller solgt . Kresten var jo i Grunden slet ikke ukyndig , skulde kun stives af udenfra for at beslutte sig ; her var det Anders Mikkelsen traadte til . 204 VED LIVETS BRED Ogsaa Gaardens Drift tog han sig af , kom ofte ind om og saa paa Sagerne ; han gav Kresten Mod paa at købe Maskiner og gøre sig dem nyttige ; Kresten maatte aflægge sin fra Fædrene arvede Forestilling om at man dyrker Jorden med Hænderne ene Mand . Anders Mikkelsen skaffede ham Folk og havde et Øje med at de blev holdt i Arbejde ; paa faa Aar fik Gaarden et helt andet Udseende , nye Bygninger , Jorden i Gødningskraft ; Bakgaardens Ry som Tilbageskridtets Borg tabte sig og begyndte at blive glemt . Næppe nogen ved at fortælle om den mere , hvis man spurgte om den i Graabølle , for Alle der har kendt Tilstanden paa den gamle forsømte Gaard er nu døde . Kresten selv blev en helt andet Mand . Havde Anders Mikkelsen taget sig af Driften paa Gaarden saa ser det ogsaa ud til at han paa en snild Maade underviste Ægteparret med Hensyn til deres huslige Forhold , for ogsaa her indtraadte en Forandring , Liv kom paa Gaarden , et Barn hvert Aar , som det skulde være ; uden Børn kan en Gaard ikke drives , har ingen Mening . Kresten ligesom sprang en hel Menneskealder frem i Tiden , ogsaa i Ydret , han som før havde gaaet med Rundtenomskæg , som andre ældre Bønder , barberede sig nu , han aflagde Frakken og gik i Jakke ; ogsaa i flere andre Henseender kom han til at ligne Anders Mikkelsen . Bakmanden blev aldrig talende , men paa hans Ansigt lejrede sig med Aarene et uudsletteligt Lune , en ful og skæv , men lukket Kæft , der røbede hvor fræk han var i Stand til at ytre sig , hvis han sagde noget . Bevis forelaa enkelte Gange , hvor Kresten havde fortalt en eller anden god Historie , i Reglen den samme , om hvordan han pudsede Anders Mikkel - BAKMANDENS HUND 213 sen i Hundehandel , der var da ingen Maade med hvor stormende Folk morede sig ! Man skruplo i Krogene , selv gamle ærværdige Koner fik Øjne som Stjerner . Med den voksende Selvbevidsthed fulgte imidlertid mindre og mindre Trang til at hævde sig , Kresten havde ikke mere Anfald af at overanstrenge sig og blev snart i alle Maader som en anden almindelig driftig Gaardmand , kun næsten total tavs , med Underbid som et Orakel . Et Nej var til sidst omtrent det eneste Ord man kunde faa ud af Krestens Mund , udtalt bidende , Nij , som en Knivtang der klipper et Søm over . Var Vinden i Nord og man talte om det , som man gør , for at sige noget , saa Kresten sig langsomt om og klippede , Nij , det fandt han ikke , det kunde ikke have sin Rigtighed , han vidste det ! Mere og mere stum og alvidende blev Kresten med Aarene . Men at han havde været en Bakmand talte Folk mindre og mindre om , for han blev meget velhavende , efterhaanden som den store Gaard kom under rationel Behandling . I de Aar Kresten sled i det alene , uden at komme af Stedet , havde han haft et Mundhed , en stædig og lidt lidende Erkendelse af egen Begrænsning : Jeg ka ' ikke mere end jeg ka ' ; efter at Anders Mikkelsen havde hjulpen ham til Rette faldt Mundheldet bort af sig selv . Derimod yndede Kresten at bruge Betegnelsen vi om sig selv , ligesom kongelige Personer , naar han talte om sine Affærer , han mente dog ikke noget majestætsfornærmende eller storhedsgalt dermed , han tænkte kun paa Anders Mikkelsen og sig selv , naar han sagde det . Børnene paa Bakgaarden blev store og dygtige og havde ingen Træk tilbage af den en Gang saa meget omtalte Bag - 214 VED LIVETS BRED stræben indenfor Familien paa Bakgaarden . Sønnerne var røde , med kruset Haar ned i Panden , brede i det og med svære Ben , temmelig store Fødder ; Døtrene var lavstammede , men lange i Livet , med bløde Former , frynset Haar og hengivne Øjne . Et Par var falden lidt anderledes ud , de saa ud som Tromler eller Neg , og egnede sig bedst for haardt Markarbejde . Nogle af det ny Kuld paa Bakgaarden naaede ind til Byerne , som almindeligt i den Generation , og blev Købstadsfolk , forretningsdygtige og snilde , Anders , som blev Slagter og drev en begyndende Eksportforretning op , Mikkel , der blev Handelsmand og siden Prokurator , Amtsraadsmedlem , og som brød sig en Bane i Politik , med Udsigt til et Rigsdagsmandat og Indflydelse i Hovedstaden ; Sønnerne kaldte sig nu Bach . De var allesammen ualmindeligt skaarne for Tungebaandet og store Økonomer . Der kom saaledes megen Velsignelse af den raske lille Hundehandel hin urolige Nat paa Bakgaarden . 212 VED LIVETS BRED DADDE I min Besiddelse er en Ring som jeg har faaet en Gang ved at en Skade tabte den paa Landevejen ; det var ingen almindelig Skade , det var Tidens Fugl , og det var ingen almindelig Ring , det var Mindets Ring , Mytens Ring ; naar jeg ser igennem den vender svundne Ting tilbage i Nuet igen , og alt hvad der er fjernt synes lige ved , alting bliver lige nærværende , naar jeg ser igennem den . Det er Foraar igen , saadan som det kommer hvert Aar og er kommen i en lang Række af Aar , det ene bag ved det andet i Erindringen , alle ens i de fleste Træk , somme tilbragt her , andre der , det er endelig bleven grønt igen , efter megen Tøven og vinterlige Tilbagefald ; langt ind i Maj sneede det , der laa Sne en Morgen paa blomstrende Kirsebærtræer , og Bøgeløvet tyngedes ned af Sne , et uhyggeligt Besøg , men Solen glimrede frem efter den dødningkolde Byge ; et sidste rask lille Tøbrud , og saa sejrede Vaaren . En Dag kommer Varmen . Der er varmt i alle Gader , man ser aabne Vinduer ud mod udsprungne Træer , Alverden er ligesom berørt af et Teltliv , selv midt inde i Byen . Et Sted kommer jeg til at gaa Stuelejligheden nær , og her lige indenfor det aabne Vindue , ud til Færdslen paa Gaden , 216 VED LIVETS BRED staar en Vugge med Tvillinger , en bred Vugge med de to smaa sovende Hoveder paa samme Pude — og i det samme er jeg i Rouen , en stille Sidegade i den gamle gotiske By , et gammelt Hus med aabne Vinduer i Stueetagen , ud imod nys udsprungne , solbeskinnede , gyldne Træer , og her , indenfor hvide Gardiner , som Luftningen rørte , laa i en Søsterseng et Par Tvillinger paa samme Pude , ganske som paa Frederiksberg , det knoppende spæde Liv , og Foraarsluften der var lukket op til ... Og nu ser jeg et andet Foraar , og to smaa Liv , og som en Skygge bag dem med krumme , værnende Arme Dadde , Dadde , den ofte paakaldte ; endnu spøger hendes Navn i Luften , udtalt af de smaa nye Drengestemmer i Huset , som lød nogle Aar , og nu aldrig , aldrig høres mere . Hvem var da Dadde ? Ja hun hed Jomfru Larsen og var Barnepige for to smaa Drenge , ikke Tvillinger , men omtrent lige gamle ; med Børns lykkelige Oversættelse af hvad de hører havde de kaldt hende Dadde , meget bedre end Jomfru Larsen , hvilket det skulde betyde , saa hed hun aldrig andet . Hun var en gammel , gammel Pige , levnet fra en nu fjern Tid da man endnu kaldte Ugifte for Jomfru , hun havde tjent hele sit Liv og var en ganske lille , sammenkrøben og skrumpen En , saadan som man forestiller sig en Heks , værkbruden af Gigt , fra Køkkener hvori det trak , og garvet af Komfuret , med forvoksede , krogede Hænder , som var gaaet igennem kogende Vand og havde fattet om varme Ringe og Ildragen og skuret og sæbet og vasket Gulv i to Menneskealdre ; hun havde et lillebitte Hoved som en Mumie , med lidt skrabet graat Haar paa , ikke en Tand i Munden , men sund , saadan DADDE 217 som ældgamle Kvinder kan være det , maaske netop fordi de er af med alle Tænderne , og elskelig , elskelig var Dadde , det ømmeste Væsen overfor Børnene , og elsket over alt af dem , terroriseret og elsket . Dad — de ! lød det strengeligt befalende fra Sovekamret , at lystre paa Stedet , og den lille Toaarige sad op i Sengen og svang Skeen som et Scepter , Stuen fuld af Lys fra Foraarsmorgenen udenfor , Imperator selv som en lille Sol , lyserød og blond som en Engel , med det lyseste og fineste Haar der har været set , ganske platinhvidt , næsten usynlig i Solskinnet , hele Drengen og Morgenstunden gik op i et Straalebillede , noget Soltrylleri derhenne i den lille Seng , men det yndige Billede var en streng og vred lille Herre , med bistre Bryn , forsovet i Stemmen og kommanderende gennem alle Stuer mod Køkkenet — Dadde ! Og Dadde kom , løbende over Gulvet som en Rotte , sammenkrøben og travl , med smurte Kryddere til de to Afguder . I den anden Seng sad den lidt ældre Broder , tilbagelænet mod Hovedgærdet , altid studerende i Bøger , skønt han endnu ikke kunde læse , fængslet af Billederne , altid blid , skikkelig , og allerede lidt nærsynet , med en Legebjørn hos sig i Sengen , det var som om han aldrig aandede , saa stille et Væsen var han , han var lysere endda i Huden end den Lille , hvid som Ben , og med det blondeste Haar , lyst som det Metal de Gamle kaldte Elektron , Sølv og Guld blandet sammen . Det var nok ham der var Daddes Yndling , skønt hun ikke gjorde mindre af den lille lyserøde strenge Broder for det . Han var saa bister , den Yngste , at hans første Livstegn da han kom til Verden var at give Jordemoderen en 218 VED LIVETS BRED Lussing , han uddelte smaa varme Smæk med en Haand ikke større end en Toøre til Enhver der nærmede sig hans Vugge , han var frygtet , men da han var saa køn kunde Ingen staa for ham , Dadde forkælede ham og lystrede hans mindste Vink . Men den Ældre , ham havde hun jo baaret , endnu inden den Mindste blev født , ogsaa fra han var spæd , mellem ham og Dadde bestod Venskabet først og var lige saa gammelt som Verden . Den lille Førstefødte elskede sin Dadde saa højt at en Dag da han fulgtes med sin Moder paa Gaden styrtede han sig lige ned i en Kælder om Halsen paa en gammel Rullekone , han troede det var Dadde ; den gamle Kone blev maalløs , som benaadet af Himlen , over den lille Drengs Kærlighed , et Syn der gik hende i Knæene . Det var vel nok en Trældom at være Barnepige for de to Smaadrenge , men Dadde havde ingen anden Lykke , hun var lykkelig i de Aar mens Børnene var smaa . Dadde var oprindelig ude fra Bondelandet og talte endnu Sjællandsk , tilsat lidt Københavnsk , som det sømmede sig , men hendes Liv afhang jo ikke af Talens Brug , hun ytrede sig kun lidt , vidste ikke af hvad der skete i Verden udenfor Køkkenet , det havde spolet sig af altsammen , siden en Gang i Fyrrerne da hun blev født , til nu , uden hendes Vidende , hele Verdenshistorien , hun havde lagt i Komfuret imidlertid og passet sit , og mere kunde man da heller ikke forlange af hende . „Det var dov grusomt , " sagde hun , naar Rygtet om noget opsigtsvækkende naaede helt ud i Køkkenet , og „det var dov grusomt , " sagde hun , naar en af Børnene var falden og havde stødt sig og kom til hende med Skrammer paa Knæet . „Det var dov grusomt , " udbrød hun og slog DADDE 219 sig af al sin Magt paa Laarene , naar noget morsomt hændte , saa heller ikke for Munterhed havde hun andet Udtryk . Men naar Dadde havde Udgang , hvad sjælden skete , for hun kendte kun faa i Byen , klædte hun sig som en Bydame i sort Pelerine med Perler , et lille løjerligt Kræmmerhus med nikkende Tøjblomster og Vokstaarer paa Hovedet , samt Handsker , som var sorte , med en lille uudfyldt Tut i hver Fingerende , Dadde førte Paraply og gav Haand til Farvel : „Hav det pænt ! " sagde hun , det kan nok være hun havde lært Københavnerne deres Sæder af ! Dadde har været død nu i mange Aar , og Verdenshistorien spoler sig af uden hende , som den gjorde mens hun levede , det er som hun sagde grusomt altsammen ; men hun har det nok pænt . Den største af Drengene peb da Dadde skulde begraves og spurgte om der nu ogsaa var lagt en Pude i Bunden af Kisten for at hun ikke skulde ligge for haardt . Det var svært at se ham græde , mens han , som han havde for Vane , plukkede sig i Fingrene , det var Smerten selv , og der var ingen Raad for den . Den yngre sagde ikke noget , for han var jo en Børste , men han kom nu til at se noget knækket ud . De to smaa Lam er ikke at træffe mere , for de er bleven store , et Par sværgende Slampere , som allerede sveder ude i Forhindringsløbet . Men de to hvide Hoveder staar i Mindets Ring , og sammen med dem Dadde , med udbredte , værnende Arme , under et blomstrende Kirsebærtræ , et Foraar , i en gammel Have ude paa Landet , aldrig , aldrig at glemme . JOHANNES V . JENSEN VED LIVETS BRED OG ANDRE MYTER GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVIII 