text: KVINDENI SAGATIDEN KVINDEN I SAGATIDEN GYLDENDAL 1942 JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1942 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 2000 EKSEMPLARER OMSLAGSTEGNING AF SIKKER HANSEN RAMME PAA TITELBLADET EFTER TEGNING AF J . T . LUNDBYE FRA „MINDEBLADE OM DEN NORDISKE HØJTID DEN 13 . JANUAR 1845 . " PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side OPGAVEN 7 I . VIKINGETIDENS MENNESKE UDVIKLINGSTRINET 9 Olav den Hellige og hans Brødre S . 13 . Peter den Store S . 16 . Sagatidens Vaaben S . 20 . Sagatidens og Nutidens Bønder S . 23 . II . GUNHILD KONGEMODERS SAGA VIKINGETIDENS FYLGJE 27 Gunhild findes S . 28 . ERIK OG GUNHILDS GERNINGER 32 GUNHILD OG EGIL SKALLAGRIMSSON 35 Egils Overtrædelser S . 36 . Hovedløsningen S . 46 . Erik Blodøkses Død S . 58 . GUNHILD HOS HARALD BLAATAND 61 Rejser i Sagatiden S . 62 . Sakse og Snorre S . 64 . Ved Hove i Jelling S . 66 . HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE 71 Apostelvirksomhed og Indebrænding S . 73 . Uaar i Norge S . 77 . Kong Saur S . 80 . Dronning Astrids Saga S . 81 . Den plukkede Høg S . 89 . Harald Graafelds Endeligt S . 91 . Den sidste Hedning S . 94 . Slut med Gunhildsønnerne S . 96 . GUNHILDS EFTERMÆLE 98 Gunhilds Død S . 106 . Liget i Haraldskjær Mose S . 108 . Gunhilds Type S . 116 . III . STÆNDERNES SPEJL SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 120 Rigstula S . 121 . Kongedømmets Udspring S . 128 . Navnene i Rigstula S . 131 . IV . FRUENTIMRETS KAAR TRÆLKVINDEN 137 Religionsskiftet S . 139 . GROTTESANGEN 142 MELKORKAS SAGA 153 STORBONDENSDØTRE 163 Thora Hladhønds Saga S . 165 . Asgerds Saga S . 170 . Sigrids Saga S . 173 . Omgangstonen i Sagatiden S . 175 . Sigrid Storraade S . 177 . HALGERDS SAGA 181 GUDRUNS SAGA 195 Den ulykkelige Kærlighed S . 195 . Gudruns første Ægteskaber S . 198 . Forholdet mellem Mand og Kvinde S . 201 . Kjartan og Ingeborg S . 203 . Hoveddugen S . 207 . Kjartan og Bolle S . 213 . Kvindens Magt S . 217 . Gudruns sidste Dage S . 220 . HELGADENFAGRESSAGA 222 Gunløg og Ravn S . 222 . Helga den Lyse S . 225 . Helgas Lykke S . 230 . UNNDENRIGE 232 Kvindens Frigørelse S . 232 . Unns Afsked S . 234 . OPGAVEN DE islandske Sagaer er fortalt af Mænd , og handler om Mænd , Snorres Heimskringla saavel som Sakses Gesta Danorum er Historien om de nordiske Konger og de Krige de førte ; kun i Mændenes Anledning hører man noget om Sagatidens Kvinder . Og dog har mange af dem gjort sig erindret , paa deres udsatte Post mellem urolige Mænd , uforglemmelige Skikkelser som Helga den Fagre , kendt fra Gunløg Ormstunges Saga , den lyseste og den værgeløseste af dem alle ; hendes Modsætning , den skadelystne Halgerd i Njals Saga , glemmes heller ikke . En lang Række Kvinder der ikke netop har været i Forgrunden tegner sig som en Frise i de islandske Sagaer og i Heimskringla , Lys der falder paa dem i Forbigaaende , hvor Skæbnen fører dem afsted sammen med hvad der hænder Mændene , Ansigter set ligesom i Glimt af Mændenes Vaaben eller de Ildspaasættelser Sagaen har saa rigeligt at fortælle om . Det er da en Opgave for sig at gennemgaa hele Sagaliteraturen med Kvinderne i Brændpunktet , hvordan Tilværelsen formede sig for dem i en vild Tid , mellem Krigere og Lykkeriddere , paa Grænsen af forhistorisk og historisk Tid her i Norden , en Periode vi nu vil henregne under Menneskehedens Ynglingealder . VIKINGETIDENS MENNESKE UDVIKLINGSTRINET I Introduktionerne til Nyudgaven af de islandske Sagaer , til Egils Saga og til Vinlandsrejserne , er der talt om Sagaen som Aandsform , som literært Fænomen , ligesom det Udviklingstrin der lægger sig for Dagen i Menneskeskildringen er berørt ; dette sidste Synspunkt skal her føres videre , Datidens Livsformer opfattet som biologisk Type . For at forstaa Kvinden og hendes Kaar maa man omgrænse Mandens , paa ethvert Tidspunkt af Historien . Kvinden har altid en Side af sit Væsen der vender mod den Tid og de Omgivelser hun netop lever under ; mon hun ikke ellers i sit Inderste altid er forbleven den samme ? Hun har klædt sig efter Tiden , og gør det da endnu , men Kernen , det egentlig Kvindelige , skal man søge udenfor Tiden . Hun har sin egen indre Vækst , Kønnet der udfolder sig i hende ; ikke før Manden ogsaa faar andre Øjne er han i Stand til at se det . Store forvovne , voldsomme Mænd omgav Kvinden i det Tidsafsnit her nordpaa der er bleven kaldt Vikingetiden , evolutionsmæssigt set en Lømmelalder , karakteriseret ved de Instink - ter der gaar igen under 10 KVINDEN I SAGATIDEN Opvæksten hos Nutidens Ungdom , den Alder hvor Individet endnu ikke har bragt det til fuld Aandsmodning . Man sejlede ; Vikingetid og Forestillingen om et Skib dækker hinanden . Sørøveri var anerkendt Erhverv og Vejen til Hæder ; det nytter jo ikke nu at se Tiden paa anden Maade end med dens egne Øjne . Disse Søhaner laa altid paa Rejse , somme var født , og omkom paa Skibe . Forbindelsen mellem Landsdelene gik endnu næsten udelukkende ad Søvejen , der var faa Veje , og Bebyggelsen laa Kysterne nær , inde i Fjordene , eller ved Floder , altid sejlede man . Og Nordboernes Horisont var jo større end den er nu . Sagatidens Ruter , hvor man var nogenlunde lige hjemme hvor man saa kom , var Kysterne rundt Østersøen og Nordhavet , den lange norske Kyst , Island , Grønland , de nordengelske Øer , Skotland , Irland , England , de danske Øer , Sverige , Ruter der endda gik videre sønderud i Evropa , hvor de tabte sig mellem Fremmede . Om Sommeren laa man i Viking og hærgede paa Kysterne , erhvervede sig Gods , som det hedder klogt i Sagaen ; Resten af Tiden rejste man omkring og oppebar Landskyld hjemme , Kongerne havde endnu deres Skat i Form af Fortæring paa Stedet , ved at ligge paa Gæsteri hos Bønderne , en Omflytning mellem Gaardene Aaret rundt ; først forholdsvis sent blev Kongen fastboende . De Slægter der havde Magten , Herser og Smaakonger , og som værgede Landet og tog deres Vederlag i Form af Underhold for deres Mænd , var oprindeligt Storbønder selv , men kom til at udgøre en Krigerkaste , hvoraf senere Fyrste - og Adelsvælde udviklede sig . Af Sagaerne har man Indtryk af en sluttet Række Familjer hvor Beretningerne samler sig om fø - rende Enkeltpersoner , men hvor UDVIKLINGSTRINET 11 alle Navnene gaar igen i forskellige Forbindelser , krydset over fra den ene Saga til den anden . Titler og Rang havde endnu ikke antaget faste Former indenfor Ætterne ; des stærkere gjorde Individualiteten sig gældende . Den ytrer sig dominerende i Vikingetiden , fordi personlige fysiske Fortrin var saa absolut afgørende . Vaabnenes og Krigsførelsens Art begunstigede endnu de Største og Stærkeste , en Udvælgelse fandt derfor Sted hvorved rene Atleter og Riser kom i Forgrunden . Nordens Fortid har været opfattet romantisk som „Kæmpernes " Tidsalder , den maa opfattes naturhistorisk . Udviklingen har ført med sig at kun store Folk , med en overlegen fysisk Udrustning , i bogstavelig Forstand , har kunnet gøre sig gældende ; af dem er der bleven en Klasse . Om Harald Haarfager , der svang sig op til Eneejer af Norges Rige , udtaler Snorre efter hans Død at han havde været „den stærkeste og største af alle Mænd " . Her afhang Magten eksklusivt af Individet . Alle hans Sønner og Efterkommere var store , atletiske Mænd . Endnu den Dag i Dag ser man flere Mænd over almindelig Størrelse i Norge end i noget andet Land . Den aandelige Udrustning der gik med Herskermagten var af en enkel , ligeløbende Natur , med eet Ord Ejendomskærhed , i det Store , det omfattende Instinkt der møder os hos Vikingetiden og Normannertidens store Landnamsmænd , lige op til Vilhelm Erobreren . Med Legemsstørrelse har fulgt en udvidet Trang til Besiddelsen af Jord . Endnu vil man bemærke at Godsejere ofte er store Folk , ligesom Ejendomsbesiddelse i mere overført Forstand , Storhandel , industrielle Foretagender , gerne gaar med Personer af korporlig Vægt , en Iagttagelse der kan forfølges lige til Kina . I 12 KVINDEN I SAGATIDEN Vikingetiden har Ejendom og fysisk Evne til at holde paa den været en og samme Ting . Med Udvidelsen af Magten fulgte siden en egen Form for abstrakt Viden , Herskersnille , hvor ren Legemsstyrke ikke var nok . For Norges Vedkommende kan det siges at først med Kong Sverre ser man det fysiske Fortrin træde i Baggrunden og aandelig Overlegenhed , Hoved , gøre sig gældende . Efter Sagaens Beskrivelse af Datidens Helte har de været massive helt igennem , okseagtige Karlfolk , med faa Aandsytringer , men en simpel Storhed i Forsættet , de har villet eje hele Verden , et Instinkt der da siden blev ensbetydende med Adel . De tænkte ikke i Smaabesiddelser , men i Herredømmet over Lande , og Skatteoppebørslerne derfra , Tankegangen jo simplere jo mere de gabede over . Hvad de ønskede sig tog de , Ejendomsretten fulgte med Besiddelsen . Ikke en Gang Modenhed gjordes nødig for at fyldestgøre Fyrstelighed ; derfor ser man Vikingerne begynde allerede i Drengealderen , pur unge Mænd erobrede Riger . Det var da ogsaa kun et Faatal af Vikingetidens berømte Navne der naaede at blive gamle , som oftest led de en voldsom Død allerede i Tyverne eller Trediverne , „faldt " , som Sprogbrugen er , den opretstaaende Stilling ombyttet med den liggende . Hele Livet var sat ind paa Ungdommen , i dobbelt Forstand levede man i en Ungtid . At det næsten kunde opfattes som en Lov at dø ung kommer til Orde i en Udtalelse af Kong Magnus Barfod , omkring Aar 1100 : „Til Hæder skal man Konge have , men ikke til et langt Liv . " Vikingetidens Menneske var saaledes den rendyrkede Type paa Krigeren , udvalgt af de Udvalgte , og paa Toppen af sin Ydeevne , Ynglingealderen , som for UDVIKLINGSTRINET 13 Bokseres Vedkommende nu , en Rovdrift af Livet , om man vil , men heller ikke uden en viril Pragt , som blænder mange endnu . En Karikatur naaede den fysiske Udvælgelse i de vidløse Uhyrer der gik under Navn af Bersærker , og som i Datidens Krigskunst har gjort Virkning som en Slags Tanks . De kunde ikke bruges til andet , saa ogsaa Fysik kunde gaa over en Grænse . Men en harmonisk Forening af individuel Styrke og gængs Mandfolkeforstand , saadan som hos Karl den Store , der først som gammel Mand lærte Bogstaver , var Vejen til Magten . De udvalgte Individer i Vikingetiden skabte endnu deres egen Rang , i Modsætning til senere Tiders Feudaladel , hvor medfødt Rang , Formalisme og Heraldik skabte Manden . Her som ellers i Naturen ser man en oprindelig , opstigende Udviklingslinje tabe sig i en forvokset og sekundær . Olav den Hellige og hans Brødre . Hvordan Kriger - og Ejendomsinstinktet ytrede sig i Herskerfamiljer paa et tidligt Tidspunkt , næsten som en nedarvet Kvalitet , derom har Snorre en lunerig og betegnende lille Anekdote . Den forekommer i Olav den Helliges Saga , hvor Kongen ved en Lejlighed besøgte sin Moder Aasta paa Ringarike , der havde været gift først med Harald Grenske , siden med Sigurd Syr , og den lyder saaledes efter Teksten : „Det fortælles at da Kong Olav var i et Gæstebud hos sin Moder Aasta førte hun sine Børn frem for ham for at vise ham dem . Kongen satte Guthorm , sin Broder , paa det ene Knæ og Halfdan paa det andet , 14 KVINDEN I SAGATIDEN Kongen saa paa Drengene , han rynkede Brynene og lod som om han var vred ; da blev Drengene bange . Da bar Aasta sin yngste Søn ind som hed Harald ; han var da tre Aar gammel ; Kongen rynkede Bryn ad ham , og han saa igen op paa ham ; da tog Kongen ham i Haaret og rykkede i det ; Drengen rakte op og ruskede ham i Skægget . Da sagde Kongen : „Hævngerrig vil du blive med Tiden , Frænde . " Dagen efter spaserede Kongen omkring paa Gaarden tilligemed sin Moder Aasta . De kom til et Kær der var . Der var Drengene , Aastas Sønner , Guthorm og Halfdan , og legede sammen , de havde gjort sig store Gaarde og store Kornlader , med mange Køer og Faar , det var deres Leg . Ikke langt derfra ved en leret Vig af Kæret legede Harald og havde mange Træspaaner som han flød med ved Bredden . Kongen spurgte ham hvad det betød . Han sagde at det var hans Hærskibe . Til det lo Kongen og sagde : „Ikke umuligt , Frænde , at den Tid kan komme da du raader for Skibe . " Kongen kaldte Guthorm og Halfdan til og spurgte Guthorm : „Hvad vilde du helst eje mest af , Frænde ? " „Agre , " svarede han . „Hvor store Agre kunde du tænke dig at eje ? " spurgte Kongen . Drengen svarer : „Saa meget vilde jeg ønske at hele Næsset her som gaar ud i Søen , at det var tilsaaet hver Sommer . " Men paa Næsset stod der ti Gaarde . „Meget Korn kunde der staa der , " siger Kongen . Da spurgte Kongen Halfdan hvad han helst vilde eje mest af . „Køer , " siger han . „Hvor mange Køer vilde du eje ? " spørger Kongen . Halfdan svarer : „Naar de gik til Vanding skulde de staa tykt sammen hele Bredden rundt . " „Store Gaarde tragter I efter , deri er I Eders Fader lig , " sagde Kongen . Nu spørger Kongen Harald : „Hvad vilde du eje mest af ? " „Huskarle , " siger han . „Hvor mange vilde UDVIKLINGSTRINET 15 du da eje ? " spørger Kongen . „Saa mange vilde jeg eje at de i et Maaltid kunde spise alle min Broder Halfdans Køer . " Kongen lo og sagde til Aasta : „Her opføder du nok en Konge , Moder . " Der skal ikke være talt flere Ord imellem dem . " Saa vidt Snorre . Det kunde tilføjes at Fortællingen ikke har noget om at Aasta viste sine Pigebørn frem for Kongen . Arvede Anlæg ytrer sig i Børnenes Lege , saa der kan ikke være Tvivl om hvem Aastas Drenge slægtede paa . Det første Instinkt er Besiddelsen af Jord , det andet Besiddelsen af Kvæg , Bondens Utilbøjeligheder , det tredje Skibe og Herredømme over Mænd , Krigerens Lyst , og Vejen til Magt , der nærer sig af de to første , Oprindelsen til Stænderne . Drengen Harald blev den senere Harald Haardraade , med det betegnende Tilnavn , Norges Konge , som endte sit Liv paa et Hærtog i England med en Pil i Struben . Stamfaderen Harald Haarfagers Størrelse gik endnu igen hos ham , han skal have været 5 Alen høj ! „Han var meget begærlig efter Magt og verdslig Fordel , " siger Snorre ; „fra sit femtende Aar , da han deltog i Slaget ved Stiklestad , havde han i femogtredive Aar ikke nogen Stund uden Uro eller Tvedragt . " Med Harald Haardraade har den førende Mennesketype i Vikingetiden helt løst sig fra Storbonden og er under Udvikling til den rendyrkede Fyrstelighed , som skulde fuldbyrde sig efter at Norden var bleven kristnet , i Tvillingvæksten mellem Kongemagten og Kirken . Skillelinjen kan sættes til hvor Jernbyrd afløser Udvælgelsen i Tvivlsmaal om Arvefølgen . Personlig Styrke kunde ikke vedblive at være afgørende naar det drejede sig om Magten . Vi - kingetiden gaar over i en 16 KVINDEN I SAGATIDEN anden Tid , hvor de nordiske Lande træder i et Afhængighedsforhold til Magter udenfor egne Regioner , Romervældets anden Fase . Peter den Store . Hvis man vil danne sig en aktuel Forestilling om Vikingetidens fysiske Udvikling kan man holde sig kendte Typer fra Nutiden for Øje , Atleter og Brydere , der er over Jævnmaalet i Størrelse og Styrke , men socialt beskedent placeret , som oftest i Værtshusholderfaget ; dog ogsaa i øvre Samfundslag træffes endnu Folk af mere end almindelig Størrelse , indenfor Militæret , Garden , en Rise f . Eks . som Lord Kitchener , der ragede op ovenud af sig selv , og om hvem det vist ogsaa kan siges at han i enkel Forstandsbygning , rettet mod substantielle Maal , havde noget der mindede om Vikingetidens Besjæling . Men den der i alle Træk mest kunde genkalde Vikingetiden er jo Peter den Store , han afgiver Typen paa ganske samme fysiske og aandelige Udviklingstrin som Sagatidens største Navne , tildels samme geografiske Horisont . Er han end ikke en direkte Ætling af de svenske Vikinger der grundede det russiske Rige , Varægerne , saa møder Traditionerne fra dem os dog lyslevende i hans Person . Den fysiske Udvælgelse havde her naaet sin Apex , som bekendt er af Kongemaalene paa Pillen i Roskilde Domkirke hans det højeste , og Danmark har haft høje Konger , det er vist ikke for meget sagt at han har været den største kendte Evropæer , fraregnet Abnorme . Og Peter den Stores aandelige Udrustning svarede ganske til hans Størrelse , og var af samme Mønster som de fremmeligste af Vikingetidens store UDVIKLINGSTRINET 17 Skikkelser , han var Landnamsmand som de , af en simpel selvfølgelig Storhed i Forsættet , tænkte i Riger , som de , og forsaavidt et udmærket Hoved , i Besiddelse af vidtskuende Initiativ og tilstrækkelig Kundskab , af praktisk Art , Skibsbyggeri , Ingeniørvæsen , til at drive et Land , Berøring endnu med Haandværk , som man ogsaa kender fra Vikingetidens Store , der tog personlig Del i Skibsbyggeri , ligesom endnu malajiske Standspersoner , alt i alt en af Tingene bestemt intellektuel Retning man kunde kalde for landhusholderisk , dynastisk Instinkt . Denne Linje i Tanken stammer ned fra Jorden , fra Jordbesiddere , som de Storbønder i den nordiske Historie der lagde Grunden til en Herskerklasse , et Husbondinstinkt , der siden isolerede sig og kulminerede i Kongemagten . Det var endnu ingen Abstraktion naar en Fyrste fik Tilnavnet den Store , hos Peter den Store betød det Dimensioner i enhver Henseende . I sit Privatliv var han umaadelig , ud over al Skranke , selvødelæggende , men med et positivt Udfald for sit Folk paa sit Regnebræt , og med et Aftryk af sin Personlighed paa Historiens Tapet Ingen nogensinde kunde naa at viske ud . Et Indblik paa en Gang i Peter den Stores Naturel som Russer , og i de Anlæg der gik tilbage til Vikingetiden , giver et Skrift af en arabisk Rejsende , Ibn Foszlan , der ved Aar 922 , altsaa endnu paa Harald Haarfagers Tid , besøgte Donaulandene og der kom i Berøring med et nordisk Folk , af samme Oprindelse som Varægerne , der havde stiftet Kongedømme i Rusland . Hvad der var Araberen mest paafaldende var disse Folks mægtige Legemsbygning , de var „høje som Palmetræer og havde en rødlig Hudfarve . " Skildringen har iøvrigt drasti - ske Træk der stemmer med 18 KVINDEN I SAGATIDEN hvad man ved om russiske Bojarers storstilede Mangel paa Maadehold , hvori Peter den Store lignede dem , og gælder ogsaa for Vikingerne , hvis man skal tro Sagaen , en Grad grellere maaske i Ibn Foszlans Beretning , som set med en sober Muhamedaners Øjne . Men i de Folk der udefra har taget sig ud som raa Barbarer genkender vi dog os selv , i en juvenil Alder ; et Træk i Særdeleshed , som ikke er os aldeles ubekendt i skandinaviske Lande den Dag i Dag , møder os i Ibn Foszlans Skildring , Tilbøjeligheden til Svir , Varægerne drak , Peter den Store drak , og man drak i Sagatiden , hvor en Hjemmeaften i Hallen hos Høvdingen eller Kongen af Snorre aldrig omtales uden som det Tidspunkt da man „sad ved Drikken " . Hjemmebrygget stærkt 01 , hvad man endnu paa Landet kaldte Gammeløl , har været Vikingens aftenlige Fornødenhed ; som oftest gik man sanseløs i Seng , hvorom Heimskringla fortæller , i Forbindelse med Drab og Overfald i den Anledning . Øl synes at have indgaaet i Dagligtilværelsen hos Datidens Standspersoner , som det endnu er Tilfældet hos indfødte Fyrster i Uganda , for hvem Øl næsten er et Hovednæringsmiddel . Malt omtales som en vigtig Skibsladning i Sagaen . Det hed at „drikke Jul " . Man drak . Andre Træk af Ibn Foszlans Skildring , Varægerne som Handelsmænd , en Høvdings Ligfærd , med dertil hørende Skikke , giver en Forestilling om disse Folks Forhold til Kvinden , hvorfra der i nogle Henseender kan sluttes ogsaa til Leveskik her i Norden , sammenholdt med hvad Sagaen siger om Kvindens Kaar . Dog tør det antages at disse Nordboer der tabte sig østerud i Rusland har bevaret en primitiv Hemningsløshed længere end i Hjemlandene , en Gradsforskel der da har bevaret sig endnu mellem UDVIKLINGSTRINET 19 Rusland og Vesterlandene . De først udvandrede er gaaet op i den indfødte tatariske Befolkning og kan delvis være præget af den . En historisk Fortsættelse af Varægernes Indvandring til Rusland i en Sagntid møder os i Vikingernes regelmæssige Forbindelse med det byzantinske Rige , den Tjeneste Væringerne gjorde i Miklagaard , hvorom Heimskringla har saa berømmelige Efterretninger . Vikingerne har her haft Berøring med en halvorientaliseret Afløsning af Antikens Kultur , som ikke har været uden Indflydelse paa dem , af Sagaen har man Indtryk af at de i hvert Fald kom godt klædte derfra , med Skarlagenskapper , og andre forfinede Herremandslader . Selv lod de sig ikke lumpe , men anvendte grandiose Kunster for at synes almægtigere end de Bønder de var , man læse om Sigurd Jorsalafars Indtog i Konstantinopel . De orientalske Insignier der fulgte med Kongemagten , Hovedguld , og en Række Embeder til Opvartning , Mundskænke og Skutilsvende Sagaen melder om , har de nok hentet Elementerne til der . Der lærte de at spille Shejk eller Skak , som Gravfund af Brikker viser , fødte Spillere og Intrigesmede som de var i Forvejen . Skakspillets Figurer taler om en tidlig fyrstelig Begrebsverden , Kongen , der er Spillets Midtpunkt , og Dronningen , som besynderligt nok er den mest bevægelige Brik ; Taarnet , det er befæstede Borge ; Springeren , som er Rytteriet ; Løberen , under et Diplomatiet ; endelig Bønderne , det er Tropperne og Folket , karakteriseret ved Antal ; tilsammen , og med alle Mulighederne for Konflikt , Indbegrebet af en fyrstelig Persons aandelige Horisont . Et Skakspil der gik Knud den Store imod foranledigede ham til at slaa sin Svoger Ulf Jarl ihjel . Skak , og mere , lærte man i Miklagaard . Gik Strømmen nu i Vikingetiden fra Nord mod Sydøst , saa er der noget i Snorres sagnagtige Beretning om „Midgaard " som Asernes Hjem , det vil sige Nordboernes Herkomst , der kan tydes som en Indvandring en Gang i modsat Retning , det indoevropæiske Hestfolks Spredning i forhistorisk Tid fra den turanske Steppe i Egnene omkring Aralsøen , en Oprindelse hvoraf Midgaardssagnet kan have dannet sig . Hvad Ibn Foszlan har om Varægernes Forhold til Kvinden falder partvis uigengiveligt . De Varer de rejste med til Markederne , fortæller han , bestod i Zobelskind og Piger . Deres øvrige Frimodighed overfor Kønnet kommer ind under hvad man ved om robuste vilde Folkeslag og deres som Overfald betonede Stilling til Kvinden . Nogle af de uciviliserede Træk vedrørende Kvinden , bl . a . Køb og Salg af hærtagne Kvinder , gaar igen i Sagaen , dog mere præget af naiv Skik end af Raahed , i hvert Fald sømmeligere fortalt ; hertil skal der vendes tilbage . Sagatidens Vaaben . Den fysisk højtudviklede mandlige Type i Vikingetiden optræder isoleret ud over Tiden ; men med Krudtets Opfindelse bortfalder Udvælgelsesmotivet som absolut gældende ; overfor Skydevaaben kom selv Riser tilkort . Et Blik paa Vikingetidens Vaaben viser Afhængigheden af fysisk Overlegenhed , saa længe den varede . Fjernvaabnet var Bue og Pil , et Vaaben værd at frygte , som Sagaen har en Række Eksempler paa , og som moderne fornyet Sportsanvendelse har vist ; det var Langbuen , virkningsfuld i normanniske Hære til op imod Middelalderens Slutning ; men med Datidens Rustning , Hjelm UDVIKLINGSTRINET 21 og Ringbrynje , var man beskyttet derimod , fraregnet Undtagelsestilfælde . Ellers dækkede man sig med Skjoldet , saa effektivt at der i Slagskildringer tales om at være uangribelig fra venstre Side , hvor man bar det , hvorimod det holdtes for farligt at blive angrebet paa højre Flanke , „faldet i Skjoldene " , som det hed . Angrebsvaabnene var Sværd , Spyd og Økse , den fra Bayeux - Tapetet kendte normanniske , smækre , langskaftede Stridsøkse , uadskillelig fra hver Mands Haand selv i Fredstid , som en Spaserestav ; jeg har set den i Privateje hos en endnu levende Mand i Norge , i hvis Familje den var gaaet i Arv . Af den og Spydet opstod et komponeret Vaaben , en Kesja , meget omtalt i Egils Saga , paa en Gang Økse og Kastespyd , et Vaaben hvoraf senere i Middelalderen Helebarden udviklede sig . Den beskrives saaledes : „Bladet paa den var to Alen langt , firkantet i Odden og bredt nedentil , Forbindelsen med Skaftet baade lang og tyk ; Skaftet var ikke længere end at man med Haanden kunde naa op til Bladet , det var umaadelig svært , Bladet var gjort fast med Jernspiger , og Skaftet beviklet med Jern over det hele . Med et saadant Spyd lod Brynjer sig gennemhugge . " Som Kesjaen saaledes er beskrevet brugte Thorolf Skallagrimsson den i det Slag i England hvor han faldt , det fortælles at han spiddede Jarl Ring dermed og løftede Spydet op over sit Hoved med Jarlen paa og stødte Skaftet ned i Jorden , saa at Jarlen døde paa Spydet for alles Øjne . Dette svære Skyts har været et første Forsøg paa at overtrumfe Rustningen , endnu før Krudtet var kendt . Sværdet var et saa vigtigt og skattet Vaaben at visse berømte Eksemplarer bar Navne , hvoraf mange forekommer i Sagaen , næsten som en Slags 22 KVINDEN I SAGATIDEN Individer , undertiden med overnaturlige Egenskaber , særlige Hemmeligheder ved Hærdningen af Staalet formodentlig : Nadr , hvilket betyder Hugormen , tysk Natter , og Dragvandel , hed Egils Sværd ; Kvernbideren et enestaaende Sværd i Hakon Adelstensfostres Besiddelse ; man behøver da ogsaa kun at tænkte paa Sværdet Skræp i Uffes Haand , kendt fra Sakse . Hvorledes en Kamp fandt Sted med Vikingetidens samtlige Vaaben faar man en Forestilling om ved den Lejlighed da Egil Skallagrimsson dræbte Bjergonund , saa nøje skildret i Enkeltheder af Sagafortælleren at man maa tro han her har ønsket at give Typen paa Vaabenarterne og deres Brug paa Egils Tid . Personlig Styrke og Færdighed var altafgørende i Krig . Den derved udviklede maskuline Type og Datidens høje Idrætsideal sidestiller Vikingetiden med Hellas , dog med en anden Nuance , voldsommere , og blottet for Grækernes Evne til at fastholde deres egen Standard i Billedkunsten . Derimod ejede de en kraftig historiografisk og epigrammatisk Aare . Sit højeste Udtryk naar Tidens Ideal i hvad der vides om Olav Trygveson , hvis Færdighed som Idrætsmand genkalder hvad Nutidens Olympiademestre formaar , kun at Olav Trygveson var fremragende ikke i een Idrætsgren , men i dem alle . Han kastede med Spyd med begge Hænder , der var ikke noget hos ham der hed Kejten , han legede med tre Sværd i Luften paa en Gang , gik ude paa Aarerne af et Langskib under Roning , en Færdighed hvor han staar lige med Tømmerfløderes Balance i Nutiden i Kanada , han kunde ikke dukkes af Nogen i Svømning , men dukkede selv alle . Og dog skulde netop han lide Druknedøden . Det er som om hans Død i Slaget ved Svold , Aar 1000 , sætter et Punktum UDVIKLINGSTRINET 23 for Vikingetidens høje fysiske Udvikling ; siden gjorde andre Egenskaber sig gældende . Af Sind , naar han mødte Modstand , var Olav Trygveson jo forfærdelig . Han gik saa vidt som til at lade et Fad Gløder sætte paa Maven af en Storbonde der ikke vilde lade sig kristne , en anden lod han rive ihjel af en glubsk Hund han havde , en uhyggelig Maade at indføre en mildere Religion paa , og Vikingetidens Kræfter der optraadte opløsende mod sig selv . Mellem disse haarde , ubændige Mænd skulde Sagatidens Kvinder bjerge sig . Det har udviklet det fysiske Tømmer ogsaa hos dem . Et stærkt personligt , individuelt Indtryk har man af Sagatidens Kvinder . Sagatidens og Nutidens Bønder . I hvilken Grad Individualiteten gjorde sig gældende hos begge Køn i Vikingetiden , indenfor et Niveau af Slægter , ses paa ejendommelig Maade paa Navne og Tilnavne , man var Person mere end man var af Stand ; en intim Klan - Aand rørte sig indenfor Ringen i den Maade hvorpaa man mærkede hinanden , ligesom ved et Klip i Øret . En fremragende Mand , Stamfader til en Slægt , hed Ketil Fladnæse , ikke for at fornærme Manden , men saa tog Ingen fejl af hvem man mente , det var en Synsforestilling ; Erling Skakke hed saaledes fordi han bar Hovedet skævt efter et helet Saar erhvervet paa Slagmarken , for saa vidt et Hædersnavn ; en anden Stormand derimod hed Sigurd Syr , hvilket vil sige So , fordi han skønt af Kongeæt var en god Agerdyrker og altid rodede i Jorden ; det skulde sidde paa ham . Hvorfor bar Harald Blaatand det alt andet end kongelige Til - navn ? Ja han maa jo 24 KVINDEN I SAGATIDEN virkelig have haft misfarvede Tænder , uagtet Datiden ikke kendte Tobak , for hvorfor skulde man ellers have mærket ham netop med det Træk ? Navngivningen taler om et sluttet Selskab , hvor man har haft ganske bestemte Indtryk af hinanden . Den stærke intime Individualisering hos Vikingetidens Mennesker har haft noget tilsvarende hos Bønderne op imod vor Tid , saa længe de var sig selv , en Relikt deraf , og hvem andre skulde de heller stamme ned fra end de Folk der har siddet paa Gaardene et Tusind Aar før dem ? Indbyrdes gik de under Navne eller Tilnavne der bar en Persons Signalement som et Fingeraftryk ; Jordemoder - Jens hed en meget agtet Gaardmand jeg har kendt , skønt han aldeles ikke var Jordemodermand og Oprindelsen iøvrigt dunkel ; Frants - Peter hed en anden , uden Efternavn , ingen kaldte ham andet ; en tredje hed Moust , vel forkortet af Mouritz , og var ene om det , et helt Herred vidste hvem Moust var . En given Klang , mere end det borgerlige Navn selv , var identificerende for en Person , samme naturlige Maade at sondre mellem Mennesker paa som i Sagaen . Gitte fra Vesterbølle hed en Gaardmandskone der var bleven tidlig Enke og som drev sin Gaard selv , hun kørte om Kap med de andre Bønder paa Landevejene Markedsdage , det hoppede i Brystet paa Folk blot at høre hendes Navn . Alene ved Navnets Kraft staar hun for mig lige saa nær og nu lige saa fjern som Sagatidens Personer . Hvorledes et eksklusivt Navn opstaar , som Harald Graafeld , en af Gunhild Kongemoders Sønner , kan man læse direkte om hos Snorre . Tilbøjeligheden til snæver individuel Karakteristik synes at hænge ved Nordboer og Angelsaksere ; i aktuel amerikansk Presse vil man UDVIKLINGSTRINET 25 møde samme ofte nærgaaende Maade at kendetegne Personer paa , udhænge dem , ved at hæfte et eller to Epitheter til deres Navne . Tre Holdepunkter har man da , naar man søger Nøglen til en svunden Tids Stilling til Livet , specielt Forholdet mellem Mand og Kvinde , nemlig : Sagaliteraturen selv som uforgængelig Kilde , altid at øse af ; det nordisk - angelsaksiske universelle Temperament , som det ytrer sig endnu ; og saa hvad der kan vides om Bønder paa et Tidspunkt da de endnu bevarede en Arv , i Blodet , fra Forfædre i den yngre Jernalder , urørt . Hvad Blodet betyder ved man fra den levende Tradition der gennemtrænger alt hvad Bjørnson frembragte , alt hvad han var . Man maa have levet mellem Bønder for at vide noget om nordiske , endnu primitive Kvinder , næsten uforandret med Sagatidens Nerve , man maa som Dreng have levet i de Straaler der udgik fra store voksne , liflige Bønderpiger for at se Sagatidens Kvinder for sig ; Erindringen om levende Mennesker man har kendt falder da sammen med de mytiske store kvindelige Figurer fra Sagaen ; man mindes med samme Varme fra sin egen Tid og ned over Aarhundrederne . Sagaerne staar for nogle som blot Oldliteratur , Æstetik , saa meget fattigere for dem ; for andre er de Liv af deres Liv . Afgiver Bønderne i Blodet Nøglen til Sagatidens Mennesker , med Modifikation , saa er det tilladt at søge Indblik i Datidens Forhold mellem Mand og Kvinde ved en Parallel med Nutiden , noget i Trinet , hvordan Lømler elsker . Ved man det ? Man ransage sig selv ! Mig bekendt gaar her megen sjælfuld Følsomhed , omhyggelig skjult , Haand i Haand med en tilskuebaaren nødvendig Bryskhed overfor det andet Køn , næsten ikke til at skelne fra Brutalitet . 26 KVINDEN I SAGATIDEN Mandelejren kræver visse Former . Man lade sig ikke narre deraf . Og nu Ungkvinderne , Tøsene , hvilke er deres Følelser ? Ved de det selv ? En hel Del af hvad der kan formodes at foregaa i unge nys udsprungne Sjæle , og som man maaske bevarer Erindringer om fra egen Erfaringskreds selv , kan vist med Held oversættes til Sagatidens Forhold mellem Kønnene , skurrende Manerer , men Hjerter af Guld . Kvinde og Mand i Sagatiden var under Naturens Lov , som de er nu . Det tør man tro om Datidens Kvinder : de er ikke bleven forsømt . Som sene Sønner af dem vil vi se tilbage til Sagatidens Kvinder , Mødre , Husfruer og Døtre , og søge Træk sammen af den Troskab hvormed de bar haarde Tilskikkelser og bjergede Livet uskadt over i Slægterne der fulgte efter dem , til vi nu , nogle og tredive Slægtled efter , uden at opgive strenge mandlige Prærogativer kan vie dem vor Beundring og Taknemlighed . 20 KVINDEN I SAGATIDEN GUNHILD KONGEMODERS SAGA VIKINGETIDENS FYLGJE EN særlig iøjnefaldende Karakter er Erik Blodøkses Dronning , Gunhild , siden kaldet Kongemoder , som gaar igen i flere Sagaer . Det havde været i Sagaens Aand at samle alt om en Person , der forekommer spredt omtalt paa flere Steder , til en Saga for sig , altsaa en Gunhild Kongemoders Saga , Emnet var mærkeligt nok dertil , men skønt Kvinden langtfra indtog nogen tilsidesat Stilling i Ungtiden hos Nordboerne er hun dog ikke kommen i Betragtning som den der kunde give Navn til en Saga heller , Tanken har ikke foreligget . Her skal alle de Steder udskrives af Heimskringla og af de øvrige Sagaer hvor denne Vikingetidens mest dæmoniske Kvindeskikkelse omtales . Hun virker som selve Vikingetidens Fylgje , med en Ulvindes Hjerte , midt i en Ynglingealder , en Udfoldelse af Naturen selv , de skrankeløse , ufredstiftende og selvødelæggende Kræfter der gaar gennem denne urolige Periode i nordisk Historie ; paa Godt og Ondt er det virkelig som om hun kan kaldes Moder til Tidsaanden , Ophav til den , som hun blev kaldt Moder til et Kuld Sønner der alle blev Konger , og alle fandt en voldsom Død . Gunhild findes . De Steder hvor Dronning Gunhild omtales hos Snorre gaar fra Harald Haarfagers Saga gennem Hakon den Godes Saga , Eriksønnernes Saga , altsaa dem hvem hun var Moder til , Hakon Jarls Saga , Olav Trygvesons Saga , og ind i Olav den Helliges Saga , hendes Tidsalder falder saaledes væsentlig indenfor den endnu hedenske Del af Vikingetiden , da den udfoldede sig efter egne elementære Love ; Kristendommen var paa Tærsklen , men den naaede ikke Gunhild , selv om hun ved en Lejlighed fik Vand paa sig . Det første man hører om hende , naar man følger Heimskringla , er hvordan hun blev gift med Erik Blodøkse . Fortællingen lyder som følger , i Oversættelse direkte fra den islandske Tekst : „Erik blev opfostret hos Hersen Torer Roaldsen i Fjordene ; han var den der var Kong Harald kærest af hans Sønner og den han ventede sig mest af . Da Erik var tolv Aar gammel gav Harald ham fem Langskibe , hvormed han drog i Viking , først i Østerleden , derpaa sydpaa til Danmark , Frisland og Saksen ; disse Tog varede i fire Aar . Derefter sejlede han over Nordsøen og hærgede i Skotland og Bretland , Irland og Nordfrankrig , det optog ham andre fire Aar . Endelig drog han nordpaa op til Finmarken og helt over til Bjarmeland , leverede store Kampe der og kom sejrrig derfra . Paa Tilbagevejen til Finmarken fandt hans Mænd i en Gamme en Kvinde hvis Skønhed de aldrig havde set Mage til ; hun sagde at hun hed Gunhild , og at hendes Fader boede paa Haalogaland og hed Asser Tote . „Jeg har opholdt mig her " fortæller hun , „for at gaa i Lære hos to Finner der er VIKINGETIDENSFYLGJE 29 de tryllekyndigste i hele Finmarken . De er nu taget paa Jagt . De vil eje mig begge to , og de er saa kyndige at de følger Spor som Hunde , og det hvad enten det er Tøvejr eller paa Frostsne , de staar saa godt paa Ski at ingenting kan undgaa dem , hverken Mennesker eller Dyr , og hvadsomhelst de skyder efter , det rammer de . Enhver der er kommen her i Nærheden har de gjort Ende paa . Hvis de bliver vrede vender Jorden sig for deres Blik , og alt Levende der kommer for deres Øjne falder dødt til Jorden . Nu maa I for ingen Pris gaa i Vejen for dem , men jeg vil skjule Jer her i Gammen , vi skal da se om vi kan faa Held til at slaa dem ihjel . " De gik ind paa at hun gemte dem . Hun tog nu en Linneds Pose , som det forekom dem der var Aske i , og strøede noget deraf med Haanden baade indeni og udenfor Gammen . Lidt efter vender Finnerne hjem , og de spørger om hvem det er der er kommen , men hun siger at der er Ingen kommen , og det synes Finnerne er mærkeligt , for de har fulgt Sporene lige til Gammen , og der holdt de op . De gør nu Ild op og laver sig Mad , og efter at de har afspist reder Gunhild sin Seng . Saadan var det gaaet tre Nætter i Træk , at Gunhild havde sovet , men de to havde vaaget , den ene over den anden , af Skinsyge . Da sagde hun : „Kom nu her og lig en paa hver Side af mig . " Det blev de glade over og gjorde som hun sagde , hun holdt en Arm om Halsen paa hver af dem . De falder i Søvn , hun vækker dem , og de falder straks i Søvn igen , og denne Gang sover de saa fast at hun har ondt ved at vække dem ; paa ny falder de i Søvn , og nu kan hun slet ikke faa dem vakt mere ; hun sætter dem op , og endda bliver de ved med at sove . Da tager hun to store Sælbælge og trækker ned over Hovedet paa dem og sur - rer dem stramt til 30 KVINDEN I SAGATIDEN nedenfor Hænderne ; saa giver hun Tegn til Kongsmændene , de løber frem og bærer Vaaben paa Finnerne , faar dem fældet og slæber dem ud af Gammen . Om Natten kom der saa svære Tordenskrald at de maatte blive hvor de var , men om Morgenen vendte de tilbage til Skibene , havde Gunhild med sig og førte hende frem for Erik . Han rejste sydpaa til Haalogaland , sendte Bud efter Asser Tote og sagde ham at han vilde have hans Datter . Til det havde Asser Jaord , og Erik fik da Gunhild og havde hende med sig sydefter ned i Landet . " Saaledes blev Gunhild gift . Snorre har givet Omstændighederne ved Gunhilds første Tilsynekomst en dramatisk Form , med et i vore Øjne usandsynligt Præg ; men med Datidens Fortolkning af Aarsagssammenhæng var man rede til at tage det Overnaturlige med i Betragtning , naar en Persons farlige Egenskaber ikke paa anden Maade kunde forklares . Introduktionen lægger straks Gunhilds Rænkefuldhed og hendes fuldkomne Ubekymrethed hvad angaar Menneskeliv for Dagen . At hun var efterstræbt af Mænd , og at hun med fuldmoden Kvindelighed var sig denne Magt bevidst , derom vidner Snorres Præsentation ogsaa med al Tydelighed . Haalogaland , det er Nordlysland , den nordligste , fjerneste Del af Norge , nu Nordland , de lange arktiske Vintre og de korte Somres Land , Midnatssolens Land , med det blege lave Lys hele Døgnet og den hektiske Blussen af et sparsomt Liv , Vækster der rækker sig ud af sig selv , og en egen Form for Nerver hos Befolkningen , de faa spredte Fiskere og Jægere der er bleven forslaaet saa langt nordpaa , et Liv i Lys , som Døgnfluens korte Flugt , og en Larvetilværelse , forsænket i den lange evige Nat Resten af Aaret . VIKINGETIDENSFYLGJE 31 Endnu i vor Tid er der kommen Vidnesbyrd om besynderligt forkoglede Sind fra Nordland , Egenskaber der viser mod elementære Tusmørkesider i menneskelig Natur . Et andet Folkefærd , hvis Oprindelse rækker ind i Asien , møder her Nordboen ved den yderste nordlige Grænse , Finner , hvormed de Gamle mente Lapper , paa Gunhilds Tid berygtet som tryllekyndige , et hedensk Shamanvæsen de har været kendt for indtil for nyligt ; til denne Natverden er Overleveringen om Gunhild Kongemoder knyttet . Det ligger nær at tro at hun ogsaa har haft noget i Afstamningen fra dette Naturfolk , en ranet umælende Finnepige en Gang , hvis Blod er gaaet igen i Slægten , herfra hendes Temperament og en Uberegnelighed i hendes Natur som har været Nordboerne fremmed , siden hun fik det Ry imellem dem hun fik . Hun har været af en anden Avl end de øvrige nordiske Kvinder i Sagaen , saadan som vi kender dem og kendes ved dem , de lyse simple Kvinder der gaar deres Gang gennem en haard Tid ; var de Dagen , med Solen paa Himlen , da var hun Natten , med Mulm og Maane og alle Nattens onde Aander . 28 KVINDEN I SAGATIDEN ERIK OG GUNHILDS GERNINGER DET næste Snorre har om Gunhild er at hun som Erik Blodøkses Dronning mistænkes for Giftmord paa en af hans Brødre , Halvdan Svarte , der var Underkonge over Trønderne ; han døde pludselig ved et Gæstebud i Trondhjem — „og Folk snakkede sig imellem om at Dronning Gunhild havde købt en troldkyndig Kvinde til at berede ham Banedrik . " Samme Halvdan Svarte havde paa et tidligere Tidspunkt søgt at brænde Erik inde , saa helt sagesløs var han ikke . Erik paa sin Side indebrændte en anden af Brødrene ved Navn Ragnvald Rettelbeine , Konge paa Hadeland . Snorres Beretning fortjener at afskrives : „Erik Blodøkses Maal var at blive Overkonge over alle sine Brødre , det var ogsaa Harald Haarfagers Mening , de to , Fader og Søn , var som oftest sammen . Ragnvald Rettelbeine havde Hadeland , han lærte Trolddom og blev Sejdmand . Kong Harald kunde ikke lide Sejdmænd . Paa Hordaland var der en Sejdmand der hed Vitgeir , til ham sendte Kongen Bud og bød ham holde op med Sejd ; han svarede med et Stev : Maa vi ikke sejde , vi som er Sønner af Karle og Kærlinger , naar Ragnvald sejder , Rettelbeine , Haralds høje Søn paa Hadeland ? Men da Kong Harald fik dette foresagt rejste Erik Blodøkse med hans Billigelse til Oplandene og kom til Hadeland . Der indebrændte han sin Broder Ragnvald sammen med 80 Sejdmænd , og det Værk blev meget rost , " siger Snorre . Trolddom har aabenbart været anset for en Vederstyggelighed , naar man ikke selv udøvede den ; Gunhild har nok været ekstra forarget . Endnu en af Brødrene , Bjørn Farmand , som han hed fordi han som Kongesøn paa uvanlig Vis gav sig af med fredelig Købmandsfærd , belavede Erik sig paa at indebrænde , og dræbte ham da han søgte ud af Huset . Hans Gravhøj , Farmandshaugen , paavises endnu . Sit Tilnavn , Blodøkse , bar Erik med Grund . Harald Haarfager havde mange Sønner , saa mange Efterkommere vist i Virkeligheden at de fleste gamle indfødte Slægter i Norge den Dag i Dag nedleder deres Herkomst fra ham . Saa Erik Blodøkse havde et Arbejde for sig med at faa dem udryddet . I denne hans første Aars Kongegerning støttedes han ivrigt af Gunhild . Selv om hendes Indflydelse ikke altid noteres , men viser sig kun nu og da i enkelte aabenlyse Træk , saa var det den gennemgaaende Bevæggrund i hendes hele Liv , en uudslukkelig Magtsyge , først paa Manden , Erik Blodøkses Vegne , hvem hun ønskede Enevælden paa Bekostning af alle hans Brødre , siden paa sine Sønners og egne Vegne , uden Hensyn til hvad der stillede sig i Vejen . Slog Erik med Kloen som en Løve , da stak hun som en Slange ; var han den fortærende Brand , da var hun Vinden der pustede til Luen . De to sidste af sine Brødre Erik ryddede af Vejen var Olav og Sigrod , Konger over Vestfold og Trøndelagen , som havde sluttet sig sammen for at værge sig imod ham , han overfaldt dem i Tønsberg med en 34 KVINDEN I SAGATIDEN overmægtig Hær og fældede dem begge . Han og Gunhild raadede nu over det meste af Landet . Paa dette Tidspunkt karakteriserer Snorre Kongeparret som følger : „Erik var en stor og smuk Mand , stærk og handlekraftig , en stor Kriger og sejrsæl , af et opfarende Sind , grum , uvenlig og af faa Ord . Gunhild , hans Kone , var den skønneste Kvinde , klog og troldkyndig , glad i Mælet , det underfundigste og grummeste Menneske . " Erik og Gunhild fik otte Børn , smukke og haabefulde allesammen . MenThøk var nu ude efter Erik . Ligesom man havde glemt Misteltenen , da Balders Liv skulde sikres , var der endnu en Broder Erik ikke havde faaet ombragt , Hakon , yngste Søn af Harald Haarfager og Tora Mosterstang , hvem han havde sendt afvejen til England , hvor han blev opfostret hos Kong Adelsten , og af den Grund kom til at hedde Hakon Adelstensfostre , siden efter 26 Aars lykkelige Regering Hakon den Gode . Da han efter Harald Haarfagers Død indfandt sig i Norge vilde Alle have ham til Konge , og Ingen Erik ; man havde faaet nok af Blodøksen . Enigheden var saa almindelig at Erik maatte rømme Landet , uden Kamp ; han og Gunhild , med samt hvem der vilde følge ham , sejlede vesterpaa til Orknøerne , siden England , og Erik gensaa aldrig siden Norge . Fra nu af gik Gunhild ind til et omflakkende Liv , et Liv paa Skibe , som Mændenes uafladelige Togter førte med sig . ERIKOGGUNHILDSGERNINGER 33 GUNHILD OG EGIL S KALLAGRIMSSON EFTER nogen Tids Fribytterliv i Vesterleden , hvorunder han samlede mange Eventyrere om sig og begyndte at true England , uskadeliggjorde Kong Adelsten Erik Blodøkse ved at indrømme ham Herredømmet over Northumberland , som var mere dansk og norsk end det var engelsk , mod at han skulde beskytte Kysterne mod andre Vikinger af hans egen Art . En Betingelse var at han lod sig døbe , med samt alle sine . Noget skulde Forliget koste , saa Erik indvilligede , tog den rette Tro , siger Snorre . Ved den Lejlighed var det at Gunhild blev vædet . Northumberland regnedes for en Femtedel af England , smaat nok for Eriks Behov ; naar Oppebørslerne derfra ikke slog til laa han i Hærfærd om Somrene og hærgede i Skotland , Hebriderne , Irland og Bretland , Datidens Navn for Wales , „og avlede sig derved Gods " . Han og Gunhild residerede i Jorvik , nu York , der før havde været Lodbrogsønnernes Sæde . Og her forefaldt der en Hændelse som fører fra Heimskringla ind i Egils Saga . Det fortælles at Gunhild lod berede Sejd og koglede det saadan sammen at Egil Skallagrimsson aldrig skulde finde Ro paa Island , før hun fik ham for Øje . Aarsagen laa tilbage i Tiden da Erik og Gunhild endnu sad i Norge ; der havde da været 36 KVINDEN I SAGATIDEN blodige Uoverensstemmelser imellem dem og Egil . Egils Overtrædelser . Det var begyndt med at de traf hinanden paa Øen Atle , hvor Kongen og Dronningen var taget hen for at fejre Diseblot , Ofring til Skytsgudinderne . Øen bestyredes for Kongen af en Mand ved Navn Baard . Samme Aften kom Egil til Øen paa en tilfældig Udflugt , sammen med Thorer Herses Skatteopkræver Ølver og nogle Rorskarle ; de havde haft haardt Vejr , og bad om Nattely . Baard anviste dem et Ildhus hvor de kunde tørre deres Klæder , gav dem Halm at sove i og Tykmælk og Kærnemælk til at slukke deres Tørst . Senere da Gildet begyndte og Kongen hørte om Gæsterne bød han Ølver og Egil ind til sig , og de fik nu Øl i Overflod . Blotet antog Karakter af et umaadeligt Drikkelag med Tvangsskaale , og Egil gik i Gang med at drikke alle under Bordet . Han kunde ikke glemme Baard hans Knebenhed og ytrede sig derom i et af de aabenmundede Vers han havde for Vane at strø om sig : Godt forstod du at gemme , du Gæve , Øllet til Diserne ; intet Øl fandtes i Huset , da Ølver og Egil forsmægtede . Karlfolks kostbare Tørst forspildte du med Kernemælk ! Længe skal , Baard , man lede efter lumpnere Løgnhals ! Den ustyrlige unge Kæmpe vakte Dronningens Opmærksomhed , og hun og Baard stak Hovederne sammen , de enedes om at blande GUNHILD OG EGIL S KALLAGRIMSSON 37 noget Djævelskab i Øllet til Egil , Kunster der laa til Gunhild , men Egil fattede Mistanke og stak sig i Haanden , smurte Blod paa Hornet og ristede Runer paa det , saa det sprak , med Ondt skal Ondt fordrives ! Senere paa Aftenen , da alle var umenneskeligt fulde , rendte Egil sit Sværd gennem Kroppen paa Baard . Drabet bemærkedes ikke straks , fordi ogsaa Ølver flød paa Gulvet , og Egil undkom ved at svømme over til en anden Ø , hvor han overlistede Forfølgerne , dræbte nogle Stykker af dem og bemægtigede sig deres Baad . Thorer Herse , hos hvem han for Tiden opholdt sig og dennes Søn Arinbjørn , Egils senere saa prøvede Ven , var i Uvished om hvor han var bleven af , men næste Morgen vendte han hjem ; og da man spurgte ham hvordan han var sluppen fra Kong Eriks Mænd svarede han med følgende sorgløse Strofe : Saadan skiltes jeg fra Norges Beskærmer , den daadkraftige Drot , med samt hans Dronning Gunhild , at tre af Eriks agtede Følgesvende afgik ( Daaden skal ikke dølges ) pludseligt ved Døden . Men det kostede ham Opholdstilladelsen i Riget . Sagen blev vel forligt , Thorer Herse betalte Bøderne , men Kong Erik forviste Egil fra Norge , og han og Gunhild glemte ham ikke hans Raskhed . Egil var nu nogen Tid i Viking sammen med sin Broder Thorolf , ved hvilken Lejlighed de bl . a . plyndrede og afbrændte Lund . Trods Forbudet vendte de tilbage til Norge og vilde gerne blive hos Thorer Herse om Vinteren . Og han , der havde en høj Stjerne hos 38 KVINDEN I SAGATIDEN Kong Erik , fik ham virkelig til at give Tilladelsen , meget imod den hævngerrige Gunhilds Vilje . „Jeg ser , Erik , " sagde hun , „at det nu gaar dig som sædvanlig , du lader dig besnakke af Folk og har ingen Hukommelse for hvad Skade man gør dig . Du vil skaane disse Skallagrimssønner saa længe til de endnu en Gang bliver nogle af dine nærmeste Frænders Død . Naar du ikke lader til at tage dig Baards Drab nær , saa gør jeg det . " „Der er da Ingen der hidser mig til Grusomhed som du , " siger Kongen . „Der har dog været en Gang da det var hedt nok mellem dig og Thorolf . Jeg har ikke i Sinde at tage mit Ord tilbage , hvad de Brødre angaar . " „Thorolf var velset her , " siger Gunhild , „indtil Egil ødelagde det for ham , nu regner jeg dem begge under et . " Det blev som Kongen havde sagt . Et vist gemt Nag skinner igennem Kong Eriks Ord , Hentydningen til hvad der havde været mellem Gunhild og den store statelige Thorolf , Ingen vidste hvad ; men siden forelaa der jo Beviser nok for at Gunhild ikke lod nogen Mand uforsøgt der kom indenfor hendes Rækkevidde . Erik Blodøkse var da i den Situation at han trods al Grund til at ramme Skallagrimssønnerne foretrak at ramme Gunhild , en ganske egen Snørkel i et Mandfolkesind . Men Gunhild kunde ikke bære Ydmygelsen og hidsede sine to Brødre , Ejvind Skreja og Alf Askmand , op til at efterstræbe Skallagrimssønnerne . Et stort Blot skulde finde Sted om Foraaret paa Gaular , hvor ogsaa Thorolf og Egil ventedes at indfinde sig , og som Gunhild sagde : „Mellem saa mange Mennesker kan man let komme til at dræbe en eller anden ; jeg saa helst det blev GUNHILD OG EGILSKALLAGRIMSSON 39 en af Skallagrimssønnerne , men allerhelst dem begge to . " Brødrene lovede det . Thorer Herse sørgede imidlertid for at Egil ikke kom med til Blotet , han kendte hans Voldsomhed ; derimod rejste han og Thorolf . De skiltes hverken Dag eller Nat , saa Ejvind Skreja maatte derfor sige til Søsteren at han ikke kunde faa Ram paa Thorolf . Hun bad ham da dræbe en eller anden af hans Mænd , hellere end slet Ingen . Endelig en Aften da der var Drikkelag , og Mændene i den hellige Anledning var ubevæbnede , lykkedes det Ejvind Skreja at yppe Klammeri med en af Thorolfs betroede Mænd , Thorvald Ofse , og stikke ham ned . Følgerne for Ejvind var at han blev „Varg i Veum " , lyst fredløs , selv Kongen kunde ikke gøre mere for ham end at give ham et stort Langskib og sende ham sydpaa ned til Danmark til Harald Blaatand , der satte ham til Landeværnsmand imod Vikinger . Senere da Egil og Thorolf havde været i Viking og hærget i Frisland og var paa Vejen hjemefter fik de at vide at Ejvind Skreja laa i Baghold oppe ved Jyllands Side , paa Vestkysten , med en hel Flaade han havde draget sammen imod dem , og at han selv laa i Nærheden med to lette Skibe . Egil overraskede ham i Dagningen og dængede Skibene til med Sten og Vaaben , mange af Ejvinds Mænd faldt , og selv sprang han overbord , svømmede i Land og undkom tilligemed Resten af Mandskabet . Egil og hans Folk bemægtigede sig Skibene , og da de kom tilbage til Flaaden , og Thorolf spurgte dem hvor de havde de to Skibe fra , kvad Egil : Det regnede lidt med Sten fra Stævn udfor Jyllands Side , Danmarks Værn imod Vikinger værgede sig uforsonlig , indtil Sundet og Sandkysten lokkede Besætningen til sig ; der viste Ejvind Skreja sig som den skrappeste Svømmer . Dette Udfald af Gunhilds Rænker gjorde ikke Spændingen mellem hende og Egil mindre , det trykkede kun Tornen dybere ind . Men Egil og Thorolf søgte dog nu andre Strande . I den følgende Tid var de paa vidtløftige Togter til Saksen og Flandern og gik siden med 300 Mand i den engelske Kong Adelstens Tjeneste , med hvem de deltog i det berømmelige Slag imod Skottekongen Olaf den Røde , der var halvt af skotsk , halvt af dansk Æt og nedstammede fra Regner Lodbrog . Her faldt Thorolf , efter store Bedrifter ; Skildringen hører til det mærkeligste i Egils Saga . Over hans Grav kvad Egil : Frem brød Jarlens Bane i Krigsgudens bragende Vaabenlarm . Den Tapreste af de Tapre , Thorolf , selv han maatte segne . Nu grønnes i England Græstørven over min Broders Grav . Sjælden var bitrere Sorg sværere at bære . Egil selv kom fra Englandsrejsen med megen Hæder , efter at have glimret i lige Grad ved Vaabendaad og Skjaldskab , rigt belønnet af Kong Adelsten og paa Toppen af sin Anseelse . Nu indfandt han sig i Norge hos sin Ven Arinbjørn og kom straks i Konflikt med Kong Erik og Gunhild i Anledning af en Arvesag . Det forholdt sig saadan at Asgerd , Bjørn Høld og Thora Hladhønds GUNHILD OG EGIL SKALLAGRIMSSON 41 Datter , havde været gift med Thorolf . Efter hans Død tog hun Ophold hos Arinbjørn . Hun havde en Halvsøster der blev gift med Bjergønund , en stor , stærk og rig , meget vanskelig Mand . Egil blev nu gift med Asgerd , Broderens Enke , og tog for flere Aar Ophold hjemme hos Faderen paa Island . Der hørte han saa at Bjørn Høld var død , og at Bjergønund straks havde lagt Beslag paa al Arv efter ham paa sin Kones Vegne . Egil mente at Arven til Hælvten tilfaldt Asgerd og rejste i den Anledning til Norge ; det kom til en bitter Proces , hvorom Sagaen har en lang udførlig Beretning . Retshandlingen fandt Sted under store Former og i Kong Erik og Dronning Gunhilds Nærværelse paa Gulating , og Arinbjørn førte Sagen for Egil . Efter de Vidner han fremførte saa det ud til at Afgørelsen hældede til Egils Side , det stod paa om Dommerne vilde tage Vidnerne i Ed , hvilket de erklærede sig villige til , med mindre Kongen forbød det . Kongen vilde hverken tillade eller forbyde det . Da greb Gunhild Ordet : „Det er dog for galt , Konge , at du vil finde dig i Lovtrækkeri af denne store Egil . Om han saa tragtede efter din Kongeværdighed vilde du vel ikke en Gang stoppe Munden paa ham . Men selv om du ikke vil fremme Sagen til Ønunds Fordel har jeg ikke i Sinde at taale at Egil træder mine Venners Ret i den Grad under Fødder at han ved Kneb tilegner sig Ønunds Ejendom . " Hun saa sig om efter sin Broder Alf Askmand : „Hvor er du , Askmand ? Gaa du med dine Folk hen til Dommerne og sørg for at Dommerne ikke afsiger en saa uretfærdig Dom . " Alf Askmand og hans Svende styrtede sig da over Retsindhegningen , skar de fredhellige Baand i Stykker , brød Stængerne ned og sprængte Dommerne fra hinanden . Der blev nu stor Larm paa Tinget , Egil 42 KVINDEN I SAGATIDEN udfordrer Bjergønund til Holmgang , og da Kongen svarer paa hans Vegne er det ikke langt fra at Egil udfordrer selve Kongen . Dette indsaa Arinbjørn gik for vidt og førte Egil med samt sit Følge bort fra Tinget . Men forinden saa Egil Lejlighed til at undsige hele Tinget og det halve Norge . Han havde her soleklar Ret , og det forekom ham fuldkommen uforstaaeligt at han ved nogen Lejlighed kunde være den lidende Part ! Overfald fra Kongens Side var nu at vente , og Arinbjørn fik Egil afsted paa en Skude snarest muligt , selv fulgte han efter . Kongen optog meget rigtigt Forfølgelsen og indhentede Arinbjørn , men Egil havde Forspring og manøvrerede Kongen ud , saa endda sit Snit til at kaste sit Spyd gennem en af Kongens Hirdmænd ved Navn Ketil Hød . Sit Skib mistede han derimod og ti Mand ; selv undkom han paa et mindre Rofartøj ind gennem et Sund , hvor Kongens Langskibe ikke kunde følge ham . Ankommen til Arinbjørns Hjem kvad han følgende : Ti Mand af vor Skare skiltes vi ved , samt Skibet ; Blod paa Øksen øgede Erik da efter Evne ! For en ringe Erstatning regner jeg at jeg rammede Spydstraalen tværs igennem Kraasen og Kallunet paa Ketil . Der var nu ikke andet at tænke paa end at søge til Island igen , og Arinbjørn skaffede ham et havgaaende Skib og ny Udrustning . Inden han rejste lyste han Forbandelse over Kong Erik : 40 KVINDEN I SAGATIDEN Alle Magter og Aser — jag Erik ud af Landet ! Hævn over ham som ranede min Ret , Guderne ramme ham ! Folkets Frihedsberøver — gør ham landflygtig , Odin , Frejr og Njord ! Lad Hadet hænge ved Helligdomsskænderen ! Egil rejste dog ikke straks , men blev liggende ude ved de yderste Havskær , med Vejen aaben , men ventende , holdt sig underrettet om hvad der foregik i Land . Her hørte han at Erik havde lyst ham fredløs over hele Norge , fra den ene Ende til den anden , at dræbe for Allemand . Han kvad : Ud paa de lange Veje lukker han mig , Lovskænderen , Blodøksen , Brodermorderen , Forbryderen — selv under Aaget ! For det er Gunhild , den Grusomme , der er Grund til Forfølgelsen . Men jeg skal dog vise Heksen hvis Hals der er haardest ! Bjergønund boede inde i Land og havde sin Broder Hadd hos sig . I Nærheden havde Kongen en Gaard , Alrekstad , paa den opholdt sig en ung Mand ved Navn Frode , en Slægtning af Kongen , og hos ham Kong Eriks og Dronning Gunhilds unge Søn Ragnvald , en Dreng paa ti — elleve Aar . En Dag stak Egil ud til Havs , og nogle Fiskere der passede paa ham for Bjergønund kunde meddele ham at nu var han rejst . Bjergønund sendte nu det Mandskab fra sig han havde haft samlet til Bevogtning imod Egil , og indbød Frode paa Alrekstad til et Gilde hos sig . Mens Frode var 44 KVINDEN I SAGATIDEN borte sejlede den unge Kongesøn i en malet Karve han havde over til Øen Herdia . Egil var imidlertid vendt om ude fra Havet og var sejlet ind til Skærene udenfor Herdia . Om Aftenen gik han i Skibsbaaden sammen med sytten Mand og roede ind i Sundene . Ene Mand gik han op til Bjergønunds Gaard og fik ham lokket ud sammen med Hadd og Frode ved at fortælle nogle Hyrdedrenge at der gik en Bjørn inde i Skoven . Da Bjergønund kom viste Bjørnen sig at være Egil , og det kom til Tvekamp mellem de to Riser , Bjergønund blev dræbt med en saadan Grundighed at det er som om Egil tog hans Liv to Gange i samme Aandedræt . Med Frode og Hadd , der kom til , gjorde han ikke lang Proces , den ene fældede han med Kesjen , den anden med Sværdet . Derpaa stormede han og hans Mænd Gaarden , dræbte femten — seksten Mand og røvede alt hvad de kunde føre med sig , ødelagde Resten . Egil var nu saa vild at Ingen kunde snakke med ham , siger Sagaen . Paa Vej ud mod Herdia mødte de Ragnvald Kongesøn der roede den anden Vej i den malede Karve han ejede sammen med sine tolv Mand . Egil sejlede Karven ned , saa at Søen stod ind i den , greb Kesjen og raabte at Ingen om Bord paa Karven skulde spares . De værgede sig ikke stort og blev dræbt alle tretten , Ragnvald Kongesøn og hans Følge . Man maa tænke paa den malede Karve Erik Blodøkse fik foræret som purung Kongesøn af Thorolf Skallagrimsson , da han endnu var en Dreng , og som han ikke kunde skjule sin Glæde over , som fortalt andetsteds i Egils Saga ; mon Kong Erik ikke har husket den , da han fik Budskabet om Ragnvalds Død ? Var det ham eller Drengen der var død ? Ragnvald — fik den Broder af samme Navn med Tilnavn Rettelbeine , hvem Erik GUNHILD OG EGIL SKALLAGRIMSSON 45 indebrændte , mon ogsaa en Tanke ? Ja hvordan havde de det , Brødre og Børn imellem hinanden ? De saas ikke stort , Høvdingene flakkede om , og Børnene blev givet til Opfostring spredt hos forskellige Frænder . Gunhilds Følelser ? Dem Egil nærede gav han Luft i følgende grusomme Strofe : Nu har jeg gengældt Gunhild for hendes Kunster paa Gaular ! Erik for Svig i Arvesager har jeg givet røde Øjne . Ragnvald traf vi selvtrettende ; Travlhed skaffer os Kongen : Meget bistaar vi Blodøksen i Mordet paa hans Familje ! Da Egil nu var sejlklar gik han op paa Øen Herdia , tog en Hasselstang og gik op paa en Bjerghammer der vendte mod Land . Paa Enden af Stangen satte han et Hestehoved , læste over det og sagde : „Her sætter jeg op Nidstang og vender Forbandelsen imod Kong Erik og Dronning Gunhild . " Han vendte Hestehovedet ind mod Land , stødte Stangen ned i en Fjeldspalte og lod den staa der . De satte nu Sejl og styrede ud til Havs . Vinden tog til , det blev haardt Vejr , agterind , Skibet arbejdede og skred stærkt i Søen , geck mikit . Da kvad Egil : Vældigt gynget af Vinden vælter brusende Bølger . Bjerge af Vand mod Stævnen stemmer Stormenes Jætte . Den Blæsendes stride Aande bryder isnende over Havhestens Stavn og skyder den skummende frem gennem Sprøjtet . GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON 43 Det er som om Egil fylder sig med Luft , i et Favntag med Havet , det bekommer ham godt at vende Ryggen til Landet og alt hvad han har haft om Ørene der . Hovedløsningen . Men nu havde Gunhild altsaa siddet ovre i England og sejdet det saadan sammen at Egil Skallagrimsson aldrig skulde finde Ro paa Island før hun fik ham for Øje . Hvori det bestod , at sejde , er ikke bleven oplyst . Men det har nok sydet og sydet i Gunhilds Sind efter Hævn , og Egil sad urolig nok paa Island til at det rykkede i ham som Kræfter ude fra . Man har da tydet det som Trolddom fra Gunhilds Side at han netop skulde blive forslaaet til Erik Blodøkses Enemærker i England , det livsfarligste Sted for ham at lande . Egil havde opholdt sig længe paa Island , hans Fader Skallagrim var død , og selv var han bleven skaldet , Aarene som lod sig mærke , det har ikke huet ham at blive ældre , han har tænkt paa sine Triumfer i det Fremmede , de store Dage hos Kong Adelsten i England , hvor nye Fordele maaske endnu vinkede , og saa havde han mandet Skib og havde givet sig Søen i Vold igen . Efter en haard Rejse strandede han i Humbermundingen og satte sit Skib til . Da han hørte at Erik Blodøkse siden sidst var bleven Underkonge i England var han klar over at der nu ingen Mulighed var for at undgaa ham , og han valgte da selv øjeblikkeligt at opsøge ham , i Stedet for at afvente det der var værre . Som han siger i Arinbjarnakvida , digtet mange Aar efter om Arinbjørn , der havde fulgt Erik til England , og til hvem han satte sin Lid : 46 KVINDEN I SAGATIDEN Det glemmes ikke da Erik , den mægtige Konge havde mit Liv i sin Haand . Da var det jeg drog Dristigheds Hat over mit Hoved og søgte til Hersen . Der hvor den vældige Valens Herre Folkets Støtte , stod for Landet , Haard som Jern , i Jorvik , vesterudei det vaade England . Farligt at se , frygteligt , var da Eriks Blik under hvasse Bryn , de lyse , skarpe Slangeøjne , kolde som Maanens klare Straaler . Arinbjørn reddede ham med Fare for sit eget Liv , og Egil lagde ved den Lejlighed en ny Glorie om sit Navn ved at digte „Hovedløsningen " , der er som en Essens af hele Vikingetidens Vildskab og blodige Pragt . Skildringen af Begivenheden i Egils Saga er af en uforlignelig dramatisk , aandeløs Spænding og bør læses i sin Helhed ; her uddrages kun de Partier der har med Gunhild at gøre . Kort fortalt lykkedes det altsaa Egil ved Arinbjørns Mellem - komst at faa Foretræde for 48 KVINDEN I SAGATIDEN Kongen , og Arinbjørn holdt en Tale for ham hvori han snildt fremstillede det som om Egil selv af egen Drift var søgt over Havet for at lægge sit Liv i Kongens Haand og bede om hans Tilgivelse . Kongen saa sig om og fik ovenover Hovedet paa alle de andre Mænd Øje paa Egil , saa med hvasse Øjne paa ham og sagde : „Hvor tør du vove , Egil , at vise dig for mig ? Sidst vi skiltes var det saadan at der ingen Haab var for dit Liv fra min Side . " Da gik Egil frem til Bordet og omfattede Kongens Knæ , han fremsagde følgende : Jeg kom over vrede Bølger , Havhestens vaade Veje , sinket af Vind og Sø , Anglers Drot , for at se dig . Vel maa du kalde et saadant Venneskridt forvovent som at jeg nærmer mig Harald Haarfagers herligste Ætling . Egil gentager her Arinbjørns smukke Legende om Grunden til sit Komme og føjer lidt Honning til , velberegnet , om Kongens Udmærkethed ; Livet var ham kært . Kong Erik sagde : „Jeg behøver ikke at tælle alle de Sager op der skiller imellem os , de er saa mange og saa fældende at en eneste af dem er nok til at dømme dig fra Livet . Her er ikke andet for dig at vente end at dø . Og det kunde du vide paa Forhaand at hos mig er der ingen Forlig at faa . " Gunhild falder ind : „Hvorfor ikke dræbe Egil straks , eller husker du ikke , Konge , hvad han har gjort , dræbt dine Venner og Frænder , oven i Købet din egen Søn , og rejst Nidstang imod dig , har Nogen nogensinde hørt Mage til Vold imod Kongen selv ? " GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON 47 Arinbjørn siger : „Hvis Egil har skadet Kongens Omdømme er han i Stand til at gøre det godt igen med en Lovprisning , som vil staa til evige Tider . " „Vi vil ikke høre hans Ros , " sagde Gunhild . „Lad Egil straks blive ført ud , Konge , og halshugget . Jeg vil ikke høre et Ord af ham og ikke se ham . " „Kongen vil ikke lade sig ophidse til ethvert Nidingsværk af dig heller , " sagde Arinbjørn . „Han vil ikke lade Egil dræbe i Nat , for Drab om Natten er Mord . " „Det skal være som du siger , Arinbjørn , " siger Kongen , „Egil skal have Lov at leve i Nat . Tag du ham med dig hjem , og kom saa til mig med ham i Morgen . " Arinbjørn takkede Kongen og holdt endnu en Tale beregnet paa at neddæmpe Vreden i Kongens Sind . Dermed tog han Egil med hjem i sin Varetægt for Natten . Arinbjørn gav nu Egil det Raad at digte et Lovkvæde om Kong Erik og fremføre det for ham næste Dag . Ingen Tanke kunde have ligget Egil fjernere , men han lover at forsøge derpaa , og Arinbjørn overlader ham til sig selv i et lille Kammer oppe paa Loftet hvor han har Ro . Ved Midnatstid ser Arinbjørn op til ham for at høre hvordan det skrider med Kvadet ; men da havde Egil endnu ikke faaet noget gjort , for der havde siddet en Svale ved Gluggen og skreget hele Natten , saa at han ikke noget Øjeblik havde haft Ro for den . Arinbjørn gik da op paa Taget og satte sig ved Gluggen , han saa at en Fugl , eller noget der havde forgjort sig som en Fugl , forsvandt ned til den anden Side af Huset . Sagaen siger ikke at det var Gunhild , maaske af Frygt for at synes overtroisk , men at Forstyrrelsen udgik fra hende , derom er man ikke i Tvivl , Egil har ikke kunnet faa hende af Tankerne . Men Arinbjørn blev nu siddende ved Gluggen hele Resten af Natten , til det blev lyst . Og efter at Arinbjørn var kommen 50 KVINDEN I SAGATIDEN gjorde Egil hele Drapaen , og havde indprentet sig den saadan at han kunde fremsige den om Morgenen for Arinbjørn . De holdt sig nu rede til det Øjeblik de kunde træffe Kongen . Straks efter at de var indladt holdt Arinbjørn en Tale for Kongen og lagde ham ikke uden Skarphed paa Sinde hvilke Ofre han personligt havde bragt ham i hans Tjeneste , en Forberedelse til hvad han nu krævede til Gengæld . „Hold op , Arinbjørn , " siger Gunhild , „at tale saa vidt og bredt om dette . Du har gjort meget for Kong Erik , og han har lønnet dig rigeligt derfor . Du skylder Kong Erik mere end Egil , det kan ikke være din Mening at Egil skulde slippe ustraffet af Kong Eriks Vold , efter hvad han har forbrudt . " Arinbjørn siger : „Hvis du , Konge , og din Dronning er bleven enige om at Egil ikke skal have Forlig , saa er det Æresskik mellem Mænd at give sin Fjende Lejlighed til at frelse sig indenfor Uges Frist . Egil er kommen her af egen fri Vilje og venter for saa vidt Fred . Lad ham da gaa , og lad os saa se hvordan Skæbnen arter sig imidlertid . " „Det er let at se , Arinbjørn , " siger Gunhild , „at du er Egil en bedre Ven end Kong Erik . Hvis Egil skal have Lov til at ride herfra med en Uges Frist vil han i den Tid kunne naa til Kong Adelsten . Men Kong Erik kan ikke skjule for sig selv at han begynder at staa tilbage for andre Konger nu . For ikke saa længe siden vilde Ingen have troet at han ikke skulde have Vilje og Magt til at hævne sin Tort paa enhver Mand af Egils Slags . " Til det siger Arinbjørn : „Ingen vil holde Erik for bedre Mand fordi han slaar en udenlandsk Bondesøn ihjel , der er kommen for at give sig i hans Vold . Men hvis han vil øge sit Ry med sligt , da skal jeg sørge for at det skal blive en Begiven - hed man vil GUNHILD OG EGIL SKALLAGRIMSSON 51 snakke længe om , for hvad der fra nu af hænder Egil , det skal hænde os begge . Dyrt vil du , Konge , komme til at købe Egils Liv , inden vi allesammen bider i Græsset , jeg og mine Følgesvende . Jeg havde ikke ventet mig af dig at du hellere vilde se mig strakt til Jorden end skænke en Mand Livet paa min Forbøn . " Det var stærke Ord , og man ser ham for sig , denne ranke vrede Mand , der var at lide paa som en Klippe , men ogsaa rejste sig imod sin Konge , med sit Liv som Indsats , naar Troløshed forlangtes af ham imod en anden . Med alle Egils iøjnefaldende Fejl taler det ikke lidt for ham at han i Arinbjørn havde en aldrig svigtende Ven . Kongen gav efter : „Du sætter ikke lidt paa Spil , Arinbjørn , for at staa Egil bi . Det vilde gøre mig ondt at tilføje dig Skade , hvis det kommer saa vidt at du hellere vil udsætte dit Liv end se ham dræbt . Men skyldig er Egil , hvad jeg saa siden gør ved ham . " Da Kongen havde talt ud gik Egil frem for ham og begyndte at fremsige sit Kvæde , han kvad med høj Røst og fik straks Ørenlyd . Hvorvel ikke hele Egils Saga skal afskrives gives „Hovedløsningen " en Plads her , da hele Situationen og Udfaldet for Gunhilds Vedkommende afhænger deraf . Jeg drog mod Vest paa Havets Hest . Da Isen veg jeg Skib besteg . Jeg bar ombord det gyldne Ord , for over Have med Sangens Gave . GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON 49 Kun som en Vaand i Kongens Haand jeg bør af Baand mig fri med Aand . Faar frem jeg bære et Digt til Ære for den Folkekære , som leder Hære ? Giv alle Agt paa hvad med Pragt her bliver sagt om Kongens Magt . Ukendt af faa hans Bane laa ; Alverden saa Kong Erik slaa . Blandt Skjoldes Brag paa Kampens Dag slog Kongens Slag Alting i Kvag . Og Sværd , som skrød paa Skjold , som lød , og Spyd man skød , forkyndte Død . Af Gny beruset i Vaabensuset Fyrsten syner , hvor Slaget lyner ; Vejen han baner for flyvende Faner , i Vaabenbyger , hvor Blodet ryger . For Slagmarksskrald og Fjendefald i Vaabengny fik Erik Ry . Hirdmænd i Hallen , lytter til Skjalden ! Jeg melder mere , Frasagn flere , i mange Riger om Erik Kriger , som voldte skaarede Skjolde og Saarede . Sværd hørtes hamre mod Jernhjelm - Kamre og Spydstraaler springe mod Brynje og Bringe , Mænd blegne saa jeg og segne , fældet som Egen i Jernlegen . Hvor Odden bed , og Mænd gik ned i Vaabengny , Erik fik Ry . Det blodige Blad skilte Kroppe ad , og den røde Brad gjorde Ravnen glad . Skotternes Øder Ulven føder . Ørn sætter Blodspor i Eriks Fodspor . 52 KVINDEN I SAGATIDEN Helvedes Guder , Ravn Aadselbebuder , af Luft luder , mens Ulve tuder . Ravnen gynger paa Ligdynger , og Ulven mætter sig mange Nætter . Ulv og Ravn gjorde Erik Gavn . Der stod Blod om hans og om Eriks Navn . Mod Maalet ile de slanke Pile . Buen strammes , og Mænd rammes . Med Pil peges , Ulv vederkvæges , Hørstreng flyver , og Pil klyver . Sit Skjold smider han , i Slaget skrider han , til Hel sender han sine Fjender . Fra Morgengry og til Aftensky , vil gaa et Gny af Eriks Ry . Han kom med Krig , og efterlod Lig . Der stod Blod om hans og om Eriks Navn . Om hvad Kongen tragter imod jeg agter til Hirdmænds Glæde endnu at kvæde — : Forhugget Skjold og Mand gjort kold , og Fjendens Hold i Eriks Vold ! Den store Kriger sin Hird beriger . Aldrig sparer en Ven af Farer . Guldet en Blund kun en stakket Stund , naar Haanden er rund , faar paa Kistebund . Saa fulgte da Ære Eriks Hære , Sværdsangen , og Bueklangen . Ringene delte han , sit Rige helte han , Skaaler bør tømmes , naar han berømmes . Kvad jeg med Smag til Kongens Behag ? Stilhed i Hallen huede Skjalden . Fra Hjertegrunden vælded til Munden ved Odins Gunst Skjaldskabets Kunst . GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON 53 Til din Pris jeg kvad , mens stille man sad . I Kongens Gaard min Kunst jeg forstaar . Min Tanke jeg spandt og med Ordet bandt . Vist alle fandt hvad jeg kvad var sandt . Ved Udtrykket i Slutningen vilde man sætte et Spørgsmaalstegn . Oversættelsen giver kun en tilnærmet Forestilling om Digtets sammentrængte Kraft . Paa Islandsk virker „Hovedløsningen " som et Stenskred i Sproget , med de korte Verslinier og de sammennittede Rim , indtil fire efter hinanden , usædvanligt i Skjaldepoesien og vistnok dens ypperste Kunstpræstation , det haarde Ursprogs rivende Konsonanter , og aabne glammende Vokaler , hvortil kommer Kompositionen , blændende gjort , og gjort for at blænde . Indholdet er hele Vikingetidens Livsanskuelse i korteste Form , elsket Larm , som om alle Vaaben har faaet Mæle og lader sig høre , Skrald og Brag , hvad Pilene siger , Valpladsens Bulder ; og Omkvædene , Eriks samlede Fortjenester , falder som lapidariske Hug , lutter Ug ' er , som var han ene Mand Ophav til al Hæder og sad paa hele Heimskringla . Vel eftergjort var „Hovedløsningen " , imiteret ægte , og gjorde da ogsaa den tilsigtede Virkning . Kong Erik sad højt oprejst , mens Egil kvad Kvadet , og saa ufravendt paa ham . Da Drapaen var sluttet sagde Kongen : „Kvædet kunde ikke fremføres bedre ; og nu er jeg bleven enig med mig selv om , Arinbjørn , hvordan vort Mellemværende med Egil skal ordnes . Du har taget dig af Egils Sag med stor Nidkærhed , saa vidt som til at stille mig et Brud med dig selv i Udsigt . Nu skal jeg for din Skyld lade det ske som du vil have det , at Egil skal faa Lov til at rejse hel og uskadt fra Mødet med mig . Men du , 55 GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON Egil , hyt dig for nogensinde at komme mig eller mine Sønner for Øje , naar du er ude af denne Stue , og kom aldrig i Nærheden af mig eller min Hær . For selv om jeg nu for denne Gang skænker dig dit Hoved , fordi du gav dig i min Vold , og jeg ikke vil øve Nidingsværk paa dig , saa skal du dog vide at dette er ingen Forlig , hverken med mig eller mine Sønner eller nogen af vore Frænder , som staar paa deres Ret . " Unægtelig , af disse to Personligheder der mødtes , paa den ene Side den smidige Intellektualitet , paa den anden den uindskrænkede Magt , er Kong Erik den der staar som den fornemste . Hvis largesse hænger sammen med Legemsstørrelse , i hvert Fald med Magt , maa man tænke sig Kong Erik endnu et Nummer større end den kæmpestore Egil Skallagrimsson . Han har raget op over Spidsfindigheder ; at Egil i Grunden gjorde Nar ad ham er ikke gaaet op for Kongen , han har fundet Digtet vel fremført , som han siger , det formelle i Orden , og det er hvad der har angaaet ham . Med Skjaldskab og fyrstelige Personer forholdt det sig jo ganske mærkeligt i Sagatiden . Selv Konger har følt de var afhængige af Eftermælet og stillede sig høfligt overfor de Personer der havde Ordet i deres Magt . En morsom lille Anekdote i Gunløg Ormstunges Saga kaster Lys paa Forholdet . Gunløg rejste omkring og opvartede forskellige Konger og Jarler med Kvæder , og indkasserede Erkendtligheder til Gengæld , Skjaldenes Vej den Gang , og da for Resten lige siden , indtil ret for nyligt . Paa sin Rundrejse kom han ogsaa til Kong Sigtryg Silkeskæg i Dublin , som lige var bleven Konge og endnu ingen Erfaring havde haft med Skjalde . Da Gunløg havde fremført Kvædet , det første der var bleven lagt om ham , spurgte Kongen sin Skatmester hvor 56 KVINDEN I SAGATIDEN meget han vel skulde give for det , vilde et Par Skibe slaa til ? Men nej , det var meget for meget , oplyste Skatmesteren ham , Fæhyrden , féhirdir , som det hed paa Islandsk , Oprindelsen til Begrebet endnu ikke langt borte ; en mindre Godtgørelse , saasom et Sværd , eller en Guldring , var hvad man plejede at give . Kongen gav da Gunløg en Klædning og en Guldring , og dermed var begge Parter tilfreds . Kong Erik har fundet sin Værdighed fyldestgjort ved Lovkvædet , det var en Drapa , paa tyve Vers , No . 1 af de Digtklasser Skjaldene raadede over ; han kunde ikke lønne det med mindre end med Skjaldens Hoved , og det gjorde han . Egil takkede straks for Gaven med en improviseret Strofe : Jeg er ikke ked af , Konge , at faa en saa hæslig Ting som mit Hoved af dig . Naar saa man mere højmodig Fyrste unde Nogen ypperligere Gave ? Siden da Kong Adelsten spurgte ham hvordan det var gaaet ham hos Kong Erik opsummerede han Hændelsen i følgende Vers : Erik , Ravnens Ernærer , mig overlod mine Øjne , en kongelig Gave , syntes jeg , selv om de ogsaa er sorte . Æren tilkommer Arinbjørn ; ikke uden hans Visdom , som greb om Nælden med Haanden , havde jeg nu mit Hoved . 54 KVINDEN I SAGATIDEN Og i Arinbjarnakvida , Aar efter , tilføjede han endnu følgende : Skjaldelønnensom Fyrsten skænkede mig i Mageskifte for Suttungs Mjød , min ulvegraa , ældede Isse , faa vilde finde den fager . Gerne tog jeg dog mod Gaven , med samt de side , sorte Bryn , og denne Mund , hvis Mæle førte „Hovedløsningen " for Kongens Knæ . En mærkelig dobbelt Selvironi , som taler om en højtudviklet dialektisk Evne , kommer til Orde i disse formfuldendte Udbrud . Et grovt Korpus udelukker saaledes ikke altid højliterær Begavelse . Men lige saa imponerende paa sin Side er det at Kong Erik i denne Henseende er fuldstændig blank . I Holdningen til Smaating reagerer han som den Skovtrold et norsk Folkeeventyr fortæller om der fik noget i Øjet , gned det ud med et Neg og hovedrystende undrede sig over at saa lille en Ting , det var en Grankogle , kunde genere saa stærkt ! Erik var massiv helt igennem . Man vilde ikke vide noget om ham , hvis ikke hans Væsen og et Glimt af hans Ydre er opbevaret i Egils Vers . Disse kolde blaa Øjne , der maa have siddet dybt under hvidblonde Bryn , af Egil sammenlignet med Maanestraaler , en Nuance der i Gylfaginning giver Navn til en Blomst , Baldersbraa , dette „Slangeblik " , man er ikke i Tvivl om til hvilken Mennesketype Erik skal henføres . Man ser ham for sig i Højsædet , højt oprejst , med et slankt Hoved , fuldstændig uden Minespil , men med Øjnene rettet ufravendt paa sin Fjende — ogsaa han har været lutter Nerve , men udadvendt ; først i en Funktion , paa Skibe , i 58 KVINDEN I SAGATIDEN Slaget , i Spidsen for Hære , har han været den han var . Under alt dette er Gunhild ikke mere omtalt , og hun forekommer ikke siden i Egils Saga . Hun kom ikke til Orde , efter at Mændene sig imellem havde ordnet deres Anliggender . Ikke uden Medynk tænker man paa hvordan hendes hævngerrige , fortrukne Maske , efter at hun har skreget som en Ravn , er gaaet over i et faldende Udtryk , som om Luften er gaaet ud af hende , for selv bedrøvede Katte , naar de føler sig fanget , kan ikke andet end bibringe en en Part af deres Ensomhed og Sorg . Hun havde al Grund til at ønske at se Egil halshugget . Men Mændene havde deres uransagelige Æresregler , ligesom hun , om man kunde se ned paa Bunden af hendes Væsen , havde en Brønd af Lidenskab at øse af : Alt for dem hun elskede og ejede , Ingenting for hele Resten af Verden ! En Gang imellem tog Kong Erik selv , som nu her , og saa maatte hun vige , men ellers var de enige , naar det gjaldt andres Fordærv . De udfyldte hinanden ; hvad Erik manglede i Snigevne føjede hun til med sine Rænker og Bagveje , hvad vi i vor Sprogbrug kalder Politik , han slog , lod Øksen falde , naar Gunhild havde spillet med Brodden og Intrigen var moden . Erik Blodøkses Død . Men Blodøksens Dage var talte . I England døde Kong Adelsten , Sottedøden , som Sagaen forbavset noterer , det forekom sjældent , og den ny Konge , Edmund , var ikke for Nordmænd ; mellem ham og Kong Erik var ingen Kærlighed spildt , og Erik følte sin Stilling i Northumberland truet . Han brød da selv op , samlede hvad han 59 GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON formaaede af Vikingestyrker om sig og slog ind paa at leve frit som Søkonge , gammelt øvet Erhverv . Herunder gjorde han Overfald paa England selv , hvilket var at bryde Broen af efter sig , havde Held med sig ved Kysten , men forfulgte uforsigtigt den slagne Fjende ind i Landet og blev omringet af overlegne , stadig voksende Styrker . Der faldt Kong Erik , med samt fem andre Konger , som Snorre opregner , og Størstedelen af sin Hær , et alvorligt Slag for Nordmændene i Vesterleden . Kong Erik faldt om Aftenen , efter at Slaget havde varet hele Dagen ; det er bleven Nat for ham . Man ved ikke hvilke vidtrækkende Planer der gik i Graven sammen med ham . Ogsaa Størrelse og Styrke har sin Grænse , selv Kæmpen ejer kun eet Liv . Det møder os som et tragisk Paradoks i Historien om en anden Kæmpe Sagaen melder om , Arnljot Gelline , om hvem det siges at aldrig havde man nogensinde før set saa høj en Mand ; i sin fulde Væbning skildres han næsten som en Hær ganske ene Mand , og han var en af dem der faldt allerførst i Kong Olafs Hær i Slaget ved Stiklestad ! Temaet , al den megen Styrke som blev til Ingenting , inspirerede Bjørnson 800 Aar efter til Digtet om Arnljot Gelline , endnu da Bjørnson var en ung Mand , i Følelsen af egne stundende Kræfter og af Livets Usikkerhed . Erik Blodøkses Moder var Ragnhild , Datter af Kong Erik i Jylland , og gift med Harald Haarfager ; hans Bedstemoder , gift med Halfdan Svarte , hed ogsaa Ragnhild og var Datter af Sigurd Hjort i Ringerige , efter Snorre hed hendes Moder Tyrne og var Søster til Thyre Danebod . Halfdan Svarte kom af en Slægt paa Vestfold , Egnene omkring Tønsberg , hvor et Rige var bleven grundet af 60 KVINDEN I SAGATIDEN Vendelboer ; en Broder af ham , GeirstadAlf , blev begravet i sit Skib i Gokstadhøjen . Havene skilte ikke mellem nordiske Folk som de gør nu . Eriks Moder Ragnhild blev kaldt den Mægtige , og om Bedstemoderen , Halfdan Svartes Dronning , fortæller Snorre at hun drømte store Drømme og vidste meget . „En af hendes Drømme var at hun syntes hun stod i sin Urtegaard og tog en Torn ud af sit Livstykke , og mens hun holdt paa den voksede den saadan at den blev til et Skud , saa langt at den ene Ende naaede ned til Jorden og straks slog Rod , mens den anden strakte sig højt op i Luften ; det blev til et Træ saa højt at hun knap kunde se Toppen af det , et meget tykt Træ . Forneden var det rødt som Blod , Stammen var grøn , og Kronen snehvid . Træet var meget forgrenet , baade oppe og nede , og det forekom hende at Grenene spredte sig saa vidt at de naaede ud over hele Norge og endnu videre . " Denne Drøm tyder sig selv som de norske Kongers Stamtræ , som Dronning Ragnhild saa for sig i et Syn . I disse Storfamiljer der blev Stamfædre til Kongehuse flød der Blod fra alle tre nordiske Riger ; ikke mindst Kvinderne bidrog til Ætternes Vækst . Harald Haarfager samlede Norges Rige , og hans Efterkommere udgjorde Kongestammen i Norge gennem mange Led . Men Eriks Gren holdt sig kun i to Led ; efter hans Sønners Død overgik Arvefølgen til Ætlinge af de Brødre Erik havde taget af Dage . Resterne af Eriks Hær kom tilbage til Northumberland og kunde fortælle Gunhild at han var falden . GUNHILDOGEGILSKALLAGRIMSSON 57 GUNHILD HOS HARALD BLAATAND EFTER Erik Blodøkses Død kunde Gunhild ikke længere blive boende i England , hun søgte først til Orknøerne , Nordmændenes faste Tilholdssted hinsides Nordhavet , med Eriks Skibe og alt hans Gods . Paa Orknøerne giftede hun sin Datter Ragnhild med en af Jarlesønnerne dér , nyttigt tænkt ; Ragnhild kan ikke have været stort over Barnealderen , for hun var yngre end den ældste af Brødrene , og han var endnu ikke fuldvoksen ; Kongebørn giftedes tidligt . Hun er bleven ført bort , med et Suk til Legesøstrene hun ikke skal gense , og har siddet paa Brudestol , skær som en Pinselilje , og er bleven offersmykket og beredt af Konerne , og annammet af Jarlesønnen , som var under hende i Fødsel , men hvis Fader var en mægtig Mand paa Orknøerne . Man har givet hende i Seng til Brudgommen , som ventelig har faaet for meget ved Bryllupsgildet og sover som en Gris , men siden da han vaagner bliver mægtig forundret over at finde en Pige i Sengen hos sig ; og saa bliver de Venner , for han er jo lykkelig for hende , og saadan haaber man det er bleven godt for liden Ragnhild ; Livet er jo undertiden mildere end dem der raader for det . Man hører ikke siden om hende i Sagaen . Hun var Forældrenes eneste Datter , 62 KVINDEN I SAGATIDEN den tredje af Navnet Ragnhild i Slægten . I Resten af sine Børn , syv Sønner , der alle var Kongsemner , turde Gunhild se en god Forsikring , selv om Fremtiden i Øjeblikket tegnede sig lukket for hende . Handelen med Ragnhild kunde imidlertid være sparet , for Gunhild blev ikke paa Orknøerne ; der kom Tidender til hende dér om at Hakon Adelstensfostre i Norge laa i Ufred med den danske Konge , Harald Blaatand , det aabnede større Udsigter for hende end paa de blæsende Øer i Nordhavet , og hun begav sig da igen paa Rejse . Rejser i Sagatiden . Hvordan rejste man paa Gunhilds Tid ? Derom er man underrettet gennem de Fund der er gjort af Skibe fra Vikingetiden , i Vigen i Norge og paa Fyn . Det var lange , smækre , tyndt byggede Fartøjer , som maa have givet sig i Søen , de har gjort god Fart , men har nok slingret adskilligt . De var aabne , men kunde tjeldes over med et Telt ; i Almindelighed sejlede man kun om Dagen og lagde til Land for Natten . Men paa de store Rejser over Nordsøen , der kunde tage flere Døgn , maatte man staa Nætterne igennem i de snævre Skibe , der ikke havde Overbygning eller Dæk , man taler om „Skibsrum " , en Plads for hver Mand , hvor han har kunnet dukke sig paa Tiljerne og faa en Blund . For Kvinderne har længere Rejser været en Prøvelse . De har taget Tørnen sammen med Mændene , som de var vant , i tykt og tyndt , har indrettet sig ved en gyngende Arne og ammet Ild op med en Fjervinge og faaet Aske i Øjnene , ganske som hjemme , men under GUNHILDHOSHARALDBLAATAND 63 en Stump Sejldug og hældende over i Søgangen . For Kvinder af Stand som Dronning Gunhild har der nok været sørget med særlige Bekvemmeligheder ; Senge kunde slaaes op ombord , fra Gokstadskibet har man en Rejseseng med skaarne Sengestokke , som har været til at tage fra hinanden , saa at den ikke fyldte noget om Dagen , og samle igen for Natten . Men Vinden har nok svøbt med Haaret , og man har set Stjernerne over sig , selv om man har ligget lunt og godt under Skindene . En Sø ind over Sengen nu og da i haardt Vejr har maattet tages med , men det har nok aflokket et Gisp . Kong Geirstad - Alf , der blev højsat i Gokstadskibet , var Invalid af Gigt , erhvervet vel netop paa Datidens Skibsrejser . I Osebergskibet , hvor en Dronning skal være bleven begravet , er der bleven medgivet Slæder og Vogne , men her er der nok tænkt paa Dronningens Bekvemmelighed naar hun var i Land . En svær Trefod af Jern fandtes ogsaa i Skibet , til Ophængning af en Kedel over Ilden , man har kamperet paa Kysten , naar man laa over om Natten , tændt Baal og formodentlig sovet i Telt . Vognen og Slæderne i Osebergskibet er Pragtstykker af Billedskærerarbejde i Træ , højbaarne Kvinder skulde ages i Overensstemmelse med deres Stand . Osebergvognen saa at sige i Funktion kan man forestille sig ved at læse hos Snorre om hvordan Dronning Ragnhild kom til Halfdan Svarte . Hun havde været i Fangenskab hos en Ransmand Hake , og Halfdan Svarte sendte Mandskab for at befri hende . Efter nogen Kamp og Indebrænding kom de med hende , de havde sat hende i en prægtig Vogn med Tjeld over , og Halfdan Svarte , der var meget skarpsynet , saa paa lang Afstand Vognen komme over Isen ; samme Dag gjorde han Bryl - lup med Ragnhild . Man har 64 KVINDEN I SAGATIDEN haft et Jag , naar det angik disse Kvinder af Navn Ragnhild . Osebergvognen med et Tjeld over , smalsporet og rokkende i Vejen , med et Par Guldfakser for , og en Ragnhild indeni , det har været et Syn ! Sakse og Snorre . Men naar Kvinderne fristede Søen kunde de ikke helt spares for de vaade Vejes Besværligheder . Gunhild har haft vaagne Nætter undervejs fra Orknøerne , en Overgang i rum Sø , givet Havet og sine uroligt kredsende Tanker i Vold , ensom , til hun endelig en kold Morgen fra Løftingen agter i Skibet ser Land , lange lave Sandklitter , Jyllands Kyst . Det var modnet i hende at slutte sig til Norges Fjender og drage den Fordel der kunde ventes deraf . Og den danske Konge Harald Blaatand tog vel imod hende og hendes Sønner , som et kærkomment Træk imod Hakon Adelstensfostre , hele syv lovende unge Sønnesønner af Harald Haarfager , og alle med Krav paa Kongedømmet i Norge ! De fik siden deres egen Saga i Heimskringla , Eriksønnernes Saga , men over dem var Gunhild , som fra nu af kom til at hedde Kongemoder , vistnok den eneste der har baaret denne særlige Betegnelse . Søger man Oplysninger i Sakses Danmarkskrønike , hvad han har om Gunhild og Harald Blaatand , er Udbyttet kun magert , hun lige netop nævnes . Vikingetiden , der har ligget i samme historiske Plan for alle tre nordiske Riger , de samme , ind i hinanden indgiftede , ledende Slægter , kommer til os for Danmarks Vedkommende gennem Sakses latinske Skrift som gennem et Filter der har afsiet Lokalfarven og det individuelle Præg ; Heimskringla derimod har næret sig af mundtlig Tra - dition , direkte GUNHILDHOSHARALDBLAATAND 65 gengivet , som af et Øjenvidne , og nær ind paa ; det er som om Aarhundrederne skiller os mindre fra Tiden hos Snorre end den gør hos Sakse , selv om det drejer sig om de samme Tildragelser . Senere Tider har villet se en Forskel mellem Landene , hvor det dog kun er den literære Behandling af Kilderne der har været forskellig . Er Landene siden gaaet deres egne Veje , saa gælder det for Vikingetiden at det er tilladt at se den under et som et nordisk Anliggende og hente sine Oplysninger derom hvor man finder dem , fyldigst hos Snorre og de islandske Sagaer , af hvilken Grund der er Mening i at tale om Sagatiden som omfattende for dette historiske Afsnit . Harald Blaatand tog sig med Forkærlighed af den af Gunhilds Sønner der hed Harald , senere med Tilnavnet Graafeld , der var udset til at være den Ledende af Eriksønnerne , knæsatte ham og gjorde ham til sin Fostersøn , han fik sin Opdragelse i Harald Blaatands Hird . Det hedder senere om ham i et Skjaldevers at han beherskede tolv Idrætter , alle kongelige . Om de andre Brødre siger Sagaen at de blev tidligt modne , forud for deres Aar , og øvede sig til Kongegerningen paa Vikingetog i Østerleden , hvor de avlede sig Fæ ; man kan forestille sig dem stryge ud og ind ad Vejlefjord paa lange slanke Fartøjer , Hurtigtakt af Aarerne i Hamlerne , med Rusk der rungede helt ned i Kølen , og komme hjem til Jelling med Skibene fulde af Løsøre , der bar Præg af estlandsk og kurlandsk Bondearbejde . Gunhild Kongemoder har kunnet se sig i den Lykke hendes Drenge gjorde som i et Spejl . Det har været forhaabningsfulde Dage for hende . Kong Harald havde givet hende og hendes Sønner saa store Landindtægter i sit Rige , siger Snorre , at de havde Underhold nok for sig og for deres Mænd . Ved Hove i Jelling . Det havde været noget værd om man havde kunnet se det Liv der udfoldede sig paa Harald Blaatands Kongsgaard i Jelling i disse Aar . Af Herligheden er der nu kun de to mægtige Kongegrave og Runestenene tilbage , som markerer et Knudepunkt i Riget og i Rigets Historie , men ellers af Kongesædet ikke ringeste Spor . Ikke en eneste Stenbygning er bevaret fra Perioden , har været uset i Landet ; og dog har Vikingerne kendt hele sammenbyggede Byer i Evropa , oppe ad Floderne , hvor de kom , Karl den Stores Bygninger i Aachen , som endnu staar , antik Arkitektur i Byzants , men hjemme blev de ved forgængelige Huse af Træ ; de levede i en Skovalder , tog af Træerne , som stod lige ind paa dem , til deres Boliger . De har været i en lokal højnordisk Stil , som endnu gaar igen i Stavkirkerne i Norge og Tømmerbygninger i Sverige og Rusland ; der tales om Haller , i Forbindelse med Stormænd , maaske af Dimensioner og Konstruktion som Westminster Hall i London , Tømmerarbejde og Billedskærerkunst , der har været af samme Oprindelse som Datidens Skibsbygning . Kongsgaarden i Jelling har vel været en saadan Hal , hvælvet over med et Bjælketag , friskduftende fra Skoven , og med Udskæringer og Forsiring , de i hinanden indviklede Drager og Øgler Vikingetiden var saa glad for , gamle Skrækforestillinger som var bundet og gjort magtesløse i Kunsten ; Ygdrasilmotiver , Skoven og alt dens Væsen paa en anden løvet , billedlig Maade . Terrænet ved Jelling ligger højt , foruden Kongegravene er der mange Kæmpehøje , og har været flere , fra en endnu ældre Tid ; paa Harald Blaatands Tid har disse Minder fra Forfædre - ne været saa gamle GUNHILD HOS HARALD BLAATAND 67 allerede at Traditionen om dem var tabt ; det har vi fælles med Vikingetidens Mennesker at vi kan se ned i samme Fortid . Antagelig har Lokaliteten været en Lysning , dyrket fra gammel Tid , med Storskov i en Ring udenom , og her har Gaardene ligget , synligst Kongsgaarden med drageprydede Gavle , tjæret og gylden i Solen , med mange mindre Huse omkring , Forraadshuse , Højenlofter og Stalde , som Kyllinger omkring en Skrukhøne . Der har været Udsigt ned igennem Dalen til hvor Skibene laa , inderst i Fjorden og i Aaen , Skibene , Skibene , som gav Alles Tanker Flugt . Paa Vejene og paa Tunet omkring Kongsgaarden har der været en Færdsel som af Myrer , paa de store Gildesdage , naar Storbønderne kom for at sidde i Sæde med Kongen , Kvinderne agende i Karm , med trinde , bredbagede jydske Hopper for , de mest udtryksløse , laasede , vægtige Koner . Meget Sølv , Peld og Fustan , og hvad man ellers smykkede sig med i de Tider , Zobel midt om Sommeren , for det skulde ses at man var i Besiddelse deraf , blev baaret til Skue af Konerne . De havde saa mange Klæder paa som Egen har Bark , man maatte næsten bruge Økser paa dem for at komme ind til Veddet . Saa sad de til Stads i Gildeshallen , medens Mændene drak . Her ved Harald Blaatands folkelige Hof , hvor en Ølænding vilde bemærke at Standspersonerne , Kongen iberegnet , sagde A til sig , er Gunhild bleven ført i Højsæde , og er bleven omfattet af Kongen og Dronningen med megen Kærlighed . Hun og Harald Blaatand har staaet sig larmende godt med hinanden , man maa antage at Kongen ofte har aabnet Indblik til sine sorte Tænder , under Ødslen med vennesæle Smil , og Gunhild har skinnet som en Sol , de har gaaet omkring hinanden som et Par Katte , med spindende 68 KVINDEN I SAGATIDEN Knurhaar , og Kløerne forvaret i Skederne ; alt hvad de har sagt er faldet som en Spøg , Skemt ved Bordet , selv naar Rigers Skæbne drøftedes ; ad den Vej finter fyrstelige Personer for hinanden . For Kong Harald gjaldt det jo om at udspille Eriksønnerne mod deres Farbroder oppe i Norge , de skulde saa blive Konger under hans Overhøjhed , hvadbehager , og Gunhild har samtykket , nikket og straalet , og i sit stille Sind sagt til sig selv med en Ed at den Overhøjhed skulde hun nok ordne , naar hun først sad i Sikkerhed med sine Sønner oppe i Norge ! De to ynglende Hoveder , Gunhild og Harald , har haft det muntert sammen i Jylland , mens Gunhild opholdt sig der , har omtrent elsket hinanden offentligt , uden i Øjeblikke hvor en fin Iagttager vilde bemærke Haarene rejse sig paa Ryggen af dem , mens de lykkeligt mjavende gik paa Taa rundt om hinanden . I Dronning Tove har Gunhild fundet sin allerbedste Veninde , de har været som to Hjerter , forenet med en Lænke af Guld . Tove var Obotriterfyrsten Mistivis Datter , hun var Venderinde , sorthaaret og dejlig , med dunkle Øjne , hvori kun et staaende Smil kunde læses , og Gunhild havde Lapøjne , ulmende som Kulmiler , det har været Omarmelser med de to , men netop som de har haft de sødeste Ord tilovers for hinanden er der gaaet dem Ild af Øjnene , som om de ved en for nær Berøring drog Gnister af hinanden . De har beset hinandens dronninglige Udstyr , et skævt Blik ned til Skoene , og strøjfende oppe omkring Hovedguldet , Ingen formaar at se uden at stirre som en Kvinde , de har ranket og strakt sig , ligesom lagt en Ryghvirvel mere til Højden , naar de har staaet overfor hinanden , og de har hemmeligt lagt en Pude mere paa Højsædet for blot at være i 69 GUNHILDHOSHARALDBLAATAND Bevidstheden om at kunne se hinanden over Hovedet . Og de er skiltes , da Gunhild rejste , med en søsterlig Taare , og megen virkelig følt Varme , nu da de ikke skulde ses mere ! Selv vejet paa Guldvægt vilde det henstaa som uafgjort hvem af de to Dronninger der havde været til Hove hos hvem . Hverken Snorre eller Sakse har Enkeltheder om Gunhilds Ophold hos Kong Harald , men Situationen i sig selv har indeholdt de her givne Træk . Sin egen Tid kendte Sakse , men Forhistorien behandler han summarisk , i en i Luften svævende Sagnstil der mere minder om Middelalderens Romaner end om faktiske Ting . Dog har han en Oplysning om Harald Blaatand af historisk Rækkevidde man ikke vil finde hos Snorre . Efter Sakse hang den storpolitiske Situation saadan sammen at Harald Blaatand havde Hakon Adelstensfostre mistænkt for at nære Hensigter med Hensyn til England , efter at Kong Adelsten var død , og derfor vilde beskæftige ham paa anden Maade ; Englandserobringen forbeholdt Harald Blaatand gerne sig selv , eller ønskede at holde den aaben ; det blev jo siden hans Søn , Svend Tveskæg , der satte den i Værk . Her var det Lykken spillede ham Gunhild og hendes Sønner i Hænde , et Udtryk hentet fra Sakse . Han har set en dobbelt Fordel i at de var bleven fjernet fra England , og i at støtte dem mod Hakon Adelstensfostre , som saa ogsaa fik andet at tænke paa , samtidigt med at han selv fik Fod indenfor i Norge . Snorre fremstiller Sagen anderledes , som om det var Hakon Adelstensfostre selv der af egen Drift begyndte Angreb paa Danmark . I hvert Fald paafulgte en langvarig Krig , hvor Eriksønnerne med Bistand fra Harald Blaatand , Sakse taler om tresindstyve Skibe , gjorde Indfald i Nor - ge , og Striden stod nu paa 70 KVINDEN I SAGATIDEN i flere Aar , med vekslende Held til begge Sider . Udfaldet blev , som man ved , at Gunhild virkelig , i første Omgang , saa sine Sønner , med Harald Graafeld i Spidsen , som Konger i Norge , hvor de da ogsaa blæste paa Overhøjheden . Men i det lange Løb pudsede Harald Blaatand hende , en ganske særlig udspekuleret Taktik , hvorom der skal høres nærmere i Fortællingen om hvordan det gik Gunhildsønnerne . 66 KVINDEN I SAGATIDEN HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE ERIK BLODØKSES og Gunhilds Sønner var Gamle , Guthorm , Harald Graafeld , Ragnfrød , Erling , Gudrød og Sigurd Sleva . De blev dræbt i følgende Orden : Guthorm , Gamle , Sigurd Sleva , Erling , Harald Graafeld , Ragnfrød , Gudrød . Guthorm faldt paa Agvaldsnes ved Bergen , under de endeløse Kampe der stod mellem Eriksønnerne og Hakon Adelstensfostre . Denne Gang havde Kongen faaet Hjælp af Sigurd Jarl og Trønderne , hvad Eriksønnerne ikke siden glemte ham , de tvang Eriksønnerne paa Flugt , og Guthorm blev paa Valen . Det var hans egen Farbroder , Hakon Adelstensfostre , der fældede ham . Et andet større Sammenstød fandt Sted paa Rasterkalv , hvor Eriksønnerne havde Bistand af Mandskab fra Danmark og overraskede Kong Hakon uforberedt . En Krigslist af den gamle Egil Uldserk skaffede ham dog Fordelen , og det endte med at han jagede Eriksønnerne ud i Søen paa deres Skibe . Før Slaget havde Egil Uldserk udtalt Frygt for at komme til at dø Ældedøden i sin Sengehalm , unødig Ængstelse , han faldt paa Rasterkalv . Men han tog den ældste af Eriksønnerne , Gamle , med sig ; og anden Gang 72 KVINDEN I SAGATIDEN maatte Eriksønnerne vende tilbage til Danmark en Broder mindre . Men da de kom igen , med nye Hjælpetropper fra Harald Blaatand , havde de endelig Held med sig , i det blodige Slag paa Fitje , hvor de vel blev slaaet , men Kong Hakon faldt , og med ham Norges Værn . Af Snorres levende Beskrivelse skal her nogle faa Træk gengives . I Eriksønnernes Hær kæmpede Gunhild Kongemoders to Brødre , Ejvind Skreja og Alf Askmand , vel kendt fra Gunhilds og Egil Skallagrimssons Affærer med hinanden , som foran berørt , store farlige Mænd , der gik frem som rasende i Slaget og banede sig Vej til selve Kong Hakon og skiftede Hug med ham . Ved Kongens Side gik Toralv den Stærke Skalmsøn , han afbødede et Hug Ejvind Skreja førte mod Kongen , og Kongen kløvede Hovedet paa Ejvind . Derpaa dræbte Toralv Alf Askmand . Det har knækket Gunhild for en Stund at høre om sine Brødres Død . Men oppe paa Island , naar et Skib er kommen op og man har spurgt Nyheder fra Norge , var der en i hvem det har lysnet , Egil Skallagrimsson , han har holdt en grum Enetale med sig selv , hvorunder man næsten har kunnet se Ejvind Skrejas og Alf Askmands Navne danne sig , sammen med et Ulvesmil , paa hans Mund . Efter de to Brødres Død gik Kong Hakon frem , og Hæren med ham , og Eriksønnerne vendte sig paa Flugt . „Da fløj en Pil af den Slags der kaldes en Flejn , en Pil med Modhager , og ramte Kong Hakon i Armen , oppe i Musklen nedenfor Skuldren , og mange har villet vide at Gunhilds Skosvend , som hed Kisping , løb frem i Slagtummelen og raabte : „Giv Rum for Kongens Bane ! " og afskød Pilen imod Kong Hakon ; andre si - ger at man ikke HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE 73 vidste hvem det var der skød , og det var ogsaa svært at sige , for Pile og Spyd og alle Slags Skudvaaben fløj saa tæt som et Snevejr . " Sagaen har ikke villet sige mere end den kunde staa ved ; men Gunhild , og den onde Aand der udgik fra hende , manglede da heller ikke her . I hvert Fald , hvad hun længe havde stræbt efter , det lykkedes endelig i Slaget paa Fitje . Pileskudet blev Hakon Adelstensfostres Død , Forblødningen kunde ikke standses . Men inden sin Død indsatte han Eriksønnerne til Arvtagere efter ham som Konger i Norge . Han har faaet Sind til det efter at have slaaet dem ; de skulde tage Gaver af ham , han ikke af dem . Og naar alt kom til alt var de hans Brodersønner , Sønnesønner af Harald Haarfager . Hakon Adelstensfostre faldt i Spidsen for sin Hær , den kongelige Død . Ingen som ikke personligt var en Kriger af højeste Rang kunde herske over et Folk i de Tider . I „Hakonarmaal " har Øjvind Skaldespiller sat Hakon Adelstensfostre et Mindesmærke , et stort Brudstykke deraf at læse hos Snorre . Hans Saga har mange smukke , mærkelige Enkeltheder . I Brydningen mellem engelsk kristen Kultur , som han havde tilegnet sig , og den gamle Asatro i Norge viste han Egenskaber der taler for ham som Menneske . Efter sin Død blev han i Norge kaldet den Gode . Apostelvirksomhed og Indebrænding . Gunhild Kongemoder kunde nu flytte sin Højsædestol til Norge , hvor hun som Snorre siger havde meget af Styrelsen sammen med Sønnerne . De sad i forskellige Landsdele og maatte dele Magien ogsaa 74 KVINDEN I SAGATIDEN med andre Underkonger , Trygve og Gudrød i Vigen , Sigurd Ladejarl i Trondhjem , med hvem de i Begyndelsen forligte sig , indtil videre . Med fem nye Konger fulgte en forøget Skattebyrde paa Bønderne , og Brødrene fik Ord for at være gerrige . Det uheldige ved Brødreregimentet efter Harald Haarfagers Død , som Erik Blodøkse søgte at raade Bod paa ved Mord paa Brødrene , gentog sig nu her , man var for mange om Regeringen . Flere Smaakonger gjorde ikke det samme Indtryk paa Bønderne som en Enekonge , og kostede mere ; ikke heller var det vel saa let at glemme at de var kommen til Magten ved fremmed Hjælp udenfra . Stemningen gav sig Udtryk i en mindre Hændelse , der rørte ved selve Ophavet til den offentlige Mening , hvad Brødrene var for plumpe til at forstaa . Øjvind Skaldespiller havde i et Vers gjort Hentydninger til Brødrenes Nærighed , hvilket de skulde have mærket sig , i Stedet for sendte Harald Graafeld Bud efter Skjalden og satte ham under Anklage derfor , paadømte selv Sagen og tilkendte sig en svær , arvet Guldring Øjvind Skaldespiller ejede som Erstatning ; Øjvind maatte skille sig ved Ringen . Han og Kongen saas ikke oftere . Men der faldt siden Vers fra den gamle Skjalds Side som ikke fremmede det Ry Brødrene stod i i Norge ; man sultede mens de stod for Styret . Hertil kom at de gjorde sig ilde lidte ved at fare frem som Kristendomsapostle , paa ulempelig Maade , ved at brænde Gudehov af og forstyrre Blotgilder , hvor Bønderne nød godt af Hestekød sammen ; de havde ikke den Takt Hakon Adelstensfostre dog havde vist ved at spise et lille Stykke Hestelever ved et Blot , hellere end at se Bønderne væbne sig . Den megen apostoliske Iver var nok indblæst af Gunhild , der som foran fortalt var bleven fugtet i England . Sandsynligheden taler for at den nye Læres egentlige Betydning var gaaet op for Gunhild , som en Hemmelighed mellem Fyrster hun maaske havde tillyttet sig i Selskab med Harald Blaatand , der kendte den og anvendte den for sit Vedkommende , nemlig en Moralforkyndelse ved Hjælp af hvilken man kunde underskyde sig Ejendomsretten . Ad den Vej lod Storbondemagten i Norge sig opløse , til Fordel for Kongen og Rom . Hun naaede dog ikke at se det , heller ikke siden Olav Trygveson , men det kom under Olav den Hellige , der fortrængte de gamle fødte Slægter , Herser og Jarler , og centraliserede Magten , med Lensmænd over de forskellige Landsdele , det vil sige Landet laant ud , hvor det før havde været ejet . Ekspropriationen lykkedes for Olav den Hellige , der af den Grund kanoniseredes , efter at Bønderne havde slaaet ham ihjel for det . Sammen med Eriksønnernes øvrige blodrige Egenskaber klædte Omsorgen for Folks Sjæle dem kun daarligt ; de blev ikke elsket af Bønderne . Imidlertid udsatte de Anseelsen de stod i ogsaa paa anden Vis . Her vil vi et Stykke Tid følge Heimskringla : „Gunhild Kongemoder og hendes Sønner havde ofte Stævner med hinanden og drøftede Landsstyrelsen , og en Gang spørger Gunhild Sønnerne : „Hvordan har I tænkt at lade det gaa med Besiddelsen i Trondhjem ? I bærer Kongenavn , saadan som Jeres Forfædre før Jer , men I har kun faa Mænd og ikke meget Land , og I er mange om Delingen . I Vigen og Østlandet sidder Trygve og Gudrød , og det har de nogen Adkomst til efter den Æt de er af , men Sigurd Jarl raader over hele Trøndelagen , og jeg ved ikke hvad Skyldighed I har til at lade en Jarl raade over saa 76 KVINDEN I SAGATIDEN stort et Rige uafhængigt af Jer ; det forekommer mig underligt at I drager i Viking hver Sommer i andre Lande , men lader en Jarl hjemme fratage Jer Jeres Fædrenearv . Din Bedstefader Harald , hvem du er opkaldt efter , vilde have agtet det for en ringe Ting at berøve en Jarl Land og Liv , han som vandt hele Norge under sig og raadede over det til sin Alderdom . " Harald svarer : „Det er ikke lige saa let at skille Sigurd Jarl ved Livet som at slagte et Kid eller en Kalv . Sigurd Jarl er storættet og med mange mægtige Frænder , afholdt og klog ; det ved jeg at hvis han faar Vished for at han kan vente Ufred af os , da vil alle Trønderne gaa som een Mand med ham , vi faar da ikke andet end Skade deraf ; det vil ikke blive let for nogen af os Brødre at sidde i Sikkerhed mellem Trønderne . " Da siger Gunhild : „Vi vil da forføje paa en anden Maade , hvor vi udsætter os mindre . Harald og Erling skal til Efteraaret opholde sig i Nordmøre , og jeg vil selv rejse med Jer ; vi skal da tilsammen lægge Raad op om hvad der kan gøres . " Det kunde der gøres at Gunhildsønnerne samme Efteraar brændte Sigurd Jarl inde , tillige med de Mænd han havde hos sig paa en Gaard hvor han var paa Gæsteri . Fælden blev lagt med Bistand af Sigurd Jarls yngre Broder Grjotgard , som Jarlen ikke havde forsørget efter Ønske , og som maatte faa sig Fæ paa Vikingetogter , med ham rottede man sig sammen og lovede ham Jarledømmet efter Sigurd , samtidigt med at man med alle Venskabsbevisninger gjorde Jarlen , med hvem man jo i Forvejen havde Aftale om Fred , endnu mere tryg , saa at han aflagde Forsigtigheden overfor Eriksønnerne og færdedes med færre Folk end før . Grjotgard vogtede paa det passende Tidspunkt og HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE 77 lod Eriksønnerne vide hvor Sigurd var at finde . Harald og Erling roede ind til Trondhjem ved Stjernelys og kom om Natten til Gaarden paa Aaglo , hvor Gæstebudet blev holdt , ledsaget af Grjotgard . Tidligt om Morgenen roede de ud gennem Fjorden igen . Hvor Sigurd Jarl havde siddet med sine Mænd ved Drikken , stod nu en fin hed Røg over Tomten af de nedbrændte Tømmerhuse , med nogle forkullede Benrester stikkende op af Asken . Grjotgard blev prompte slaaet ihjel , efter at have overtaget Jarleværdigheden som Eriksønnernes Mand , af Brodersønnen Hakon , Sigurd Jarls Søn , den senere saa navnkundige Hakon Jarl ; der forlyder ikke noget om at Nogen ynkede Grjotgard . Men da Gunhild forraadte Sigurd Jarl lagde hun Grunden til sit og sine Sønners Fald . Hakon Jarl , der gik stigende frem i Indflydelse , blev hende den farligste Fjende . Uaar i Norge . Da Trønderne erfarede Sigurd Jarls Død bød de op til Krig over hele Landet , udrustede en stor Flaade og tog Hakon Jarl til Fører , han og Eriksønnerne holdt hinanden Stangen en Tid , ødelagde for hinanden hvad de kunde , men blev omsider forligte , ved mægtige Mænds Mellemkomst ; Bønderne havde faaet nok af Krig indenfor egne Grænser . Hakon blev anerkendt som Jarl af Eriksønnerne , og Hakon Jarl og Gunhild omgikkes endogsaa med megen Kærlighed med hinanden efter Forliget , men stundom lagde de gensidigt Snarer for hinanden , ytrer Snorre ; det gik saadan nogle Aar . Harald Graafeld og hans Brødre beskæftigede sig imidlertid med Fjernelsen af Kong 78 KVINDEN I SAGATIDEN Trygve og Kong Gudrød i Vigen , der var deres Fætre ; Eriksønnen Gudrød bar samme Navn . Gunhild havde vejret Tilnærmelse mellem Hakon Jarl og Kongerne nede i Sydnorge , foruden Dale - Gudbrand ; og om Foraaret lader Harald Graafeld udsprede at han og hans Broder Gudrød agter sig paa Vikingefærd om Sommeren i Østervejen . Mens han gemmer sig udenskærs sejler Gudrød ind i Vigen og sender Bud til Kong Trygve om han vil gøre Følge med ham paa Vikingefærden . Det er Trygve villig til , han hører at Gudrød ikke er mandstærk og sejler ham imøde med kun een Skude . Det blev hans Død . Nu kommer Harald Graafeld frem ude fra Søen og nærmer sig Kong Gudrøds Enemærker om Natten , han hører at Kongen er paa Gæsteri oppe i Landet og slaar paa vanlig Vis Ring om Huset for at brænde ham inde . Kong Gudrød gik ud og faldt med samt sine Mænd . Efter endt Værk mødtes Harald Graafeld med Broderen Gudrød , og de lagde herefter Vigen under deres Herredømme . Men Venskabet med Hakon Jarl kunde nu ikke holde længere , Brødrene rustede , med Tillæg af den Magt de havde fra Vigen , og kundgjorde aabent at de havde i Sinde at sejle nordpaa til Trondhjem imod Hakon Jarl . Hakon Jarl rustede for at tage imod dem ; og der stod nu i længere Tid en Tovtrækning imellem Parterne , med Tab til begge Sider , til Hakon Jarl sluttelig fortrak for Overmagten og søgte ned til Harald Blaatand , for efter Gunhilds Eksempel at søge en Omvej til Norge over Danmark , hvilket ogsaa lykkedes . Gunhildsønnerne hævede nu Skatter i Trondhjem , og Gudrød og Sigurd Sleva tog Ophold der . Sigurd Sleva aflagde Besøg hos en Herse ved Navn Klypp , en mægtig Mand af stor Familje , han 79 HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE var ikke selv hjemme , men hans Kone Aalov tog vel imod Kongen og gjorde et Gæstebud for ham , hvor der blev drukket tæt . Om Natten gik Kongen i Seng til Aalov , imod hendes Vilje . Siden rejste han bort . Om Høsten Aaret efter var Harald Graafeld og Sigurd Sleva til Tingstævne paa Voss , men Bønderne taalte dem ikke og jog dem bort ; Kong Harald rejste da til Hardanger , og Sigurd til Alrekstad . Det hørte Klypp Herse , han samlede Mænd og overfaldt Sigurd Sleva paa Kongsgaarden , rendte sit Sværd igennem ham , men blev øjeblikkeligt selv hugget ned af Kongens Broder Erling . Saa hed var Klypp efter Sigurd Slevas Liv at han end ikke sansede at det vilde koste ham hans eget , det har voldet ham et Sekunds Lykke at ombringe Sigurd , inden han selv smagte Døden . Saa meget har Aalov betydet for ham . Hvad Sigurd Sleva fik for sin Lystenhed minder os om Erik Glipping senere i Danmark og hvad der hændte ham . Men det var den tredje af Gunhildsønnerne der satte Livet til , som Kvindeskænder , uden Hæder . I Trondhjem huserede Resten af dem , efter at Hakon Jarl havde forladt Riget , og idømte Bønderne haarde Mulkter , foruden hvad de ellers havde hævet af Skatter og paa Gæsteri . I Harald Graafelds Fraværelse blev Erling sat til at styre Landet , og han pinte Bønderne end yderligere , til den sidste Skilling . De havde tilsidst ikke noget at tabe , gik samlede imod Kongen der hvor han var paa Gæsteri , Kong Erling blev dræbt , og mange Mænd med ham . Det blev Erlings Endeligt ; han straaler ikke i Sagaen med stort andet . I den Tid Gunhildsønnerne raadede for Norge ramtes Landet af Uaar , der føltes saa meget stærkere som Kongerne lagde alle mulige Byrder 80 KVINDEN I SAGATIDEN paa Bønderne . Det kom saa vidt at Beboerne nogle Steder savnede det nødvendigste , Korn og Fisk . I Haalogaland sultede man , der voksede næsten ingen Korn , Sneen laa over ved Midsommertid , og Kreaturet stod inde hele Sommeren og maatte fodres med Birkeris . Herom havde Øjvind Skaldespiller et bekendtgørende Stev . Han led selv Mangel og gjorde Vers om hvordan han maatte hugge et Æresspænde Islændingene havde givet ham i Skjaldeløn i Stykker for at købe sig Levnedsmidler . Det gik saa vidt at han maatte sælge sine Pile for at købe Sild . Snorre noterer Versene ; de havde en Adresse . Øjvind har ikke glemt Tabet af den fædrene Guldring . Saa Gunhildsønnerne havde ikke hvad vi nu vilde kalde for en god Presse . Det brede Folk forlangte ikke alene Værn af Kongen , de gjorde ham ansvarlig for Vejret ; Uaar og Misvækst kom paa hans Regning , hvad havde man ellers en Konge til ? Kong Saur . H vor naivt man i Sagatiden saa paa Kongemagten , derom vidner en fantastisk Historie , som Snorre med herodotisk Sindsro lader gaa videre : Paa Hakon Adelstensfostres Tid var der en Underkonge i Oplandene , Øjstein , som udvidede sit Rige med nogle Fylker nordligere i Trøndelagen , han satte sin Søn derover , men Trønderne dræbte ham . Kong Øjstein blev saa vred at da han kom igen og underlagde sig Fylkerne for anden Gang gav han Trønderne Valget mellem at tage hans Træl , Tore Faxe , eller hans Hund , Saur , til Konge . De valgte Hunden , for saa mente de de snarest havde Udsigt til Selv - styre . I HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE 81 Hunden lod de sejde tre Mænds Forstand , den gøede til to Ord , men talte hvert tredje . De lod lave Halsbaand til den og Lænker af Sølv og Guld , og naar det var sølet bar Hirdmændene den paa Skuldrene : der var rejst en Tronstol for den , den sad paa Høj som en Konge , boede paa Inderøen og havde sit Sæde paa det Sted der hed Saurhøj . Den kom af Dage , hedder det , ved at Ulve overfaldt dens Hjord , og Hirdmændene pudsede den paa at værge sin Ejendom , den løb da ned af Højen og ind mellem Ulvene , som straks sønderrev den . Har man nu hørt Mage til Historie ? Hvad angaar at Bønderne i Norge gav Kongen Skylden for daarlige Aaringer , saa har vi da her i Landet haft en Konge der hed Oluf Hunger , et sørgeligt Tilnavn at faa ; det hed han fordi der var Misvækst i hans Regeringstid og han ikke sørgede bedre for Vejret . Samme Gudsdom kom til at hvile paa Gunhildsønnerne . Dronning Astrids Saga . Gunhild havde andre Bekymringer . Trygve og Gudrød i Vigen var ryddet af Vejen , der var ikke mere at frygte af noget Anslag mellem dem og Hakon Jarl . Men Kong Trygves Dronning , Astrid , levede , og man vidste hun var med Barn , en Arving — hvor var Astrid ? Straks efter Trygves Fald var Astrid flygtet , med nogle Ledsagere , deriblandt hendes Fosterfader Thorolv Luseskæg , som fulgte hende til det sidste ; de fristede en Skæbne som Markens vilde Dyr , skjulte sig paa forskellig Maade og kom nær til at betle ved Dørene . Da Astrid skulde føde hjalp man hende over et Vand ud paa 82 KVINDEN I SAGATIDEN en Holm , og her fødte hun det Barn hun gik med . Det var en Dreng , og han blev kaldet Olav efter sin Farfader , et kostbart Liv , for det var den senere Olav Trygveson . Men da Astrid her træder i Forgrunden som Hovedperson , og hun er et af de mærkeligste Eksempler paa en Kvindeskæbne i Sagatiden , skal Snorres Beretning følges i sin Helhed . „Paa Holmen holdt Astrid sig skjult om Sommeren , men da Nætterne begyndte at blive mørke og Dagene korte , og Vejret blev køligt , begav Astrid sig paa Vandring tillige med Thorolv og nogle faa andre Ledsagere , de undgik beboede Steder , drog igennem om Nætterne , og mødte ingen Folk . Endelig en Aften kom de frem til Erik paa Oprostadir , Astrids Fader , sendte hemmeligt Mænd til Gaarden og meldte ham det , og Erik lod dem føre til et lille Hus og dække Bord for dem med den bedste Forplejning . Og da Astrid havde opholdt sig der nogen Tid sendte hun sit Følge bort , men blev selv boende der , sammen med to Tjenestekvinder og Sønnen Olav , Thorolv Luseskæg og en Søn af ham , Thorgils , som var 6 Aar gammel . De blev nu der om Vinteren . Efter Drabet paa Trygve Olavsøn indfandt Harald Graafeld og hans Broder Gudrød sig paa Ejendommene der havde tilhørt Trygve , men da var Astrid borte , og de spurgte ikke noget om hende . Et Rygte vilde vide at hun gik med et Barn af Trygve Olavson . De rejste siden nordpaa , og da de traf deres Moder Gunhild fortalte de hende alt hvad der var hændt dem paa denne Rejse . Hun spurgte dem udførligt ud om hvordan det forholdt sig med Astrid , og de genfortæller det Rygte de har hørt om 83 HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE hende . Men af den Grund at Gunhildsønnerne den Høst og Vinteren efter laa i Strid med Hakon Jarl blev der ingen Eftersøgning af Astrid og hendes Søn sat i Værk den Vinter . Næste Foraar sendte Gunhild Spejdere til Oplandene og overalt i Vigen for at finde ud af hvor Astrid færdedes . Da Sendemændene kom tilbage kunde de fortælle Gunhild at Astrid opholdt sig hos sin Fader Erik , og føjede til at hun der opfostrede sin og Kong Trygves Søn . Da udruster Gunhild straks Sendemænd til et Antal af 30 , vel forsynede med Vaaben og Heste , og med en mægtig Mand til Fører der var Gunhilds Ven , ved Navn Hakon . Hun byder dem drage til Erik paa Oprostadir og hente Kong Trygves Søn og føre ham til Gunhild . Sendemændene drog af ; men da de var kommen i Nærheden af Oprostadir blev nogle af Eriks Venner opmærksomme paa deres Færd og underrettede ham om Aftenen derom . Samme Nat lod Erik Astrid bryde op , gav hende gode Vejvisere og sendte hende østpaa til Sverige for der at opsøge Hakon den Gamle , der var hans Ven og en mægtig Mand . Der var endnu meget af Natten tilbage da de drog afsted . Næste Dags Aften kom de til et Herred der hedder Skaun , saa der en stor Gaard og gik ind og bad om Nattely ; de sagde ikke hvem de var og var tarveligt klædt . Bonden dér , der hed Bjørn Eiterkveisa , var en rig Mand , men ildesindet , han jog dem bort ; samme Aften kom de til et andet Torp i Nærheden der hed Vizkum . Thorstein hed Bonden der , han gav dem Herberge og sørgede godt for dem om Natten ; der sov de i gode Senge . Hakon og Gunhilds Mænd kom til Oprostadir tidligt om Morgenen og spurgte efter 84 KVINDEN I SAGATIDEN Astrid og hendes Søn . Erik siger at hun ikke er der ; Hakon og hans Folk ransagede Gaarden og blev der længe om Dagen og fik noget opspurgt om Astrids Afrejse , de rider da samme Vej og kommer sent om Aftenen til Bjørn Eiterkveisa i Skaun og tager ind paa Gæsteri hos ham . Hakon spørger om han kan sige ham noget om Astrid . Han svarer at der havde været nogle Folk og bedt om Nattely , men han havde gent dem væk , og de logerede vel nu et eller andet Sted her i Nærheden . En af Thorsteins Karle kom fra Skoven om Aftenen og forbi Bjørns Gaard , for det var paa hans Vej , han bliver vàr at der var Gæster , og i hvilket Ærinde de var kommen ; han siger det til Thorstein Bonde . Da en Tredjedel af Natten var gaaet vækkede Thorstein sine Gæster , befalede dem at tage bort og talte dem haardt til . Men da de var kommen et Stykke Vej udenfor Gaarden siger Thorstein dem at Gunhilds Sendemænd var hos Bjørns og var ude for at lede efter dem . De bad ham om Hjælp ; han gav dem Vejvisere og nogle Levnedsmidler ; de blev saa fulgt ind i Skoven til hvor der var et Vand med en Holm i bevokset med Rør . De vadede ud til Holmen og fjælede sig i Rørene . Tidlig om Morgenen red Hakon ud fra Bjørns , og hvor han kom spurgte han Beboerne ud om Astrid . Og da han kom til Thorsteins spørger han der om man har set hende . Thorstein fortæller at der har været nogle Personer , men de var rejst ved Daggry østerpaa i Skoven . Hakon beder Thorstein følge med dem , og da de kom ind i Skoven viste han dem den modsatte Vej af den hvor Astrid befandt sig . De ledte omkring hele Dagen og fandt Ingenting , rejste saa siden hjem til Gunhild og fortalte Udfaldet af deres Ærinde . Astrid og hendes Ledsagere fortsatte deresVej og naaede HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE 85 frem i Sverige til Hakon den Gamle ; der opholdt Astrid og hendes Søn Olav sig i lang Tid og var i gode Hænder . Gunhild Kongemoder spørger at Astrid og hendes Søn Olav er i Sverige ; da sender hun Hakon og et godt Følge med ham østerpaa til den svenske Konge Erik , med gode Gaver og Venneord . Sendemændene blev vel modtaget , og man sørgede godt for dem . Hakon fremfører sit Ærinde for Kongen , at det var Gunhilds Begæring at Kongen vilde yde ham sin Hjælp til at føre Olav Trygveson med sig til Norge — „Gunhild vilde fostre ham . " Kongen giver ham Mandskab med , og de rider paa Besøg hos Hakon den Gamle , og Hakon beder ham med mange venskabelige Ord om at faa Olav med sig . Hakon den Gamle svarer imødekommende , men at Drengens Moder skal raade for ham ; og Astrid vil under ingen Omstændigheder lade ham rejse . Sendemændene vender tilbage til Kong Erik med den Besked . De bereder sig nu paa at rejse hjem , men beder endnu en Gang Kongen om Hjælp , saa stor en Styrke at de kan føre Drengen bort med sig , hvad enten Hakon den Gamle vil eller ej . Og Kongen giver dem da Mandskab paany . Sendemændene kommer til Hakon og kræver nu at Drengen skal rejse med dem , og da han tøver med det bruger de store Ord , truer med Voldsomheder og teer sig opbragte . Men da var der en Træl der hed Burste , han springer frem og vil slaa Hakon , og de undgaar med Nød og Næppe at faa Prygl af Trællen . Dermed rejser de hjem til Norge og fortæller Gunhild hvordan det er gaaet dem , samt at de har set Olav Trygveson . Astrid havde en Broder der hed Sigurd , Søn af Erik Bjodaskalle ; han havde længe været borte fra Landet , havde op - holdt sig hos Kong 86 KVINDEN I SAGATIDEN Valdemar øster i Rusland og var der i megen Anseelse . Astrid fik Lyst til at rejse til sin Broder Sigurd . Hakon den Gamle sørgede for godt Følgeskab og al god Udrustning ; hun rejste med nogle Købmænd . Da havde hun været i to Aar hos Hakon den Gamle ; Olav var tre Aar gammel . Paa Vejen over Østersøen blev de overfaldet af Vikinger ; det var Ester . De hærtog baade Mand og Gods , nogle dræbte de , andre delte de imellem sig til Trælle . Der skiltes Olav fra sin Moder ; en estnisk Mand ved Navn Klarkon erhvervede ham tilligemed Thorolv Luseskæg og Thorgils . Klarkon syntes Thorolv var for gammel til Træl , fandt ikke ellers nogen Nytte i ham og dræbte ham ; Drengene førte han med sig og solgte dem til en Mand der hed Klerk , fik en god Buk for dem . En tredje Mand købte Olav og gav en god Klædning eller Kappe for ham ; han hed Reas og hans Kone Rekon , en Søn af dem hed Rekone . Hos dem var Olav længe og blev godt behandlet , Bonden holdt meget af ham . I denne Landflygtighed i Estland tilbragte Olav seks Aar . Sigurd Eriksøn , Dronning Astrids Broder , kom til Estland i Valdemar , den russiske Konges , Ærinde , han skulde hæve Skatter i Landet for Kongen . Sigurd rejste standsmæssigt med mange Mænd og prægtigt Udstyr . Paa Torvet saa han en smuk Dreng , som han skønnede var Udlænding , han spurgte om hans Navn og Herkomst . Drengen sagde at han hed Olav , og at Trygve Olavson var hans Fader , og Astrid , Datter af Erik Bjodaskalle , hans Moder . Da var Sigurd klar over at Drengen var hans Søstersøn . Han spurgte ham hvordan han var kommen her . Olav fortalte ham alt hvad der havde tildraget sig . Sigurd bad ham nu følge sig til Bonden Reas , og af ham købte han begge HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE 87 Drengene , Olav og Torgils , og havde dem med sig til Holmgaard . Han lod sig ikke forlyde med Olavs Herkomst men holdt ham godt . Olav Trygveson stod en Dag paa Torvet , hvor mange Folk var tilstede , der kendte han Klarkon , som havde dræbt hans Fosterfader Thorolv Luseskæg . Olav havde en lille Økse i Haanden , han plantede den i Hovedet paa Klarkon , saa at den stod ned i Hjernen , derpaa løb han hjem til Herberget og fortalte sin Frænde Sigurd det ; Sigurd tog straks Olav med sig til Dronningens Bolig og sagde hende hvad der var sket ; hun hed Allogia , Sigurd bad hende hjælpe Drengen . Hun ser paa Olav , siger at saa smuk en Dreng maa man ikke dræbe , og lader nogle fuldvæbnede Folk tilkalde . I Holmgaard holdtes Freden saa hellig at Enhver efter Loven havde sit Liv forbrudt hvis han dræbte udømt Mand . Alle Folk strømmede da til for efter Lands Lov og Skik at lede efter hvor Drengen var bleven af . Det blev sagt at han var i Dronningens Gaard , omgivet af en væbnet Hær , og det blev forebragt Kongen . Han kom da til med sine Mænd og hindrede at det kom til Kamp , lyste Fred og Rettergang og idømte selv Bøder for Drabet , og Dronningen betalte dem . For Fremtiden blev Olav hos Dronningen , og hun var meget indtaget i ham . Det var den Gang Lov i Rusland at Personer af kongelig Byrd ikke maatte opholde sig i Riget , uden at Kongen tillod det . Sigurd fortæller da Dronningen hvilken Æt Olav var af , og af hvilken Grund han var kommen her , fordi han ikke kunde være i sit eget Land for Ufredens Skyld der , og beder hende tale med Kongen derom . Det gjorde hun , hun bad Kongen om at staa denne Kongesøn bi , saa haardt som han var stillet , og Kongen gav efter for hendes Forbønner , tog derefter Olav i sin 88 KVINDEN I SAGATIDEN Varetægt og holdt ham anseligt , som det sømmede sig for en Kongesøn . Olav var ni Aar da han kom til Rusland , og opholdt sig der hos Kong Valdemar andre ni . Olav var den smukkeste af alle Mænd , den største og stærkeste , og i Idrætter forud for alle de Nordmænd man har hørt om . " I dette bevægede Tidsbillede , der oprulles i Gunhilds Anledning , nævnes Astrid ikke mere , hun er som opslugt af Estland . Men senere i Olav Trygvesons Saga dukker hun op igen . Da var Hakon Jarl bleven dræbt af sin Træl Kark , og Olav Trygveson var under almindelig Tilslutning bleven taget til Konge i Norge . Om Astrids Tilsynekomst fortæller Snorre : „Der var en Mand fra Vigen der hed Loden , rig og af højbaaren Slægt , han rejste ofte i Købmandsfærd , men stundom laa han i Leding . En Sommer foretog han en Handelsrejse i Østersølandene , havde eget Skib og en betydelig Ladning . Han styrede til Estland og laa der og drev Handel om Sommeren . Mens Markedet stod paa blev mange Slags Varer ført dertil ; der blev ogsaa en hel Del Trælle falbudt . Der bemærkede Loden en Kvinde som havde været i Handelen som Træl , og da han saa nøjere til kendte han hende , det var Astrid Eriksdatter , som havde været gift med Kong Trygve , men hun lignede ikke sig selv som hun havde været da han kendte hende før , hun var nu bleg og udtæret og ussel klædt . Han gik hen til hende og spurgte hende ud om hendes Kaar . „De har kun været tunge , " siger hun , „jeg har været solgt som Træl , og skal nu sælges igen . " De gav sig til Kende for hinanden , og Astrid vidste god Besked om Loden , hun bad ham da om at købe hende og tage hende med hjem til hendes Frænder . „Jeg skal tage dig med til Norge , " siger han , „paa det Vilkaar at du vil gifte digmed mig . " Og HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE 89 da Astrid nu befandt sig i en Nødstilstand , hvortil kom at hun vidste Loden var en Mand af god Familje , rask og velhavende , saa giver hun ham sit Ja , for at blive udløst . Loden købte derpaa Astrid , havde hende med hjem til Norge og blev gift med hende , efter Samtykke fra hendes Slægtninge . De fik følgende Børn : Thorkel Nevja , Ingrid og Ingegerd . Med Kong Trygve havde Astrid Døtrene Ingeborg og Astrid . " Den plukkede Høg . Astrids Datter med Kong Trygve af samme Navn blev gift med Erling Skjalgsson fra Sole . Hun blev brugt som Lim ved en politisk Handel , som det som oftest gaar Fyrstedøtre . Olav Trygveson , hendes Broder , havde hende nødig for at faa Bønderne paa Hordaland til at lade sig kristne . Uden Skygge af at skulle være morsom fortæller Snorre om hvordan Kongen holdt Ting med Bønderne først paa Rogaland og bad dem lade sig døbe , med mindre de i modsat Fald vilde udsætte sig for hans Vrede , Revselser og haarde Behandling . Bønderne var kommen væbnede til Tinget , og en af dem stod nu op for at tale . Men der paakom ham en saadan Hoste og Ange for Brystet at han ikke fik sagt et Ord og maatte sætte sig ned . En anden der stod op for at tale viste sig at være stam , saa at han ikke kunde faa en Stavelse frem . Den tredje der stod op for at tale imod Kong Olav var saa hæs og ram i Mælet at Ingen kunde høre hvad han sagde ; ogsaa han maatte sætte sig ned . Det blev da til at Rogalænderne tog Daaben . Det har nok kikset i Skrotten paa dem at faa Vand paa sig . I Hordaland var Bønderne fastere , de var bedre løst for Tungebaandet og tilbød 90 KVINDEN I SAGATIDEN Kongen at handle , enten vilde de slaas med ham , eller ogsaa vilde de , hvis de skulde lade sig døbe , have noget for det . De forlangte at Kongen skulde gifte sin Søster Astrid med den Mand imellem dem der regnedes for den haabefuldeste unge Mand i Norge . Kongen indrømmede at Manden saa godt ud , men sagde at Astrid selv maatte afgøre denne Sag . Han talte siden med sin Søster derom , og hun siger : „Det gavner mig ikke stort nu at jeg er en Kongedatter og Søster til en Konge , hvis jeg skal giftes med en ufyrstelig Mand ; jeg vil da hellere bie nogle Vintre endnu paa en anden Formæling . " Hermed endte denne Samtale . Astrid havde en Høg ( Jægerinde har hun altsaa været , hvad ser man ikke for sig ! ) , den lod Kongen tage og plukke alle Fjer af , hvorpaa han sendte hende Fuglen . „Nu er Kongen vred , " sagde Astrid , stod op og gik til Kongen . Han hilste hende venlig . Astrid siger at det nu er hendes Vilje at Kongen sørger for hendes Giftermaal saadan som han ønsker det . Hertil svarer Kongen at det vel stod i hans Magt at gøre enhver Mand han vilde til Jarl , hvormed han mente en Forfremmelse for Erling Skjalgsson . Erling afslog det dog , hans Fædre havde været Herser , og selv vilde han ikke have højere Rang . Astrid blev saaledes en Herses Husfrue . Om Kvindernes Standsbevidsthed i Sagatiden foreligger der andre Vidnesbyrd . Bønderne i Hordaland blev saaledes døbt . Det har gusset i dem , og i deres stille Sind har de nok funderet over hvad Betydning det egentlig skulde have at faa Vand paa sig , da de dog undertiden havde været ude i Regnvejr uden oversanselig Virkning . Hvad det betød skulde de og deres Efterkommere nok faa at vide , det betød at blive knækket . Der er givet Plads her for udførlig Omtale af Astrid og hendes Datter , HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE 91 fordi deres Tilfælde kaster Lys paa Kvindens Stilling i Sagatiden i Almindelighed . Indtrykket er at Kvinden havde fri Vilje til at vælge hvem hun vilde giftes med , naar hun fulgte Mandens eller sine Slægtninges Ønske . Handelsmanden Loden forstod at drage Fordel af Dronning Astrids Ulykke ; hun faldt da af den ene Haardhed i den anden . Hvis en Tidsalder eller et Trin skal bedømmes i Forhold til den Stilling Kvinden har indtaget ser det efter disse to Eksempler ikke godt ud for Sagatiden ; men der bliver andre Træk at notere , inden en Dom kan fældes . Det hæslige , ildevarslende Paafund med den plukkede Høg , tilligemed andre Grusomhedstræk hos Olav Trygveson , taler om at han ikke forgæves havde faaet sin Opdragelse i Lande ad Orienten og Asien til . Harald Graafelds Endeligt . Efter at Hakon Jarl var søgt ned til Danmark havde Gunhild og hendes Sønner , de tre der var tilbage af dem , endelig sikret sig Herredømmet i Norge . Virkningerne af at Astrid og hendes Søn undslap Gunhilds Efterstræbelser viste sig først senere , det blev jo ikke Gunhilds men Astrids Afkom der skulde besætte Kongeværdigheden i Norge . Men Hakon Jarl var ikke ledig i sin Landflygtighed i Danmark . Hvor han har opholdt sig omtales ikke , maaske i Jelling , eller en anden af de Kongsgaarde i Landet hvor Harald Blaatand laa paa Gæsteri , mest levede man vel paa Skibe ; et eller andet Tilflugtssted har Hakon haft , for Snorre fortæller at han havde saa meget at grunde over om Vinteren at han lagde sig til Sengs . Han tog kun Næring til sig lige nok til at holde Kræfterne oppe , en 92 KVINDEN I SAGATIDEN besynderlig Ide , at sulte sig for at klare Tanken , han har nok tænkt saa det knagede i ham . Imidlertid havde han sine Spejdere oppe i Norge og underviste sine Tilhængere mellem Trønderne der om at se at faa Kong Erling dræbt , hvilket ogsaa lykkedes dem , som foran fortalt . Og han havde faaet en Ven . Det var Harald Blaatands Brodersøn , ogsaa af Navn Harald , en stor Søkonge , som havde ligget i Viking og erhvervet sig Gods i en saadan Udstrækning at han fik Navnet Guld - Harald . Saa stor Vennefortrolighed nærede Guld - Harald til Hakon Jarl at han indviede ham i de Planer han nærede om at tiltvinge sig Arveretten til i det mindste Halvdelen af Danmark , og Hakon gik Mæglergang mellem ham og Harald Blaatand , hvilket krævede Takt , da Parterne ikke var paa Talefod med hinanden og lette at saare . Paa et Tidspunkt maa Hakon Jarl igen lægge sig for at tænke , han ligger vaagen om Nætterne og sender sin Omgang ud af Huset for at være uforstyrret ; og endelig har han udklækket det Basiliskæg han saa længe har ruget paa . Udfaldet kendes , Rænkespillet mellem Hakon Jarl , GuldHarald , Harald Blaatand og Harald Graafeld , et Mesterstykke af middelalderlig , ubarmhjertig Politik . Hos Snorre er Rævestregerne fremstillet udførligt , historiografisk alvorsfuldt , men med et hemmeligt Vid . Kortelig gengivet afviklede Hakon Jarls Tankearbejde sig saadan at man fik Harald Graafeld lokket ned til Danmark , og her har Gunhilds Næse svigtet hende , det skulde hun ikke have ladet ske . Nødvendigheden drev Harald Graafeld , de havde Hungersnød i Norge , saa at Kongerne daarligt nok kunde føde deres Mænd , Gunhildsønnerne havde jo før hentet 93 HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE sig Fordele i Danmark og ventede det ogsaa nu . Han kom , med kun tre Skibe , og lagde ind ved Hals i Limfjordsmundingen . Her laa Guld - Harald med ni og ventede paa ham . Guld - Harald for sin Part var fodret med Løftet om Norge i Stedet for det halve Danmark . De gik i Land her med hinanden paa den lave Limfjordstrand , og Harald Graafeld faldt efter en haard Kamp med alle sine Mænd . Mellem dem var Arinbjørn Herse , der havde fulgt Gunhildsønnerne lige saa tro som han fulgte Erik Blodøkse . Oppe paa Island sad Egil Skallagrimsson og maa have sænket Skaldepanden , da Efterretningen om Arinbjørns Død naaede ham . Følgende Suk kom fra ham ved Tanken om den uplettede Mands Endeligt : Ja de bliver færre nu , de Fribaarne , de Faste , som stod vel i Strid og var store Givere . Som enlige Øer i Havet er aabensindede Mænd . Hvorhen nu vende sig efter en Ven i Verden ? Hakon Jarl laa i Nærheden af Hals med tolv Skibe . Straks Guld - Harald var færdig med Harald Graafeld lagde Hakon til Kamp med ham og havde Overmagten . Guld - Harald blev taget til Fange , og saa lidt agtede Hakon nu deres Venskab at han lod ham hænge , Vanære lagt til Tab af Liv og Gods . Harald Blaatand var nu en besværlig Brodersøn kvit og havde aabnet sig Vejen til Norge . Paa sin Side tænkte Hakon Jarl , at hvis Harald Blaatand var lang nok og af Træ , saa kunde han nu spasere over ham som en Bro hjem til Norge . HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE 75 Efter i Fællesskab at have pudset Harald Graafeld og GuldHarald , ved at faa dem til at ødelægge hinanden , pudsede de nu hinanden gensidigt saa godt de kunde , Harald Blaatand ved at underlægge sig Norge , som han selv kundgør paa sin Runesten , med Hakon Jarl som Vasal ; Hakon Jarl ved at afkaste Afhængighedsforholdet , naturligvis , saa snart han blev stærk nok dertil . Med Hakon Jarl vendte gode Aaringer tilbage til Norge , han lod til at staa sig bedre med Vejret end Gunhild og hendes Sønner havde gjort . Endogsaa Silden viste sig igen ved Norges Kyster ! Han genindførte Hov og Blot i Norge , og Bønderne har nikket , nikket , nu havde de da den rigtige Mand , som evnede at holde dem forsonet med Magterne . Den sidste Hedning . Hakon Jarl er kommen til at staa med Vanry for Eftertiden som den skumle Hedning der blotede sin egen Søn Erling til Guderne , for at faa Sejr i Hjørungavaag , af Snorre dog refereret med nogen Tvivl ; et stort Numer er ogsaa gjort af de beskæmmende Omstændigheder ved hans Død ; her sporer man en gejstlig Bearbejdelse af den offentlige Mening , som har strakt sig helt op til vor Tid , Romantiken der stillede Hakon Jarl i Modsætning til Olav Trygveson , den formodede lyse Korsbannerfører og Befrier . Snorre ligger kendeligt under for Sværtningen af Hakon Jarls Eftermæle ; omvendt deltager han kraftigt og kritikløst i Udspredningen af de aabenlyse klerikale Falsknerier der knytter sig til Olav Digres Kanonisering , saa vel som til Knud den Helliges i 95 HVORDAN DET GIK GUNHILDS0NNERNE Danmark , Voldsmænd og Undertrykkere af deres Landsmænd begge to . Agentvirksomheden fra Rom savnede ikke System . Om Hakon Jarl samler man alt ufordelagtigt i Forgrunden , hvorimod alt er tilladt Olav Trygveson , lige til hans Hund Vige , som han lod ihjelbide norske frie Bønder , der ikke vilde tage imod Daaben . Sig selv uafvidende kommer Snorre til at afsløre Sammenhængen , idet han efter Hakon Jarls Død ytrer at det der mest var Grunden til hans Ulykke laa i , „at nu var den Tid kommen da Blot og Blotmænd skulde fordømmes , og den hellige Tro og rette Sæder komme i Stedet " . Den tilbagevirkende Kraft der følger med en ny offentlig Mening har her ikke undladt at gøre sig gældende . Harald Blaatand havde i nydøbt Iver ved en Lejlighed paanødt Hakon Jarl nogle Klerke og Skriftkyndige , som han skulde tage med sig for at faa Norge omvendt , fortæller Snorre , han laa i Limfjorden ved Mors og ventede paa gunstig Vind ; da han fik det sendte han alle Klerkene i Land paa Øen og sejlede sin Vej ad Norge til . Morsingboerne er nok bleven glade for dem . Men mon Klerkene nogensinde glemte ham det ? Det var dem der havde Historiens Tavle og Griflen dertil . Hakon Jarl havde sine Fejl . Skæbnesvanger for ham blev hans Løsagtighed overfor Kvinder , som Bønderne ikke vilde taale , og som foranledigede hans Fald . Men Sandheden om ham ligger i selve Forholdenes Logik , han saa med sin Tid , gennemskuede hvad den ny Lære betød , Underkastelse under et Fremmedherredømme , og har undt Bønderne i Norge Friheden , saa længe han kunde holde dem ude der gjorde Attentat paa den . I den Maade hvorpaa han forsvarede Norge , imod Gunhild - sønnerne , imod Harald 96 KVINDEN I SAGATIDEN Blaatand , og sidst mod den forløbne Olav Trygveson , minder han om en Husbond der render fra Dør til Dør for at stoppe for Vandet i et Hus der er under Oversvømmelse , i hans Tilfælde haabløst . Mindre Folk end han gav sig Kongenavn og skulde ride paa Bønderne , men skønt han paa et Tidspunkt var Norges Herre blev han ved sin Egenskab som Jarl , han har følt sig i Niveau med de Slægter hvis Integritet og Ejendom han var sat til at værne , og som Kræfter udenfor Landets Grænser , i Forening med Kongemagten , søgte at undergrave , hvilket ogsaa lykkedes dem . Saa naar man erindrer hvad der fulgte efter , de to Olav ' er , er man tilbøjelig til at tænke paa Hakon Jarl som den sidste Frimand i Norden . Slut med Gunhildsønnerne . Det Aar Harald Graafeld faldt var det 13 Aar siden Gunhildsønnerne indebrændte Sigurd Jarl ; saa længe havde det varet inden Hakon Jarl fik hævnet sin Fader . Nu var der kun to af Gunhildsønnerne tilbage , Ragnfrød og Gudrød . Sammen med dem havde Gunhild forladt Norge og var søgt til sin gamle sikre Retrætepost paa Orknøerne . Herfra gjorde Ragnfrød endnu en Gang Forsøg paa at generobre Norge , indfandt sig paa Kysten med en Flaade og havde i Begyndelsen Overtaget , indtil Hakon Jarl fik opbudt Stridskræfter fra det halve Land , det siges at 7 Jarler gik sammen med ham , saa nu skulde det have Ende ; Afgørelsen faldt ved et Slag i Sognefjord , hvor Kong Ragnfrød blev slaaet , selv flygtede han fra sine Skibe . Ragnfrød viste sig ikke siden i Norge . 94 KVINDEN I SAGATIDEN Hvor han endte har Snorre ikke noget om , der timedes ham det der er næsten værre end at dø , at gaa ud af Sagaen . I Kong Olav Trygvesons fjerde Regeringsaar indfandt den sidste af Gunhildsønnerne , Gudrød , sig i Norge med store Hærskibe , han kom fra Vesterlandene , hvor han havde hærget , og gjorde Forsøg paa at underkaste sig Herredømmet i Vigen , gik i Land og plagede Befolkningen . De sluttede sig sammen og kom over Gudrød et Sted hvor han var paa Gæsteri , med „Ild og Vaaben " ; og med Ild skal Ildgerningsmand straffes ; der faldt Gudrød og de fleste af hans Mænd . Nu var det slut med Gunhildsønnerne . Ene tilbage paa Orknøerne sad Gunhild . Snorre omtaler hende ikke oftere , hun er ude af Heimskringla . Efterkommere af hende og af Erik Blodøkse nævnes ikke siden i Norge . 97 HVORDAN DET GIK GUNHILDSØNNERNE GUNHILDS EFTERMÆLE AF de Sagaer hvor Gunhild omtales , foruden Heimskringla , er der fornemmelig et Afsnit i Njals Saga , som giver Bidrag til Oplysninger om hendes Karakter , hendes Forhold til Mænd , og i Jomsvikingesaga , der beskæftiger sig med hendes Endeligt . Hun viser sig med meget levende Træk i Njals Saga i Anledning af hvad der hænder en af Personerne i Sagaens Begyndelse , en islandsk Mand ved Navn Hrut , der havde hjemme i Laksaadal . Forholdet mellem ham og Gunhild berøres i Laksdøla Saga , hvor han beskrives som en ualmindelig smuk Mand , stor og stærk og i Besiddelse af alle de Fortrin man i Sagatiden satte højest . Endnu da en Brodersøn af ham , Olav Paa , senere besøgte Norge blev han modtaget med Udmærkelse af Gunhild , fordi hun havde elsket Hrut , ikke uden at der ogsaa skumledes lidt over den Opmærksomhed hun viste Olav Paa . Hrut rejste til Norge sammen med sin Farbroder Øsser for at overtage Arven efter en Broder der var død der . Forinden var han bleven forlovet med Maard Giges Datter Unn og skulde have holdt Bryllup med hende , men fik det udsat til han kom tilbage . Gunhildsønnerne regerede paa det Tidspunkt i Norge , og Harald Graafeld og Gunhild Kongemoder opholdt sig i Kongehelle , i det nuværende Bohuslen ; til dem begav Hrut sig , da de havde naaet Norge , i Haab om deres Bistand til at faa Arven inddrevet . Det rygtedes at et islandsk Skib var ankommen , og da Gunhild faar det at vide spørger hun hvad det var for islandske Mænd der var med Skibet . Det bliver sagt hende at Manden hed Hrut og var en Brodersøn af Øsser . „Jeg ved meget vel hvem han er , " siger Gunhild , „og at han er kommen for at hente sin Arv , men den er der en Mand der hedder Sote der har i sin Varetægt . " Hun kalder paa sin Skosvend , der hed Øgmund : „Du skal begive dig til Vigen og træffe Øsser og Hrut og sige til dem at jeg indbyder dem begge to til mig for Vinteren , og sig dem at de kan regne med mit Venskab . Og hvis Hrut følger mine Raad skal jeg tage mig af hans Sag og hjælpe ham med hvilke Planer han ellers har , og jeg skal tale for ham hos Kongen . " Øgmund rejste og kom til Mødes med dem . Og da de vidste han var Gunhilds Svend tog de vel imod ham . Han røbede dem sit hemmelige Ærinde . De lagde saa Raad op under fire Øjne , og Øsser sagde til Hrut : „Efter min Mening har vi ikke noget Valg , for jeg ved hvordan Gunhild er . I det Øjeblik vi ikke føjer hende ved at komme til hende vil hun jage os ud af Landet , og selv bemægtige sig Arven , men hvis vi kommer til hende vil vi nyde alle de Gunstbevisninger hun stiller os i Udsigt . " Øgmund rejste hjem , og da han stedtes for Gunhild sagde han hende Udfaldet af sit Ærinde , og at de vilde komme . „Det ventede jeg , " sagde Gunhild , „Hrut er en forstandig og skønsom Mand . Hold dig dog 100 KVINDEN I SAGATIDEN nu underrettet om naar de kommer til Byen og sig mig det . " Hrut og Øsser sejlede til Kongehelle , og da de kom der gav deres Frænder og Venner dem en god Modtagelse ; de spurgte om Kongen var i Byen , og det sagde man dem at han var . De traf sammen med Øgmund , og han hilste dem fra Gunhild med den Besked at hun ikke vilde indbyde dem før de havde været hos Kongen , for Folkesnaks Skyld , at man ikke skulde synes hun havde Hensigter med dem , men hun skulde nok være paa deres Parti , og Hrut skulde bare tale dristigt til Kongen og bede om at blive hans Hirdmand . Øgmund havde en prægtig Klædning med til Hrut , som han skulde iføre sig , naar han mødte frem for Kongen . Det er ofte gentaget at Sagaen er kortfattet , lakonisk , Indbegrebet af hvad man forstaar ved Sagastil , men Vidtløftigheden i Njals Saga minder nærmest om Almuekvinders primitive Fortællemaade , der bevæger sig uundgaaeligt fra den ene Omstændelighed til den anden ; der skal her springes frem til det der direkte angaar Gunhild og Hrut . Han fik altsaa Foretræde hos Kongen , der viste sig imødekommende , men dog satte en Frist paa en halv Maaned inden han kunde blive optaget i Hirden . Gunhild anbefalede ham med mange fagre Ord , og Kongen forstod hvad hun vilde , lovede at hans Moder skulde sørge for hans Underholdning saa længe Ventetiden varede . Gunhild befalede derpaa Øgmund at følge Hrut og Øsser hen til hendes Bolig og beværte dem vel . Øgmund gik med dem og fulgte dem til en Stenhal , som var behængt med de skønneste Stoffer , i den fandtes ogsaa Gunhilds Højsæde . GUNHILDS EFTERMÆLE 99 Her vilde man gerne høre mere , for Stenhuse omtales ellers ikke i Sagaen . Det indre Udstyr leder Tanken hen paa Sørejsendes Eventyr hos Feer i 1001 Nat . Hrut fik af den snilde Øgmund Paalæg om at sætte sig i Højsædet og ikke flytte sig derfra , naar Gunhild kom selv . De blev derpaa beværtede . De havde ikke siddet ret længe før Gunhild kom . Hrut vilde springe op for at tage mod hende . „Bliv siddende , " siger hun , „og du skal blive i dette Sæde saalænge du er i mit Hus . " Hun satte sig derpaa hos Hrut , og de drak sammen . Og om Aftenen sagde hun til ham : „Du skal ligge i Højenloftet hos mig i Nat , vi to sammen . " „Heri skal I raade , " sagde Hrut . De gik derpaa til Sengs , og hun laasede straks Døren indenfra , og de sov der om Natten ; og om Morgenen drak de videre med hinanden . I den halve Maaned laa de ene to der i Højenloftet . Til de Mænd der havde med Huset at gøre sagde hun at der ikke skulde times dem andet end at de mistede Livet , hvis de røbede noget om hvordan det stod til med hende og Hrut . Hrut gav hende hundrede Alen Vadmel og tolv Faareskind . Gunhild takkede ham for Gaven . Hrut sagde hende derpaa Farvel , kyssede hende og sagde hende Tak . Hun ønskede ham en god Rejse . Dagen efter gik han til Kongen og blev taget til Hirdmand . „Hvor skal jeg sidde ? " spurgte Hrut . „Det skal min Moder raade for , " sagde Kongen . Hun skaffede ham det bedste Sæde , og han blev hos Kongen om Vinteren i megen Anseelse . GUNHILDSEFTERMÆLE 101 Vidt og bredt fortæller Sagaen nu hvordan Hrut forfulgte sin Arvesag , fik Skibe baade af Kongen og Kongemoderen og sejlede afsted efter Sote , som var flygtet til Danmark med Arven . Han havde ikke det Held at finde Sote , derimod stødte han sammen med en Viking , hvem han leverede et Slag , samvittighedsfuldt fortalt , en hel lille Saga i Sagaen , han skilte sig sejrrig derfra og kom hjem til Norge med to erobrede Skibe og et rigt Bytte . Sote var imidlertid listet forbi og var søgt op til Norge , uforsigtigt , for her blev han fakket og hængt af Gunhildsønnen Gudrød . Togtet endte med at Kongen fik en Tredjedel af Hruts nyerhvervede Gods , og Gunhild Halvdelen af Arven , der var bleven taget fra Sote , et af Sagaen ukommenteret Eksempel paa Kongefamiljens kendte Bjergsomhed . Er det for Resten ikke det man mener med Sagastilens Knaphed , at Sagafortælleren refererer , men forbeholder sig sin Mening ? Hrut tilbragte nu Vinteren hos Kongen i bedste Forstaaelse . Men da det vaaredes blev han meget tavs af sig . Gunhild mærkede det og sagde til ham en Gang de var ene to sammen : „Er du tungsindig ? " ( hugsjukr ) . „Med det er det som Ordet siger : at den er ilde stedt der er i Udlændighed , " svarer Hrut . „Vil du til Island ? " spørger hun . „Det er det jeg vil , " siger han . „Har du en Kæreste derude ? " spørger hun . „Det er der ikke noget om , " siger han . „Jeg tror dog det forholder sig saadan , " siger hun . Dermed endte denne Samtale . Hrut gik for Kongen og hilste ham . „Hvad vil du nu , Hrut ? " spurgte Kongen . „Jeg vil bede Eder , Herre , om at give mig Orlov til Island . " „Venter du større Forfremmelse der ? " spørger Kongen . „Det er ikke det , " siger Hrut , „men det gaar Enhver saadan som det er givet ham . " „Tungt er mod Overmagt GUNHILDSEFTERMÆLE 103 Tov at trække , " siger Gunhild . „Lad du ham rejse , siden det passer ham bedst . " Der var Uaar i Landet , men Gunhild skaffede ham saa meget Mel som han havde Brug for . Han gjorde sig nu færdig til Islandsrejsen , og Øsser med ham . Og da de var færdige gik Hrut hen for at tage Afsked med Kongen og Gunhild . Hun tog ham i Enrum og sagde til ham : „Her er en Guldring som jeg vil give dig , " hvorpaa hun satte den om hans Haandled . „Mange gode Gaver har jeg faaet af dig , " siger Hrut . Hun lagde Armene om hans Hals og kyssede ham og sagde : „Hvis jeg har saa megen Magt over dig som jeg tænker , da binder jeg det til dig at du ingen Fremgang skal have med den Kvinde din Hu staar til paa Island , derimod skal der ske dig din Vilje med alle andre Kvinder . Ingen af os skal have det godt . Du sagde mig ikke Sandheden . " Hrut lo . Derefter rejste han . Straks han var kommen hjem til Island blev han gift med Unn . Men det blev ikke noget lykkeligt Ægteskab . Tilsyneladende levede de i god Forstaaelse med hinanden , men Maard Gige , Unns Fader , begreb at der var noget i Vejen . Omsider fik han lokket ud af hende , efter mange Omsvøb , som ikke sært var , men tilsidst rent ud , at hun og Hrut ikke kunde leve sammen som Mand og Kone , hvad der nu skadede ham , om han var forgjort , for ellers i andre Henseender var han som andre Mænd ; saadan forholdt det sig . Maard Gige raadede nu sin Datter til at søge Skilsmisse fra Hrut , og det gjorde hun , under Udfoldelsen af hele det islandske Lovapparat Sagaen saa gerne gaar i Enkeltheder om . Af Interesse er her de formelle Vilkaar hvorunder en Kvinde af egen Drift kunde lade sig skille ved sin Mand , som der og - saa er Eksempler paa andre 104 KVINDEN I SAGATIDEN Steder i Sagaen , hun tog Vidner ved Ægtefællens Seng og ved Husdøren paa at hun erklærede sig skilt fra Manden , hvilken Erklæring siden blev gentaget paa Lovbjerget , og dermed var hun skilt . Hun havde da Ret til at faa sin Medgift tilbage . Maard Gige søgte ved en lovformelig Proces at faa Unns Medgift tilbagebetalt , men blev udfordret til Holmgang paa Tinget af Hrut , hvilket han ikke turde tage imod . Sagaen har en Historie om hvorledes Smaabørn siden legede Rettergang , hvorunder en af dem var Maard og sagsøgte Hrut , fordi han ikke kunde gøre noget ved sin Kone , og en anden var Hrut , som nægtede Maard hans Ret , fordi han ikke turde slaas med ham ; saa Folkesnakken var nok trængt helt ned til de uskyldige Børn . Hverken Maard eller Hrut havde Ære af Sagen . Unn tog hjem til sin Fader , hvorfra hun var kommen . Men ifølge Laksdøla Saga blev Hrut gift to Gange siden og havde tilsammen med begge Koner 16 Sønner og 10 Døtre . En Sommer viste han sig paa Tinget med 14 Sønner , og det , som Sagaen tilføjer , af den Slags der ikke blev overset . Den Spaadom Gunhild knyttede til Hrut i Forhold til Kvinder paa Island gik saaledes i Opfyldelse , baade overfor den han vilde have , og overfor dem han fik . Datiden kunde ikke forklare sig Sammenhængen uden ved Antagelsen af Tryllekunster fra Gunhilds Side . Vor Tid ved mere , man taler om Nerver , om Hemning , et videnskabeligt Ordforraad , som kræver et Specialstudium for sig , men er man i Grunden nærmere ved en Forklaring ? Endnu bruger man Ordet Trylleri om den Magt en Kvinde er i Stand til at udøve over en Mand : hende eller Ingen ! Farlige , farlige Egenskaber har Gunhild besiddet , siden hun har kunnet besætte GUNHILDSEFTERMÆLE 105 Hruts Forestillingsliv i den Grad at Erindringen om hende , og det Mærke hun havde sat i hans Sind i Forbindelse med en anden Kvinde , stillede sig i Vejen mellem denne Kvinde og ham , idet hun hver Gang udløste Tanken paa den der havde lagt Afhængigheden paa ham . Mandens Instinkter ligger hinsides hans Forsæt , er afhængige af en Retning i Fantasien , og det jo mere Mand han er , det har altid været saadan , moderne Indsigt er ikke videre med at forklare hvorfor . Det behøver ingen Forklaring , det er saadan . I Poesien har den gamle Naturlov sat sig Spor , Tannhauser , der havde været i Venusbjerg og kom mærket derfra ; set fra den sunde Side , dybsindigt og lykkelig erkendt , i egentligste Forstand sædeligt , er Temaet behandlet i Goethes dristige Digt Das Tagebuch , hundrede Aar før der var noget der hed Seksualpsykologi . Organisk , som Mekanisme , har Sagatidens Mennesker ikke været anderledes end de er nu ; som fra en lang Afstand , over en i og for sig betydningsløs Tid , for al svunden Tid er lige lang , kan vi endnu føle Blodvarmen fra dem . En lignende Affære som med Hrut , men med et andet Udfald , fortælles der om i Floamannasaga , i Forbigaaende , Historien om en anden islandsk Mand ved Navn Thorgils Orraben , som ogsaa drog til Norge i Anledning af en Arvesag . Sagaen er mærkelig ved Glimt af menneskelig Følsomhed hos Thorgils , der peger ud over Tiden , og ved Hovedhandlingen , Lidelserne paa en Rejse i Drivisen omkring Grønland , Træk der rykker Thorgils ' Tid nær , som om den var vor egen . Da Thorgils kom til Norge fik han Ophold hos en Mand paa Hordaland , og da Kongen , Harald Graafeld , og Gunhild Kongemoder kom dertil paa 106 KVINDEN I SAGATIDEN Gæsteri spurgte de hvem den velvoksne og smukke Mand var . De fik at vide at han var en Islænder , som søgte at vinde nogle Ejendomme tilbage hans Forfædre havde besiddet i Sogn . Kongen , som syntes godt om ham , oplyste ham om at disse Gaarde nu var i hans Moders Besiddelse og raadede ham til at søge hendes Yndest , saa vilde det nok gaa ham godt . Og Gunhild var villig , stillede ham det vante Forslag , at blive Kongens Hirdmand , efter forudgaaende Prøve , tør man tro ; det kom dog ikke hverken til det ene eller det andet , Thorgils undskyldte sig og sagde at det ikke var hans Lejlighed at gaa ind i den kongelige Tjeneste . Han maa imidlertid være kommen saa langt som til Højsædet , for det hedder at Dronningen i Vrede over hans Afslag stødte ham ned derfra med Foden , et mildere Udtryk for et Spark . Samtidigt gik Ejendommene i Sogn tabt . Som Gunhild sagde : han forstod ikke det der tjente til hans egen Ære . Thorgils Orraben har nok været en tungnem Mand ; eller ogsaa har han gyst for Gunhild . Gunhilds Død . Efter Harald Graafelds Død og Gunhilds Flugt til Orknøerne tier Snorre om hende ; man maa hvad ham som Kilde angaar formode at hun er død paa Orknøerne , under ellers ukendte Omstændigheder . Men efter andre Kilder fandt hun sin Død i Danmark , paa en tragisk og uhyggelig Maade , der selv om Overleveringen ikke staar til Troende taler om hvad man undte den berygtede og hadede Dronning . Nærmeste Kilde er her Jomsvikingasaga . En egen Skandaleluft , der har holdt sig helt op til vor Tid , hænger ved Gunhild GUNHILDSEFTERMÆLE 107 Kongemoders Navn ; selv om Overleveringen ikke staar for historisk Kritik bidrager den som psykologisk Fænomen til hendes Saga . Beretningen i Jomsvikingasaga følger efter at Harald Graafeld var bleven dræbt , paa Anslag af Hakon Jarl og Harald Blaatand , og derefter Guld - Harald , hvorpaa Hakon Jarl drog til Norge , og lyder saaledes : „Straks Hakon kom til Norge begav han sig til Gunhild Kongemoder og fortæller hende at han har hævnet hendes Søn Harald Graafeld ved at dræbe Guld - Harald , og føjer til at det var Harald Blaatands højeste Ønske at hun skulde rejse ned til ham med et passende Følge , da han vilde forene sin Skæbne med hendes ; men dette var en Plan Hakon og Harald havde været enige om at brygge sammen , inden de skiltes , med Tillæg af at hvis hun gik i Fælden og rejste ned til Danmark havde de sat Mænd til straks at dræbe hende . Det kom nu for Dagen , som mange siger , at hun gjorde et noget giftesygt Indtryk , hun forlod Landet med 3 Skibe og 60 Mand paa hvert og sejlede indtil hun kom til Danmark ; og da det spurgtes at Gunhild var kommen til Landet lod Kong Harald Vogne age hende og hendes Følge imøde , og hun blev straks sat i en prægtig Vogn , og man sagde hende at et Festmaaltid var anrettet for hende hos Kongen . De kørte med hende om Dagen , men om Aftenen , da det var bleven mørkt , var det ikke Kongens Hal de kom til , men derimod en stor Mose , og der lagde de Haand paa Gunhild , trak hende af Vognen og handlede " — her er der en Lakune i Sagaen — „derpaa ud i Mosen , og druknede hende der , og der lod hun sit Liv , og Stedet har siden heddet Gunhildsmose " . Derpaa rejste Mændene hjem til Kongen og sagde 108 KVINDEN I SAGATIDEN ham at de havde udført hans Befaling . Kongen siger : „Da har I gjort vel . Hun har nu nydt den Velbehagelighed jeg havde tiltænkt hende . " Et koldt og vaadt Bryllup fik Gunhild . Man nægtede sig ikke noget overfor hende . Liget i Haraldskjær Mose . Men af den Mose hvori hun var bleven sænket genopstod hun , et Genfærd af hende , 870 Aar efter ! Lige saa langt et Spring som der er fra Sagaen op til Nutiden , lige saa langt vil vi nu springe , idet vi som Kilde holder os til et Skrift af den udmærkede Filolog og Historiker N . M . Petersen , Rasmus Rasks Samtidige , og født i samme Landsdel , Vagn Aagesøns Ø , Fyn , velbevandret i Sagaerne og Oversætter deraf , det for sin Tid folkelige Værk „Historiske Fortællinger om Islændernes Færd " ; Skriftet fremkom i „Annaler for nordisk Oldkyndighed " , 1836 — 37 . Som Bidrag til alt hvad der knytter sig til Gunhild Kongemoders Navn er det tilladt at tage denne Afhandling , „Udsigt over den norske Dronning Gunhildes Levnet " , som en sen Tilføjelse til hvad hendes Samtid har overleveret om hende , sidste Efterkapitel til Gunhild Kongemoders Saga . Foranledningen til N . M . Petersens Skrift var et Mosefund der blev gjort i 1835 ved Haraldskjær i Nærheden af Vejle af et mumieagtigt Lig , der havde været nedsænket i Mosen paa et Tidspunkt da den stod under Vand , og havde været fastholdt med Trækroge nedboret i Dyndet . Fundet der kom under Behandling af Oldsag - Committeen , kan ikke beskrives bedre end ved at citere den officielle Erklæring , udstedt af J . F . Chri - stens , Distriktslæge i GUNHILDSEFTERMÆLE 109 Vejle , og optaget i samme Aargang af „Annaler for nordisk Oldkyndighed " : „Alder, efter Ligets Udseende at dømme :a) Det havde alle sine Tænder , som dog ere meget afslidte , men i øvrigt temmelig gode , og sidde i den sædvanlige Orden ,b) Skindet er meget rynket , hvilket vidner om , at Legemet har været fyldigt ,c) dette bekræfte ogsaa Brysterne ,der strax efterat Liget var optaget af Mudderet var kjendelig store med tydelige Vorter . Disse tre Punkter , i Forbindelse med d) den ved Liget fundne , temmelig tykke Haartot , synes at begrunde en Formodning om , at denne Kvinde kan ved sin Død antages at have været omtrent 50 Aar gammel. Dødsmaade . At denne Kvinde er kommen paa en voldsom Maade af Dage og sandsynligen levende nedpælet i Mudderet , derfor tale : a ) En betydelig Hævelse i det venstre Knæ , tæt ovenfor hvilket den til Museet indsendte store Trækrog holdt saa fast , at det kostede megen Møie at faa den trukken op af Grunden , b ) Ansigtstrækkene , hvilke strax efter Optagelsen næsten tydelig kunde kjendes at være fortvivlede . Beskadigelser . Ligets bløde Hovedbedækning samt det høire Beens og den venstre Arms bløde Dele vare meget beskadigede , hvorover man ikke kan undre sig , naar man seer hen til Maaden , paa hvilket det opdagedes . Den Grøft , hvor dets Leie var , oprensedes nemlig af en Arbeider med store jernbeslagne Træskostøvler paa , der med en stor Spade gravede hen over Liget uden at bemærke noget . Efter ham kom en anden , som skuflede , og gik omtrent en Alen dybere , og fik da fat paa den ene Fod og Arm . Hovedets Beendele vare ubeskadigede , og Foreningerne eller Sømmene ( suturæ ) sees at være naturlige og ikke sammenvoxne . Paa 110 KVINDEN I SAGATIDEN Brystet og Underlivet kunde aldeles ingen Beskadigelse opdages , saasom Saar eller deslige . Ved Synsforretningen aabnedes Underlivet , men der fandtes under Hudbedækningen ikkun en lille Deel fedtagtig Masse ; alle Indvolde vare forsvundne . At indskjære og senere igen sammensye Huden var formedelst dennes overordentlige Fasthed og Styrke meget vanskeligt . Bedst bevarede ere alle til Hudorganet hørende Dele , ligesom ogsaa Benene ( ossa ) . Huden har en Beskaffenhed , som naar man ser et Stykke garvet gammelt Læder , der er opblødt i Vand ; den er fast og tæt og af sortebruun Farve . Selve Genitalia kunde tydelig bemærkes , saavel Labia majora som minora . Hænder og Fødder havde ganske deres sædvanlige Form , vel conserverede med Negle paa . Begge Dele vare smaae , og efter Skjønnende næppe tilhørende en Person af den arbeidende Klasse . Benene ( ossa ) ere ubeskadigede , sortebrune af Farve , og paa Stedet hvor de ere synlige sees de ikke at have tabt noget af deres Substans . " Ligets Maal angives udførligt ; heraf mærker man sig Afstanden „fra Midten af Panden til Baghovedbenets Forhøining , 6 Tommer ; fra Hagen til midt paa Hovedet 6 T . ; fra det ene Tindingebeen til det andet 3 ½ T . ; den største Bredde over Baghovedet 5 T . " . Det giver en Indeks af over 80 ; Personen har været rundhovedet . Højden af Liget var 54 Tommer , altsaa , selv om Svind fradrages , en temmelig lille Kvinde . De Rester af Klæder der optoges sammen med Liget , Skind og vævede Stoffer , tydede paa høj Ælde . Men Fundstedet ved Haraldskjær i Nærheden af Jelling , sat i Forbindelse med Overleveringerne om Gunhild , og andre Om - stændigheder , Mosens Navn , GUNHILDSEFTERMÆLE 111 den kaldtes af Almuen paa Egnen for Juthe Mose , efter andre Hiudtes eller Giudtes Mose , kunde ikke hos N . M . Petersen efterlade nogen Tvivl om at det virkelig var den norske Dronning Gunhild hvis Lig var kommen for Dagen . I Anledning af Fundet gennemgaar han alt hvad der vides om Gunhild Kongemoder , til hendes Død , som Heimskringla ikke har noget om , Jomsvikingasaga derimod positive Oplysninger , hvis de staar til Troende . Foruden Jomsvikingasaga anfører han tre andre Kilder , med de samme Oplysninger eller Varianter deraf , Vidnesbyrd som tilsammen kan have lige saa megen Vægt som Snorres Mangel paa Efterretninger om Gunhilds sidste Dage . Et Forhold gør N . M . Petersen til Genstand for en grundig Undersøgelse , Vanskeligheden ved at faa Gunhilds Eventyr med unge Mænd , og hendes Færd ned til Danmark for at gifte sig , til at rime med hendes Alder , der efter sædvanlig Beregning paa det Tidspunkt skulde beløbe sig til omkring 70 Aar ; efter en meget rimelig Vurdering af Datidens Tidsregning kommer han til det Resultat at Gunhild har været ca . 54 Aar gammel , en Alder der ikke udelukker de Begivenheder der knytter sig til hendes sidste Aar . En Kvinde i Begyndelsen af Halvtredserne , som endnu er paa Toppen af sin Fylde som Kvinde , med sit Væsen i Blomst , har ofte flere Betingelser for at fængsle Mænd end selv nysudsprungne , ferske unge Piger . Og da Harald Blaatand var en gammel Mand lyder Partiet aldeles ikke umuligt . Mindre Held har N . M . Petersen , som han selv tilstaar , med at identificere Juthes Mose med Gunhilds Mose , han opstiller i den Anledning en Række 112 KVINDEN I SAGATIDEN formodede Lydovergange , der dog ikke helt tilfredsstiller ham selv . Men selve Beliggenheden i Nærheden af Jelling , Haraldskjær , der menes anlagt af Harald Blaatand , i Forening med Overleveringen , forekommer ham at tale afgørende for at det er Gunhilds Lig man har fundet , og at Nedsænkningen i Mosen er bleven Enden paa hendes ryggesløse og afskyelige Liv . Bevisrækken opsummerer han saaledes : „Ved Veile er i en Mose fundet et Lig , voldsom nedsænket , nedpælet , med Fortvivlelsens Præg paa sit Aasyn efter en lang Aarrækkes Forløb ; det er kvindeligt ; det var iført en kostbar Dragt , som ikke henhører til vore Tider ; det har ligget der fra umindelig Tid , kort , alle Omstændigheder vise , at det kunde være den norske Dronning . " N . M . Petersens Bevismateriale har Svagheder . Dette med Fortvivlelsens Præg paa et Aasyn der har ligget i Vand i 870 Aar kan vi ikke tage alvorligt , det henhører under en emotionel Tidsalders Forestillinger . At Liget var kvindeligt — naa ja , hvis det havde været mandligt kunde det ikke have været Gunhild ! Som man ved skred hele N . M . Petersens Argumentation sammen i sig selv , efter et Stød leveret af J . J . A . Worsaae , den Gang en tyveaarig Student , senere den store Arkæolog , der anholdt N . M . Petersens Metode som i Bund og Grund uvidenskabelig . N . M . Petersen svarede igen , krænket og værdig , men endte med loyalt at give den unge Worsaae Ret , Formodningen om at det var Dronning Gunhilds Lig der var fundet lod sig ikke bevise . Havde Worsaae endelig paa sin Side bevist at det ikke var hende ? Nu hundrede Aar efter tager den saa opsigtsvækkende Sag sig ud som et Haandgemæng , hvor - under der ufortjent er GUNHILDSEFTERMÆLE 113 kommen til at hænge en Skygge ved N . M . Petersens Navn , mens Worsaae nærmest glimrer som den kække unge Mand der stillede den gamle N . M . Petersen op ad Muren som en Stige og selv kravlede til Vejrs paa ham . I Annalernes Beretning om Fundet ved Haraldskjær opregnes andre lignende Fund af Moselig , bekendt allerede den Gang . Nu ganske for nyligt har Moserne igen afgivet en af deres Hemmeligheder , et Kvindelig indsyet i et Skind . Nedpælingen af Kvinder i Moser er bleven sat i Forbindelse med Zigeunere og Hekse af nyere Dato ; men hvis Straffen særlig har været anvendt overfor Troldkvinder er det dog bemærkelsesværdigt at man aflivede Dronning Gunhild netop paa denne Maade . Spørgsmaalet henstaar uafgjort . Men det er ikke af virkelig Betydning . Hvad der i denne Forbindelse har Vægt , det egentlige Fund , er Gunhilds Eftermæle , hvordan hendes Navn endnu var egnet til at sætte Sindene i Bevægelse mere end otte Aarhundreder efter hendes Død . For at vise at selve Sensationen var det egentlige , uanset om det fundne Lig var Gunhild eller ej , vil vi aftrykke Slutningen og Konklusionen af N . M . Petersens Artikel : „Hvad enten man nu antager , at det fundne Lig er den norske Kongemoders eller en anden mærkelig højbaaren Kvindes , saa vil stedse den Tid , vi her ere komne til at omtale , Overgangen fra Hedenskabet til Kristendommen i Norden , være een af de mærkeligste Tidspunkter i Nordens Historie , og faa Lande fremvise vel i de Mægtiges Liv og Karakterer saa tydelige Beviser paa Nødvendigheden af , at et nyt , et renere Liv , en anden , højere Aand maatte fødes og hæve sig over den hedenske Olds Høje . Hvem skal man mest hade eller foragte : 102 KVINDEN I SAGATIDEN den djærve Hagen Jarl , der tillige var den arrigste Hedning , som med Hænderne dampende af sin Søns Blod knælede ned for sine finske Guddommes Alter , og med samme Kulde røvede Kvindens Uskyld og Mandens Liv ; eller Gunhilde , den dejlige , men ærgjerrige , onde , leflende , uteerlige Gunhilde ; eller den svage Harald Blaatand , en fejg Usling , et Værktøj uden Daad , sin Slægtnings , sin Fostersøns Bane , men ikke af fri Hu , Hersker over Norge uden at besidde , og senere Kristendommens Befordrer uden kristeligt Sind . Men finder man det sandsynligt , at hine Beretninger om Gunhildes Død fortjene Tiltro , og at det Lig , som nu er fundet , er hendes , saa at det da , efter at have hvilet i Jordens Skjød i 870 Aar , uden at noget Menneske anede dets Tilværelse , vidunderlig bevaret mod en Forfængelighed , som ellers er alt det Jordiskes Lod , i vore Dage er kommet for Lyset som en skrækkende Gjenganger fra hiin rædselsfulde Tid ; da maa man ogsaa sande , at Historiens Genius kan slumre i Aarhundreder , men vaagner til sin Tid , og taler med høj Røst , og hæver Eftermælets flammende Skrift højt over Tiden ; at derfor ingen skal begaae Udaad med det Haab at den kan skjules , thi den Tid skal komme , da Dagens Lys vil beskinne den , og , for at ende med en lysere Tanke , at derfor heller ikke nogen skal forsage , hvis Nutiden stiller ham i Skygge , Erkjendelsens Tid , Retfærdighedens Stund skal komme for alle . " Et andet Sted sammenfatter N . M . Petersen Gunhild Kongemoders Karakter i følgende Træk : „Hun skildres som overmaade dejlig , liden af Væxt , men stor i Anslag , og saa tilbøielig til Grusomhed , at Folket næppe kunde udholde hendes tyranniske Færd . Dermed stemmer de øvrige Kilder , som ophøie hendes legemlige Skjønhed , GUNHILDSEFTERMÆLE 115 omtale hendes Lyst til Pragt , og skildre hende som skarpsindig , vittig , listig , munter og veltalende , venlig og gavmild mod alle , som vidste at rette sig efter hendes Sind , men derimod haard , grusom , falsk , underfundig og ondskabsfuld mod alle , som vare hende imod , samt løsagtig , og i høj Grad herskesyg . " Her er jo næsten alle menneskelige Egenskaber regnet op , kun at hvad der ellers plejer at fordele sig paa flere har Gunhild haft samlet under et ! Og hun har staaet aaben , Ingenting er forbleven skjult hos hende . N . M . Petersens hele højtidelige og rystede Aktorat vil man synes er præget af en Tidsalder der nu ligger Hundrede Aar tilbage . Den ellers højtfortjente Lærdes Tænkemaade har været paa Indersiden af den Ring Romerkirken sluttede om Livsanskuelserne i Evropa fra Middelalderen til op mod Nutiden ; først sent er man bleven i Stand til at se Ringen udenfra . De romanske Kirker her i Landet gaar vel endnu for Gudshuse ; Sandheden er dog at det er smaa Kvaderstens Forter anlagt i Fremmedland af en ekspanderende Middelhavsmagt . Snigvejen man gik minder om visse Insekter der lægger et Æg i andre Insekters Larver og bevarer dem levende , men lammede , til Fordel for Ernæringen af eget Afkom . For en Betragter der har faaet vaskede Øjne staar Hedenskabets Tid et Tusind Aar tilbage os derfor nærmere end alle de mellemliggende Aarhundreder med et os paatvunget , i Virkeligheden politisk Afhængighedsforhold . Den Livsbetragtning der knytter sig dertil forekommer os , saadan som vi nu tænker , relativt mere antikveret end hvad der møder os hos Sagatidens robuste Mennesker , naar Hensyn tages til det Indtryk man har af Natur . 114 KVINDEN I SAGATIDEN Gunhild Kongemoder vil vi derfor bedømme ud fra hendes egne Forudsætninger , ikke fra andres . Hun udfylder sig selv . En Ting vil man ikke nægte hende , at hun som en Ulvinde har jaget for sine Unger . Et vildt Trin fuldbyrdede sig i hende . Hvis Gunhild efter sin Flugt til Orknøerne , det sidste Snorre har om hende , er død en naturlig Død der , saa har hun haft Tid til at blive gammel og maaske gro i Sindet , og se sit Liv og Summen deraf fra et andet Synspunkt end det hvorunder hun levede det . At alt nu var tabt , hendes Husbond og alle hendes syv Sønner døde , og hun selv ene tilbage , med Mørket faldende over et Sind naget af Skuffelser og Sorger , hvordan hang det sammen ? Var det Magten , Magtbegæret , som hun selv havde hidset dem op til ? Hævnede Magten sig saadan ? Havde Kræfterne hos hende og hendes fortæret sig selv ? Hvad enten det nu var i Jylland eller paa Orknøerne hun strandede , saa kom et Liv omtumlet paa Skibe da omsider til Ro . Hvis det var paa Orknøerne hun levede sin sidste Tid har hun kunnet høre sit Liv gentaget i Vindens Ensomhedssang paa sin Flugt hen over de stenede Øer fra det ene Hav til det andet . Søen er brudt op paa Skærene og har spredt et Mønster af Skum , og udslettet det igen , Forgængelighedens Skrift . Et Kvæk er kommen fra hende . Og nu er det sine Tusind Aar siden altsammen . Gunhilds Type . Vil man se Gunhild for sig som Menneske og som Art , ad naturhistorisk Vej , faar man søge hendes Type i Nutiden ; Nordboerne efterlod sig ikke Kunstværker og Portrætter , saadan som Antiken , andre Tusind Aar før . 116 KVINDEN I SAGATIDEN Gustav Storms Oversættelse af Heimskringla er forsynet med Illustrationer af førende Kunstnernavne i Norge , en nu svunden , fremragende Generation , og et monumentalt nationalt Værk . Selv om Figurerne ikke kan tages for absolut virkelighedstro Fremstillinger af Sagatidens Mennesker , saa har de saa meget af Norge , norsk Natur og norsk Naturel , at Indtrykket af Illustrationerne og hvad man forestiller sig om Sagatidens Milieu kommer hinanden nær . Sikrest virker Werenskiold , der har taget sine Typer umiddelbart fra Bondebefolkningen og norsk Natur , uden at lade sig forstyrre af formodet „Vikingestil " , en egen reduceret , ædruelig Stil , der bærer Sandhedens Præg . Til Model for Olav Trygveson har han valgt Fridtjof Nansen , meget nærliggende ; i Fysik og som Idrætsmand har Nansen nok kunnet taale Sammenligning med Olav Trygveson , hvorimod de har været forskellige i Sindelag , med et Tusind Aars Civilisation ind imellem . Werenskiolds Kvinder har noget paa en Gang indnorsk og universelt , Kvinder helt igennem , man føler ingen Afstand mellem dem og Sagatiden , selv om de naturligvis ikke forestiller bestemte Personer . Christian Krohg har til sine Illustrationer af Olav den Hellige benyttet Træk fra Bjørnsons Skikkelse . Det er ham der har leveret Tegningerne til alle de Situationer hvor Gunhild Kongemoder forekommer , og han har her truffet en Type som man baade kender fra Nutiden og uden Vanskelighed associerer med Gunhild Kongemoders Person , efter hvad man ved om hende . Typen er sort og glathaaret med et rundt Hoved og fremstaaende Kindben , af et Ydre der leder Tanken hen paa slaviske Folkeslag , og den er ikke ualmindelig i Norge , men hyppigere i Sverige , ofte 118 KVINDEN I SAGATIDEN kendelig paa en egen Bygning af Næsen , Sadelnæse , som igen fører Tanken videre østpaa mod Rusland . Det er en i og for sig nordisk Type , men med Elementer optaget i sig som rimeligvis er opstaaet ved gammel Blanding med et asiatisk , mongolsk eller lappisk Folk . Til Typen svarer visse problematiske Egenskaber , som for en Generation siden tildrog sig almindelig Opmærksomhed , f . Eks . ved hvad der knytter sig til Strindbergs Navn . I Norge fandtes et en Gang meget omtalt Kunstnerselskab , som ikke selv lagde Skjul paa sine Affærer , Efterretninger derom er nedlagt i Datidens fordomsfri Literatur og kommer nu ind under hvad man bredt fra Smagsretningens og Livsfilosofiens Side forstaar ved „Firserne " , i Norge af en egen hensynsløs , men ogsaa dygtig og produktiv Type . Uden at gaa et Slægtled for nær hvor nu alle Personerne er døde , men med dem selv som Kilde , tør det siges at den Kreds i Datidens Kristiania , lokaliseret til en bestemt Kafé , hvortil Christian Krohg hørte , gjorde sig bemærket ved et udfordrende Privatliv , farvet dels af fransk Naturalisme , dels af noget stærkt , hyperboræisk i Temperamentet hjemmefra , en egen parisisk - russisk Atmosfære , som nu vanskelig kan genkaldes , og som en yngre Slægt vel er helt uvidende om . I denne Kreds fandtes der Personligheder overfor hvem man havde indtryk af at staa overfor noget fremmedartet , uagtet de tilhørte det norske Bourgeoisi , højtbegavede , urolige , hemningsløse Folk , hvis Egenskaber indenfor Selskabet gav sig suveræne , kunstneriske Udslag , mens man vel under en anden social Placering kunde tænke sig at de vilde have tabt sig i Halvverdenen . Noget vist dæmonisk i Karakteren gjorde sig gældende , Træk der nok GUNHILDSEFTERMÆLE 119 kunde tænkes at være fælles for Bourgeoisidamer i Firsernes Kristiania og for Gunhild Kongemoder , hvor paradoksalt det saa lyder . Christian Krohg vovede Springet , i den Type han anlagde til sine Tegninger af Gunhild i Heimskringla . Er ikke netop et Individ truffen deri , saa er Racen kommen nær . Saa selv om det ikke var Gunhild man drog op af Mosen ved Haraldskjær , saa har hendes Lige kunnet ses i Nutiden , og er os ikke aldeles ubekendt . GUNHILDSEFTERMÆLE 117 STÆNDERNES SPEJL SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE TIL Indførelse i Temaet Kvinden i Sagatiden , med Vægt lagt paa Samfundsforholdene , kunde man gaa ud fra hvad Rigstula har om Kvinden , i Anledning af Billedet af de forskellige Stænder Rigstula ruller op . Andetsteds , i „Aandens Stadier " , har jeg haft fat i Rigstula , i en anden Forbindelse , for at paavise hvad der stikker af antropologiske Momenter og af Udvikling i dette højnordiske Digt , Stændernes Spejl , fra omkring Aar 900 , der kan karakteriseres som et Forsøg paa at orientere sig i Menneskehedens Oprindelse , med Datidens aandelige Horizont som Forudsætning . Digtet menes at være fremkommen paa Harald Haarfagers Tid i Norge som en Hyldest til den nyoprettede Enekongeværdighed , det gennemgaar i den Anledning alle Stænderne som en Opstigning fra neden og til Samfundstoppen , en Rækkefølge der tillige falder kronologisk sammen med de Udviklingstrin Menneskeheden har gennemgaaet , et virkeligt universelt Digt , i den knappeste , udkrystaliserede Form . I Undersøgelsen i „Aandens Stadier " er det Træk der knytter sig til Manden og hans Gerning der er i Forgrunden , som skildrende for Trinet ogMenneskearten ; hvad Digtet har om Kvinden skal udhæves for sig i det følgende . Men for at holde sig Udgangspunktet nær anføres her Digtet i sin Helhed , oversat efter Originalteksten , med Vægten lagt paa en klar Fremstilling af Meningen og Realiteterne deri , og idet den arkaiserende Sprogtone undgaaes ; Sproget var ikke forældet , „oldnordisk " , da Digtet blev skrevet . Principet har jeg iøvrigt fulgt ved alle tidligere Oversættelser af Skjaldevers fra Islandsk , ligesom jeg anvender det selv naar jeg skriver paa Versemaal fra Fornalderen med moderne Indhold . Det er det direkte Udtryk , i korteste Form , nittet sammen med Stavrimene , der er det egentlige Virkemiddel i tidlig nordisk bunden Stil . Brugen af „Kendinger " derimod er en Barok der fører ud i Kunstpoesi og Forfald . I sin oprindelige simple Form er det stavrimede Vers et Huskemiddel , paa Datidens Sprog , lige ud , det er derfor ikke oversat før det er gengivet paa rent Nutidsdansk . Det gælder ogsaa Rigstula , det er ikke sig selv før Meningen er uddraget deraf , med vor egen Tids Udtryk . Paa tvivlsomme Steder hvor der er delte Anskuelser om Tydningen følger jeg Finnur Jonsson . Rig betyder den Mægtige , Guden Hejmdal , der sætter Hovedlinjen i Digtet i Bevægelse . Tula er det samme som Remse , Opregning . Titlen skal staa som Kendingsnavn for Digtet . De særligt markerede islandske Bogstaver finder jeg ikke Grund til at anvende . Rigstula . Det er bleven fortalt i en svunden Tid at en af Aserne der hed Heimdal begav sig paa Vandring frem langs en Kyst ; han kom til en Menneskebolig og kaldte sig Rig . Efter denne Overlevering er følgende Digt sat sammen : 121 SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE I Tidernes Morgen gik den mægtige kyndige Gud ad grønne Stier ; kraftig og rask kom Rig gaaende . Og som han vandrede frem ad Vejen saa han et Hus , og i Hegnet en Laage . Ind gik han , Ild var paa Gulvet ; der sad ved Gruen et graanet Ægtepar , Oldeforældrene , Ai og Edda . Rig forstod at give dem Raad ; midt imellem begge sad han paa Bænken , med en af Husfolkene paa hver Side . Da bar Edda Mad paa Bordet , Grovbrød efter Evne , rigeligt med Avner ; en Skaal med Suppe sattes paa Bordet ; og hun kræsede op med kogt Kalvekød . Rig forstod at give dem Raad , stod op for at sove , da det blev Sengetid ; han lagde sig i Midten af Lejet , med en af Husfolkene paa hver Side . Tre Nætter tilsammen tøvede han der . Saa gik han videre frem ad Vejen . Nu forløb ni Maaneder . Et Barn fødte Edda , det blev øst med Vand og svøbtes i Hør ; Træl kom han til at hedde . Han voksede til og trivedes vel . Paa Hænderne havde han rynket Hud , krogede Knoer , tykke Fingre , fult Ansigt , ludende Ryg , og lange Hæle . Han bragte det snart til at bruge Kræfterne , at binde Bast og at gøre sig Byrder , Ris bar han hjem paa Ryggen daglig . 122 KVINDEN I SAGATID Til Huset kom en hjemløs Pige , med Ar under Fødderne , solbrændte Arme , plat Næse , ved Navn Ty . Hun bænkede sig bred paa Sædet ; hos hende satte sig Husets Søn . De rykkede sammen og redte Seng , Træl og Ty , i trange Dage . De boede og byggede og ynglede Børn , der hed , om jeg husker det , Hreimr og Fjosnir , Klurr og Kleggi , Kefsir , Fulnir , Drumbr , Digraldi , Drøttr og Høsvir , Lutr og Leggjaldi ; de lægtede Gærder op , gødede Agre , lagde Grise til , vogtede Geder , og gravede Tørv . Af Døtre havde de Drumba og Kumba , Økkvinkalfaog Arinnefja , Ysja og Ambaatt , Eikintjasna , Tøtrughypjaog Trønubeina . Af dem er avlet Trællenes Ætter . * Nu vandrede Rig ret frem ad Vejen og kom til et Hus ; i Hegnet var en Laage , ind gik han , Ild var paa Gulvet ; der sad et Ægtepar ved Hjemmesyssel , Bedsteforældrene , Afi og Amma . Manden skar en Stok til Væven , Skægget var plejet , Pandehaaret klippet , velsiddende Klædning , en Kiste paa Gulvet . Konen sad ved Spinderokken , vidtfavnende bar hun Værk til Væven . Sæt havde hun paa Hovedet , Særk for Brystet , Dug om Halsen , Hægter ved Skuldrene . Rig forstod at give dem Raad , stod op for at sove , da det blev Sengetid . SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 123 Han lagde sig i Midten af Lejet , med en af Husfolkene paa hver Side . Tre Nætter tilsammen tøvede han der . Nu forløb ni Maaneder . Et Barn fik Amma , det østes med Vand og blev kaldt Karl . Kærligt han svøbtes i Lin , af Lød var han rødmusset , med rødt Haar og raske Øjne . Han voksede til og trivedes vel . Han tæmmede Okser og tømrede Hus , gjorde sig Ard og opførte Lader , byggede Kærrer og kørte Plov . Agende kom til Gaarden i Gedeskindskjortel , med Nøgler ved Bæltet , Karls Brud , Snør hed hun , sad under Slør ; de vekslede Ringe , viede sig til hinanden , bredte Lagner og satte Bo . De byggede og boede og avlede Børn : de hed Halr og Drengr , Høldr , Thegn og Smidr , Breidr , Bondi , Bundinskeggi , Bui og Boddi , Bratskeggr og Seggr . Af Døtrenes Navne nævnes disse : Snot , Brudr , Svanni , Svarri , Sprakki , Fljod , Sprund og Vif , Feima , Ristill ; af dem er kommen Karlenes Ætter . * Videre gik Rig frem ad Vejen og kom til en Sal , mod Syd vendte Døren , den stod paa Klem , Klinken en Ring . Ind han gik ; Gulvet var strøet . Der sad et Ægtepar og saa hinanden i Øjet , og legede med deres Fingre , Fader og Moder . Husfaderen sad og snoede en Streng , gav Buetræ Skabning , skæftede Pile . 124 KVINDEN I SAGATIDEN Husfruen sad og synede sine Arme , strøg sig over de snørede Ærmer , knejste med Hovedsæt , Sølje paa Brystet , Kjole med Slæb , og blaanet Særk . Klarere var Brynene , Brystet lysere , og Halsen skærere end den hvide Sne . Rig forstod at give dem Raad . Midt imellem begge sad han paa Bænken , med en af Husfolkene paa hver Side . Da tog Moder en mønstret Dug af bleget Hør og bredte den paa Bordet . Hun tog den hvide og skære Hvedekage og satte Finbrødet frem paa Dugen . Sølvtøjet bar hun frem og fulde Skaaler . Flæsk fristede , og stegte Fugle , Vin var i Kanden , kostelige Bægre ; der drak de i Selskab til Sol gik i Bjerge . Rig forstod at give dem Raad , stod op for at sove , da det blev Sengetid , han lagde sig i Midten af Lejet med begge Husfolkene , en paa hver Side . Tre Nætter tilsammen tøvede han der . Siden gik han videre frem ad Vejen . Nu forløb ni Maaneder . En Søn fik Moder , han svøbtes i Silke , østes med Vand og navngaves Jarl ; lyst var hans Haar og Huden skær , Øjnene skarpe som Slangeungernes . Jarl voksede op i Hjemmet , han lærte sig snart at føre Lansen , at sno Strengen , bøje Buen , og skæfte Pile , at skyde med Spyd , ride Heste og jage med Hunde , at svinge Sværd , og han blev en Svømmer . Da kom fra Risene Rig gaaende , Rig gaaende ; han lærte ham Runer , SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 125 Rignavnet gav han ham , gjorde ham til sin Søn og gav ham i Eje Odelssletten , Odelssletten , og i Arv Oldbygderne . Jarl red hjemmefra over rimet Fjeld , gennem mørke Skove , til han skuede en Hal . Da rystede han Skjold , og rejste Spær , han lod Hesten springe og svang Sværdet , han vakte Strid og gjorde Valen rød , fældede Mænd , og bemægtigede sig Land . Ene Mand ejede han atten Gaarde . Han skiftede gavmild Skatte med Alle , skænkede Smykker og smækre Heste ; den rige Giver lod Ringene dele . Sendemænd agede ad opblødte Veje og kom til Hersens Høvdingehal . Han havde en Mø med myge Fingre , liflig og snild , den lyse Erna . Hende de kaarede og kørte hjem . Hun sad under Slør , gaves sammen med Jarl . Hinanden til Lykke , vel forligte , de nød deres Ungdom og øgede Ætten . Op voksede der Jarlens Afkom . Burr var den ældste , derefter kom Barn , Jod og Adal , Arfi , Møgr , Nidr og Nidjungr , Søn og Svend , Kundr hed en , Kon var den yngste . De skabte sig Idræt , Svømning og Spil , styrede Heste og forstod sig paa Vaaben , skæftede Pile og prøvede Spyd . Men den unge Kon kendte til Runer , Livsruner , og Dødsruner , formaaede over Mænds Velfærd , han døvede Egge og dæmpede Søgang . Dertil forstod han Fuglenes Sprog , at slukke Ild og at slukke Sorger , dysse Sindet og dulme Smerter ; 126 KVINDEN I SAGATIDEN selv ejede han otte Mands Styrke . Rig Jarl æskede han ud til Runekamp , de maaltes i Visdom , han blev Vinderen . Der viste hans Evner sig saa afgjort at han siden hed Rig , Runekenderen . Unge Kon red over Kær og Krat , lod Kastepil flyve og fangede Fugle . Da kvad en Krage , som sad paa Kviste : „Sømmer det sig for dig at jage Smaafugle ? Hellere skulde du ride Heste og nedlægge Hære . Danr og Danpr har dyrere Haller og ældre Odel end du ejer ; raskere ved de at ride Skuden , prøve Staalet og tilføje Saar — " Digtet er ufuldstændigt , Slutningen mangler , og det har Lakuner her og der . Blandt andet savnes Ammas Opdækning , en Linje antyder at der har været en Strofe derom , som for de andres Vedkommende , men den er gaaet tabt . Efter hvad man kunde vente sig , og med det lagt til man ved om Bønder , har jeg forsøgt en Rekonstruktion , som jeg dog ikke har indført paa Stedet hvor den savnes , det vilde være en Interpolation , Lærdes Skræk , og med Grund , men den skal gives en Plads udenfor Digtets Rammer for at fuldstændiggøre Indtrykket . Strofen kan have set noget nær saadan ud : Da satte Amma Sigtebrød paa Bordet , Saltmadsfadet , og dertil Sennep , Æggekage , Ost og Smør ; Øl hun tappede friskt fra Tønden og satte paa Bordet i Birkerods Bolle . SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 127 Omtrent saadan maa de frie Bønders Levemaade have taget sig ud , hvad Huset har formaaet , i Forhold til Trællenes Fattigmandskost og det af en vis Import prægede Herremandstaffel hos Jarlerne . Kongedømmets Udspring . At mærke sig ved Rigstula , foruden hvad der ellers er sagt , er Digtets Bestræbelse efter at tillægge Kongeværdigheden guddommelig Oprindelse . Det sker ved efter hjemlig Evne at sætte en Gud i Forbindelse med det kongelige Stamtræ , Hejmdal , der i den nordiske Mytologi regnes som den fra hvem Menneskene paa Jorden stammede ; i Rigstula skildres han direkte som Fader til Stænderne , et noget ængstende , ikke ganske legitimt Forhold , og med den Mislighed derved at alle Stænderne kommer til at staa lige i Rang , da de har fælles Ophav , hvilket næppe stemmede med Datidens Opfattelse , og ikke vilde passe sig for Kongens Øren . Forholdet er formodentlig fremkommen ved at Rigstulas Forfatter foruden Heimdals Fadderskab har villet bore ned til Menneskehedens naturlige Oprindelse og har stillet de tre Stænder i et Udviklingsforhold til hinanden , heller ikke korrekt , efter hvad vi nu ved , men dog med sande Glimt af de første primitive Mennesker og de første Kulturtrin , samt deres Vækst opad . Forestillingen om Kongens guddommelige Herkomst har indfundet sig i Harald Haarfagers Anledning , efter at han var bleven Enekonge i Norge . Men Tanken var fremmed . Den havde hjemme i Orienten , en Sammenhæng der belyses naar man ser hen til Alexander den Store , der paa sit Togt til Ægyp - ten lod sig SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE dyrke som en Ætling af Gud Amon , i hvilken Anledning man har Mønter præget af ham med Vædderhorn paa Hovedet ; han erobrede Ægypten , dog i en vis Forstand var det Ægypten der erobrede ham . At Alexander erhvervede sig Tanker om sig selv som Gudmenneske bidrog til at gøre ham fremmed for hans Fæller , de fri Makedonere . Mellem Folk af nordisk Oprindelse har der bevaret sig en Følelse af at staa paa lige Fod med hinanden , selv den ikke undtaget man af fri Vilje havde anerkendt som Høvding , primusinter pares ; man har derfor i de gamle frie Folkesamfund staaet paa Vagt overfor anden Overhøjhed end den man selv udgjorde , in pleno ; Grækerne taalte ikke Konger , og i det gamle republikanske Rom kunde en Magthaver kalde sig Konsul , Imperator eller Cæsar , rex kunde han derimod ikke kalde sig . For Nordens Vedkommende springer Forholdet i Øjnene ved Dannelsen af den islandske Republik , de frie , ligestillede Bønder der udvandrede og vedligeholdt et Folkesamfund uden Overhøjhed , Typen paa hvordan man havde indrettet sig med hinanden i Norge før Harald Haarfagers Tid . Med Enekongen dér skulde siden følge Enekongens Insignier , hans Salvelse , der leveredes af Kirken . En saadan orientalsk Tanke synes antydet i Rigstula , en Begrundelse af kongelig Majestæt bagud , ved en mytisk Forklaring der standser ved Guderne . En Tendens i Rigstula peger saaledes allerede frem mod Religionsskiftet i Norden , selv om Digtet endnu er hedensk . Nogen stor Magt fik Gudmenneskets Mysterium som Attribut til Kongen jo ikke i Norden , men Virkekraften deraf kom gennem Alliancen med Kirken , alt hvad Eftertiden viste , og som vi kender . 128 KVINDEN I SAGATIDEN Det har ikke kunnet undgaaes at berøre Religionsskiftet i Norden , naar Talen er om Sagatiden , selv om det fører ud over Temaet , Kvinderne i Sagatiden ; de blev ikke uberørt deraf . Endnu et : mildere Sæder skulde være Følgen af dette Religionsskifte — er det sandt ? Man læse Heimskringla ! Man gennemgaa Krigs - og Voldshistorien i Evropa lige siden ! Hvad angaar Religionsskiftet i Norden citerer jeg Holberg , nogle Passager af hans Danmarks Riges Historie . Efter at have omtalt Kristendommens heldige Indførelse i Sverige skriver han : „Udi Norge derimod blev Christendommen forplantet meget cavalierement ; thi Omvendelsen skede fast paa samme Maade , som de Reformeredes udi forrige Seculo i Frankrig , nemlig ved Spyd og Hellebarder . " Han gengiver derpaa nogle af Heimskringlas Beretninger om Olav Trygvesons Missionsvirksomhed i Norge , hvor han , som han udtrykker sig , „spurgte Folk med Kaarden i Haanden om de vilde være Christne . " „Saaledes gjorde Kong Olav Trygvesøn i en Hast flere Christne udi Norge , end St . Ansgarius udi mange Aar kunde gjøre udi Danmark og Sverrig , men om han gjorde saa gode Christne , som den sidste , derom har man nogen Aarsag at tvile . Det er herved at mærke , at , som Christendommen blev noget silde indført udi de nordiske Lande , efterat den af de romerske Paver var bleven temmeligen forfalsket , saa have Conversionerne her ikke kunnet være saa ordentlige , som udi den første Christen Kirkes Tider , da Christi Lærdom blev forplantet ved Sagtmodighed og grundige Prædikener . Men da var alt Vold og geistlig Tyrannie paa den højeste Spidse , Paverne traadde Kejsere og Konger paa Halsen , Bisper anførte Krigs - hære , og SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 131 Præster vidste bedre at omgaaes med Gevær end med Bibler og Alterbøger . Hvorfore ogsaa Lærdommen udi Norden kunde ikke indføres som fordum hos de Epheser og Gaiater . Og haver den norske og islandske Apostel Tangbrand ikke kunnet med Rette føre Titel af Menighedens Engel . " Tangbrand begik flere apostoliske Drab . Og ikke uden en gennemskinnende Sympati paa nordiske Frænders Vegne tilføjer han i en Note : „At Christendommen længe derefter maa have været ufuldkommen i Norge og Island , synes Ælnothus , som levede udi Kong Nicolai Tid , at give tilkjende . " Navnene i Rigstula . I sin Undersøgelse af Rigstula , hvor han henlægger Digtet til Harald Haarfagers Tid , udtaler Finnur Jonsson den Formodning at det endnu nærmere bestemt er fremkommen i Anledning af Harald Haarfagers Formæling med den jydske Kongedatter Ragnhild , Erik Blodøkses Moder , og at de Træk der findes deri til Kvindens Pris har en Adresse til hende ; med en videre Analyse af de kvindelige Træk i Digtet vil man da nærme sig Temaet Kvinden i Sagatiden . Egennavnene i Rigstula har jeg ved Oversættelsen ladet staa i den oldnordiske Form , mens de i andre Oversættelser enten er halvvejs fordanskede eller forsøgt oversat . Det er nemlig Begrebsnavne , der indeholder en Karakteristik . Paa Originalsproget har de en drastisk , lokal Klang , som ikke kan skilles fra Teksten ; Oversættelsen skal da gives udenfor den med samt hvad den oplyser . 130 KVINDEN I SAGATIDEN Trællenavnenes Betydning er for de mandliges Vedkommende omtrent denne : Den første Træl hedder Træl , her følger Identiteten af sig selv . Af Sønnerne hedder den første Hreirnr , et Navn der medfører Forestillingen om Larm , paa Jydsk at hrimme , om Heste , altsaa en Person der gør sig ufordelagtigt bemærket ved sit Mæle . Den anden , Fjosnir , har Navn efter Kostalden , norsk Fjøset , altsaa Røgter , en ikke agtet Bestilling . Klurr betyder grov , smudsig ; maaske er Kludder og Klodrian paa Dansk af samme Rod ; det bliver ikke meget galt at kalde ham Klodrian . Kleggibetyder enten Høstak eller He - stebrems , ingen af Delene smigrende Betegnelser at hæfte ved en Person . Hvad Kefsir betyder er uvist , men det lyder ikke godt . Fulnir , det er denFule , engelsk foul , tysk faul , altsaa baade ildelugtende , doven og raaden , af grimt Udseende , foruden at man tænker paa Rævestreger derved . Drumbr betyder en Klods , engelsk drum , Tromme , Tønde , vel oprindeligt Part af en Træstamme , altsaa klodset Person . Digraldi er Tykker - ten . Drøttr betyder den Sjokkende , den Drattende , og Høsvir saadan noget som den Graa , Askefjæs . Lutr er denLudende , Skrutryg , og Leggjaldi den Tyklæggede , noget plumpt altsaa ogsaa der . Med den fornnordiske Poesis enestaaende Evne til Fortætning er her i tolv Gloser sammenfattet alle de fysiske Karaktertræk der hænger ved en Kaste , lutter Egenskaber man ikke ønskede sig selv . Beskæftigelserne der knyttes til Træls Afkom er i den mest økonomiske Korthed netop dem der hænger ved det nedre grove Jordbrug , Arbejdet i Mark og Stald , oprindeligt overladt Kvinden , der var den første Træl , siden paalagt de Livegne , enten en SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE 133 Urbefolkning man havde undertvunget , hvorom ogsaa Racetegnene i Rigstula vidner , eller Krigsfanger , som kunde være af højere Stand , men i hvert Fald Livegne . At Tørv nævnes aabner et Perspektiv , Tørvegravning er i Norge især knyttet til Jæderen , fra gammel Tid i nær Berøring med Jylland . Ved Begrebet hænger en egen social Standard : Tørvebønder og Tørvetrillere . Indtil for nylig bevarede Husmandsstanden paa Landet Træk der ledte Tanken hen paa den nederste Stand i Rigstula . De Trællenavne der ellers forekommer i Sagaen er alle af en fremmedartet , lavkasteagtig Klang , som Hundenavne , Kark , der slog Hakon Jarl ihjel , Burste , Kore , Skorre , Svart . Af en hel anden Klang er Navnene paa Karls Afkom , de er Bønderne selv og deres Væsen , ikke saa udtalt Begrebsnavne som for Trællenes Vedkommende , men en Identitet af Navn og Betydning , hvad man kunde kalde omvendt Etymologi , som i Stamnavnet Karl , der er afledet af at man er en Karl . De hed Halr , et andet Ord for Mand , Husbonde , samme Rod som i Helt ; Drengr er Dreng i voksen Betydning , en tapper Mand ; at bære sig drengeligt ad er et af Sagaens Udtryk for heltemodig Opførsel . Høldr og Thegn er Begrebsnavne , Betegnelse for frie Bønder af en vis Høvdingegrad . Smidr , Smed , forklarer sig selv . Breidr og Bondi , Bundinskeggi ; Bui , Bo hedder man endnu i Sverige , og Boddi , Brattskeggr og Seggr er alle Nuancer af det samme , Bonden , den Boende , den paa sin Ejendom siddende , i sig selv beroende , støtte , sikre , skæggede , brede og opretstaaende Frimand . De Funktioner der tillægges Karls Afkom har snarere Karakter af Haandværk end egentlig Agerbrug . De er Kvægop - drættere , Tømrere , 134 KVINDEN I SAGATIDEN Husbyggere og Smede , de bygger sig Vogne , og der er Tale om baade Arden , det primitive Markredskab , og Hjulploven , for det siges at de kører Plov . Med faa Ord er det en hel Opfindelsernes Historie . Det er en af Mærkelighederne ved Rigstula at Haandværket , Begyndelsen til Tekniken , sættes efter Agerbrugets Opkomst , i Virkeligheden har det jo forholdt sig omvendt , og at det er Frimandsarbejde i Modsætning til Hoveriet i Marken ; men paa Baggrund af Datidens sociale Forhold og Udviklingsmulighederne deri er det rigtigt set , Haandværket havde en Fremtid for sig , Overgangen fra Skovalder til Byalder , som senere skulde vise sig . Endnu i vor Tid frigør en Del af Bondeungdommen sig for Jordarbejdets Monotoni ved at blive Haandværkere og søge ind til Byerne . Storbondens Stilling i Sagatiden var betinget af et Trællehold , som det endnu er betinget af Landarbejdere , hvor et Lønforhold er traadt i Stedet for Livegenskabet . Efter Bonden springes der lige til Herremanden , Jarl og Jarls Afkom . Navnet indeholder Rangen , Jarl , engelsk earl , i Sagatiden den ypperste Værdighed næst Kongen . Ordet menes at hænge sammen med Erulerne , et dansk vandrende Herrefolk i en sagnagtig Fortid ; at være Eruler har altsaa givet Navn til en Distinktion . Med Jarl møder os Idrætsmanden , i alle blændende Træk , Vaabenøvelser , Bue og Pil , Sværd , Skjold og Spyd ; Heste , jovist : Rytteren , Kavalleren ; Hunde , det er den ædle Jagt , Riden til Hunde , som indtil vor Tid endnu i England ; Svømning , alle Dages fornemste Idræt . Stand og god Smag følges ad i Rigstula ; er det i Grunden anderledes nu ? Vi taler nu om Klasse , men over saavel Stand som Klasse staar Færdighed , hvor den 135 SAGATIDENS SYN PAA VOR OPRINDELSE træffes . Klumpedumpe er og bliver Klumpedumpe , og den der smykker sig med en Vom , ham om det , men uskæmmet Fysik , at kunne bruge sin Krop , var der nogensinde anden egentlig Adel end den ? Adel i gammel Forstand er opstaaet af legemlig Færdighed . Begrebet nævnes i Rigstula som Navn paa en af Jarls Sønner , Adal . De øvrige hed Jod , som kan oversættes ved den Fødte , Arfi , Arvingen , Møgr , Søn , Kundr , Ætling , Nidr og Nidjungr , Adelbaarne , Begrebsnavne som alle understreger det der da ogsaa siden blev Adelens formelle Privilegium , Fødthed , Afstamningsbevidsthed og Arverettighed . Af Adelen udspringer Kongedømmet . Jarls yngste Søn hedder Kon , vistnok et privat Forsøg i Etymologi af Rigstulas Ophavsmand , idet han har skilt Ordet Konungr ad i to Stavelser , Kon og ungr , og samlet dem igen til et Begreb , den unge Konge . Med ham bliver Idrætsmanden Kriger . Krig er endnu paa Rigstulas Tid anvendt Idræt . Men foruden at lægge unge Kon Vaaben i Haand udstyrer Rigstula ham med Runekundskab , det vil sige , efter Datidens Forestillinger , med Hoved , Indsigt , en Uddannelse , aandelig Overlegenhed . Saa stor Ærbødighed havde man for Runer , Bogstaven , at man troede der hang overnaturlige Evner derved , Tryllekunster , som endogsaa greb ind i Naturkræfterne og gav den Runekyndige Magt over Elementerne . Selv Skjalden var i raa Tilstand Analfabet , hans Kunst var en Hukommelseskunst , uden nogen Form for Optegnelse . Derfor maa man betragte Jellingstenen som et for sin Tid stordimensionalt literært Monument , et helt kongeligt Bibliotek for sig , i eet Bind , men et Volumen der kan blive til 136 KVINDEN I SAGATIDEN noget . Almindelige Dødelige er gaaet udenom den magiske Sten i store Buer . Med ogsaa Runekyndighed lagt til er Konungr færdig til det man venter sig af ham , at føre Krig og erobre Riger . En Krage siger det til ham fra Toppen af et Træ , mens han sorgløs rider paa Fuglejagt : det er for smaat Vildt for ham , der er en Nabo som boer bedre og sidder paa ældre Ejendomsret end han ; gaar det an ? Kragen kender vi , den gamle Plyndrer og Ligrøver , den og Ravnen skræpper i al Vikingetidens Poesi . I det sidste Vers høres der om at „ride Skuden " , et Fortrin der tillægges Danerne ; kunde det taales ? Det er Skibene , Forestillingen om Søen der endelig kommer ind , Vikingetidens Verden aaben . Næseborene gaar paa Konungr . Vi faar ikke at vide hvad han foretager sig , men selv om Slutningen paa Digtet mangler , kender vi saa ikke alt hvad der fulgte , fra Danmarks og Norges sammenlagte Historie ? Og nu , efter at Milieuet der har betinget Kvindens Liv i Sagatiden , er gennemgaaet , i Rigstulas Spejl , kan vi endelig komme til hende selv . 132 KVINDEN I SAGATIDEN FRUE NUMRETS KAAR TRÆLKVINDEN VED „Fruentimret " har man forstaaet Kønnet , med en Betegnelse der tillige omfatter Kvindens Opholdssted , Fruerstuen , Kvindens Verden for sig . I den kollektive Betydning bruges Ordet endnu mellem Bønder og af Almuen i Byerne . I Enkelttal har Glosen faaet en simpel , nedsættende Betydning . Brugt efter noget oprindeligt og kraftigt i Klangen kan man dog ogsaa dermed mene Kvinden , med en særlig Understregning af det kvindelige hos hende , et Individ hos hvem Kønnet ytrer sig utvivlsomt . I alle Betydninger , fra Toppen og ned i Dybet , er der Grund til at bruge det , som et omfattende Begreb der har haft Hævd fra vore Forfædre boede i Tømmerhuse , og som indeholder den Distance Naturen selv har mellem Kønnene . Hvis en Kvinde ikke er et Fruentimmer , hvad er hun da ? Om Fruentimret her i Norden har Sagaen Efterretninger , mellem Linjerne . Mere i Forgrunden er Kvinden siden i Folkevisen , og med en anden lysere Tone , et Sværmeri der som en Afglans af Jomfru Maria Dyrkelsen fulgte med Riddertiden . Senere igen artede Tilværelsen sig koldere for Kvinden , glædeløsere , under 138 KVINDEN I SAGATIDEN Protestantismen og Pietismens Tid , til nær op mod vore Dage . Vi vil se hvad der kan sluttes af Rigstulas Omtale af Kvinden , som jo i hvert Fald indeholder hendes Placering i de forskellige Samfundslag . Om Trælkvinden Ty , velsagtens Roden i Tyende , hedder det at hun havde Ar under Fodsaalerne , hun har gaaet barbenet , Gengilbeina , kaldes hun , et Ord der kan svare til det mandlige Begreb Gangerpilt siden i Folkevisetiden ; hun har vagabonderet ; og er Træl den første bosiddende Smaabonde , saa antyder hun en halvvild , nomadiserende Tilværelse forud , hvad der vilde svare til senere Tiders isolerede Tatertrin . Ellers hører man ikke mere om hende , ikke en Gang hvad hun har haft paa . Om hendes Næse har Teksten at den var nidr - bjugt , nedbøjet , af alle andre oversat ved krum , eller kroget , jeg har oversat det ved plat , for det forekommer mig at ligge i Glosen , fladtrykt Næse kan Urbefolkningen her i Landet have haft , men ikke kroget , efter hvad vi ved om den . Tys Døtre var Drumba og Kumba , Navne der taler for sig selv , Sylfider har de ikke været ; Økkvinkalfa , hende med de tykke Lægge , Sylfide heller ikke hun ; Arrinnefja , det er hende paa hvem man kan se at hun kommer fra Arnen , med Sod paa Næsen , Askepot , men næppe med smaa Fødder ; Ysja , den Støjende , hende der skvaldrer op ; Ambaatt , hvilket er et andet Ord for Træl , Tjenestekvinde ; Eikintjasna , Egestolpe , vi har set hende , naar hun malkede , og naar hun spredte Møg paa Marken , hun kunde bære noget ; Tøtrug - hypja , hende der er hyllet i Pjalter ; Trønubeina , Traneben . Det sidste Navn forbavser ; alle de andre genkender vi som skildrende for de undersætsige , bredbenede Feer fra Kostal - den der var at se paa Landet endnu i TRÆLKVINDEN 139 en ikke saa fjern Tid , men et højskanket Væsen var man ikke forberedt paa at træffe der . Her maa det erindres at Trællestanden ikke udgjordes alene af Urbefolkningen , Beboere fra Stenalderen som kom i Afhængighedsforhold til senere indvandrede Elementer , men ogsaa af Krigsfanger , Folk af alle Stænder , som var kommen i Handelen , endogsaa højtstaaende Personer , som Dronning Astrid , foran fortalt ; saa højbenede Individer kunde ogsaa træffes mellem Trællene . Deres Lod har nok været haard for den oprindelige Trællestand , der var født til den , dobbelt bitter for fribaarne Personer der havde den Ulykke at falde i en Ejers Haand . Den fornedrende Betydning der hænger ved Trællenavnet , og som har slaaet ind paa de Fornedrede selv , Trællesind , har ikke Gyldighed mere , Efterkommere af Trællestanden er gaaet op i den nuværende Befolkning paa Landet , uden at den har bevaret nogen Erindring om Skellet selv . En Forskel i Race kan paavises endnu , ogsaa i Kaar , men ikke i Menneskerettigheder . Religionsskiftet . Om Trællene hører man ikke direkte i Sagaerne , de handler kun om Familjerne ; hændelsesvis , i anden Anledning kan der falde et Glimt om deres Tilværelse . En Taleform af skurrende Art er knyttet til dem : at blive „overgivet til Trællene " , Eksekutioner som Herrerne ikke selv vilde indlade sig paa , f . Eks . det umenneskelige Optrin da Sigurd Slembe blev henrettet under Tortur , som optegnet af Snorre , med Tilføjelse af at Krigerne der havde fanget ham og dødsdømt ham gik bort , det der skulde foregaa vilde de ikke se paa . Omstændig - hederne ved Straffen 140 KVINDEN I SAGATIDEN leder Tanken hen paa kinesiske Rettersteder . En Rest af denne Form for Arbejdsdeling mellem frie Mænd og Trælle holdt sig op gennem Middelalderen i Natmandsgerningen og Familjernes Holdning dertil ; endnu i Mands Minde havde man paa Landet et eller andet ringere Individ til at skære Grise og forrette andre Smaahverv Familjerne selv ikke ønskede at befatte sig med . løvrigt skal Trællene ikke være bleven slet behandlet ; Mening var der jo ikke i at forringe deres Arbejdsværdi . Sagaen har endogsaa Eksempler paa virkelig human Tankegang i Trællenes Interesse . Saaledes fortæller Snorre om Erling Skjalgsson , „at han havde en fast Arbejdstid for sine Trælle , men gav dem Lov til at arbejde for sig selv bagefter , i Tusmørket eller om Nætterne , han overlod dem Jord , som de selv maatte dyrke og tage Afgrøden af . Han ansatte dem i Værdi , saa at de kunde købe sig fri efter et Aars Forløb , eller to , højest tre , hvis de i det hele taget duede til noget . For Løsepengene købte han sig nye Trælle . De Frigivne satte han i Virksomhed ved Sildefiskeri , eller lod dem rydde Skov og opdyrke Gaarde dér ; alle gav han Muligheder for at tjene sig fri ad den ene Vej eller den anden . " Den forstandige Erling var jo som vi ved bleven døbt , mod at faa Astrid Kongedatter , godt Køb , har han nok tænkt , og han for sin Part afviklede sit Trællehold , i Overensstemmelse med den ny Lære , paa en for begge Parter fordelagtig Maade . Trællenes Frigørelse kom med Religionsskiftet ; det laa til Romerkirkens Politik at benytte sig af Trællestanden i Norden til Opløsning af Stænderne , som den havde benyttet sig af Slaverne i Syden , med TRÆLKVINDEN 141 paafølgende Omdannelse af Samfundet i egen Interesse ; den ene Stand skulde ingenlunde længere eje den anden , Romerkirken skulde eje dem begge ! Der lod sig drage megen Fordel af den Skyld de Indfødte stod i til deres undertrykte Befolkningslag , Barmhjertighedens Mark , hvoraf man selv høstede Afgrøden . Kirkens Fortjeneste af Trællenes Frigørelse viste sig i Form af Tiende taget ogsaa af dem , da de blev selvejende , et Neg af hvert tiende , som Diakonen selv hentede . Flinkt kunde Rom bruge de Undertrykte , der var i Flertal , til at rotte sig sammen med og spille ud imod de frie Stænder , saa at man fik dem under Aaget ogsaa . For Trællene havde man megen Kærlighed tilovers , Ynk sammen med dem , og Ihukommelse af fælles Lidelser ; men selskabeligt har Kirkens Mænd dog nok foretrukket at færdes i de rige Jordegodsbesidderes Kreds frem for i Tørvebøndernes , der var mere at virke for der . Ved at indpode de uskyldige Riser Dødsfrygt og love dem Vinger hisset fik de som bekendt aflokket de højbaarne Herremænd ikke 10 % alene , men undertiden alt hvad de ejede , til Kirker og Klostre . Denne Omvej til Erhvervelsen af Ejendom lærte de Besiddende sig saa siden selv , idet Familjerne lod deres Sønner studere og blive Bisper , hvorved de dog fik Magten og Forvaltningen af Kirkegodset tilbage igen , en Krydsning af Korset og Sværdet som skabte Middelalderens Prælatstand , for Danmarks Vedkommende repræsenteret iøjnefaldende af Bisp Absalon . Den katolske velordnede Koncern holdt sig i de nordevropæiske Lande i mere end fem Hundrede Aar , til endelig Reformationen gjorde Ende paa den . GROTTESANGEN TRÆLLEN selv kommer ikke til Orde i Sagaen. Derimod har jeg ment at spore ham i Edda , i Vølundarkvida. Ved tidligere Lejligheder , „Hamlet " , 1924 , og „Aandens Stadier " , 1928 , har jeg fremsat den Anskuelse at Eddakvadet om Vølund Smed kan tydes som et bevaret literært Udtryk for hvordan man har følt i Trællenes Lejr ; Vølund var de Fries Fange , med de brændende Hævntanker han nærede , og den uhyggelige Oprejsning han skaffede sig. Den samme vindiktive Drøm ytrer sig senere maskeret i Hamletfiguren , ligger endogsaa under i Oehlenschlagers Aladdin , foruden at den i forskellige Former findes i Folkeeventyret , med en forløsende Humor , rekapituleret af i „Svinedrengen " . Først i det attende og nittende H.C.Andersen Aarhundrede bliver de Afhængiges Forlangender til aaben Klassebevidsthed , under vekslende Navne , Sansculot , Proletar , Spartakist , forlorent og laant fra Slaveopstanden i det gamle Rom , nu sidst med den russiske Glose Bolschevik. Sociale Tilstande ført fra Nutiden bagud i Historien bibringer dette Syn paa Vølundarkvida , hvortil kommer psykologiske Kendemærker , de Undertryktes ophedede Form for Fantasi. Der henvises til ovennævnte Publikationer , hvor Synspunktet er nærmere begrundet. Ikke uden Ulyst gør jeg mig her , som jævnligt paa andre GROTTESANGEN 143 Punkter , skyldig i Gentagelser , undskyldeligt dog maaske ved Afslutningen af et Forfatterskab , hvis Sammenhæng det er mig magtpaaliggende at fastholde. I evolutionær Betragtning anvendt paa Historien har jeg staaet isoleret , og har derfor ogsaa paa egne Vegne maattet optræde orienterende overfor Læseverdenen om hvordan mit Arbejde skal forstaas. Er Vølundarkvida i sin Kerne den literære Overlevering om et Resentiment fra Trælleverdenens Side , den forkrøblede Slave , der er en Kunstner , og derfor kan udtrykke sig , saa melder det sig af sig selv at Grottesangen ogsaa er et Stykke Hadets Poesi der er kommen fra Folkedybet , men her er det Trælkvinden der anklager . Grottesangen saavel som Vølundarkvida har optaget andre Momenter i sig , Naturindtryk af dystert Indhold , som for at faa Magterne paa sin Side , Billeder fra andre i Folkebevidstheden dybt forankrede Sagn , hentet vidt omkring fra , men Grundmotivet i disse skurrende Middelalderdigte er klart nok , et elementært Udbrud af Lidenskab , stigende Vrede over lidt Uret . Søger man Oplysning om Vølundarkvida og Grottesangen i Fagliteraturen derom , nordisk Filologi , med Finnur Jonsson som Fører , finder man at Vølundarkvida , som han regner for et norsk Digt , opstaaet i Nordnorge , ligesom ogsaa Grottesangen , efter de deri indeholdte Naturindtryk , i Eddaens Form er en sammentrængt Bearbejdelse af ældre Sagn , som tillige kendes fra et angelsaksisk Fragment : Deor the Scalds com - plaint , og en lang Prosafortælling der forekommer i Didrik af Berns Saga . Her er hele Motivet vidtløftigt oprullet og gør netop Indtryk af at være Haandværkerpoesi i 144 KVINDEN I SAGATIDEN en mytisk Forklædning , ligesom senere Folkebogen om Till Eulenspiegel , der er sunken ned til de vandrende Svendes ensformige og platte Komik , Om Vølundsagnets sociale Oprindelse har hverken Finnur Jonsson eller den øvrige lærde Verden gjort sig nogensomhelst Forestilling ; de bliver ved Teksterne som i Luften hængende Fænomener , Literatur afledet af Literatur . Finnur Jonsson kommer til følgende Fortolkning af Vølundarkvida : „Dets indhold bærer vidne om særlig to ting : kærlighedslængsel og hævnlyst i forbindelse med en hoverende jublen efter hævnens fuldbyrdelse . Det er de hovedtoner , som fra dette digt klinger os i møde ; og disse toner stammer netop fra Nordboernes ejendommeligste egenskaber ; deres elskov er ikke smægtende , skønt stum ; deres længsel bevirker tavs grublen og indesluttethed . " Hvis Finnur Jonsson har haft denne Kendskab til Arten af nordisk Kærlighed fra sig selv skænkes den ham . Men at identificere noget almengyldigt nordisk med den blodige og smudsige Aand i Vølundarkvida , hvad kan man mene dermed ? En lignende Tankegang kunde man møde hos tjenende Aander paa Landet i sin Tid , nedrig og kønsligt betonet , naar de indenfor egne Kredse udtalte sig om „de Fine " . For at give en Forestilling om den sadistiske Ønskedrøm i Vølundarkvida oversættes her tre Strofer af Eddadigtet , hvor Vølund selv giver Luft derfor . Det er efter at han har samlet saa mange Fjer at han har kunnet gøre sig en kunstfærdig Flyveham ( hvilket Forudsyn af en Haandværker om Teknikens Triumf siden ! ) ; da gør Fangen , som man har skaaret Haserne over paa , sig fri og flyver sin Vej . Men først lander han oppe paa Kongeborgens Tag og nyder Sødmen af at oplyse Kong Nidudr om alle sine Gerninger : „Gaa du til Smedjen , som du selv har bygget , der finder du Bælgene med Blod bestænket , Hovedet skar jeg af dine Sønner og sænkede Ligene i Sumpen under Bælgen . Af Skallen under Skalpen gjorde jeg Skaaler , indfattede i Sølv , og sendte til Kongen . Og af Øjnene gjorde jeg Ædelstene , at bære af Kongens kløgtige Hustru . Men af Tandrækkerne af dine to Sønner gjorde jeg et Brystsmykke og sendte det til Bødvild . Og hende , den eneste Datter I ejer , hende , Bødvild , har jeg gjort med Barn . Sønderknust er Kong Nidudr over hvad han hører . Og med Latter hæver Vølund sig op i Luften og flyver bort . " Skulde Vølundarkvida ikke have mere end et mytologisk Udspring ? Til Grottesangen har Finnur Jonsson ogsaa kun en mytologisk Forklaring : „Dets skildring af jættekvinderne er særdeles anskuelig og træffende . Vi ser deres stærke og uafbrudte drejen af kværnen , deres over det rastløse slid oprørte sind , deres stigende forbitrelse , kort sagt : deres jættestyrke og deres jættevrede ? " Har Finnur 146 KVINDEN I SAGATIDEN Jonsson da troet at der virkelig har eksisteret Jætter ? Han er bleven ved Myten , skønt Springet over i Virkeligheden ligger lige for . Citaterne er fra Finnur Jonssons iøvrigt højt fortjente Værk , der stofligt er en Nøgle til Sagaerne , saavel som Edda : „Oldnorsk og Oldislandsk Literatur Historie . " Det skal vel endogsaa godskrives ham at han som Fagmand ikke har kunnet se ud over sit Felt . At Grottesangen er et socialt Digt har han ikke set . * ) Gangen deri er den at Kong Frode køber to Trælkvinder , Fenja og Menja , som han sætter til at male Mel for sig , og det uden Ophold , han vil høre dem synge ved Kvernen hele Tiden . Fenja og Menja maler Guld , Fred og Lykke for Kong Frode , en Understregning af deres Fortjenester , Frodefreden der sættes i Forbindelse med deres Virksomhed . Men Kong Frode undte dem stadig ikke længere Hvile end mens Gøgen tier , det vil vel sige et Par Timer omkring Midnat i de lyse Nætter , eller saa lang Tid som det tager at synge en Sang . Men da blev de vrede , for der stod de og svang den tunge Kvern , „med Fødderne slidt op af Gruset under dem og frysende foroven , mens Frode levede i Rigdom og sov paa Dun . " Og da sang de Grottesangen , lod komme for Dagen hvem de var , Kong Frode havde kun vurderet dem efter deres Kræfter og Udseende , ikke tænkt paa deres Herkomst , men de var Jættekvinder , i Slægt med Hrungner og Tjasse , de lod forstaa at det var dem selv der var Ophav til Kvernen , som malede alt hvad man forlangte af den , de havde væltet den ud af Fjeldet , de var Naturkræfterne selv ! Og mens de blev mere og mere rasende malede de nu Krig og Ulykker GROTTESANGEN 147 ind over Kong Frode , fjendtlige Hære , Død og Undergang . Forbi var det med Frodefreden . Og nu blev de vel fri ? Nej af Frodes Vold kom de i Kong Mysings , ham de havde malet op mod deres Plageaand , af Dynen i Halmen , for Kong Mysing førte dem med sig paa sine Skibe og bød dem male Salt . Ved Midnatstid spurgte de ham om han nu ikke havde Salt nok , men da han bød dem blive ved malede de ham og Skib og Kvern ned paa Havsens Bund , og der blev en Malstrøm i Havet hvor Søen falder i Møllestenens Øje , endnu at se i Pentlandsfjorden mellem Orknøerne og Skotland . Men af Kvernen , der blev ved at male , er Havet salt ! Digtet har en Uvejrstone , som om Elementerne er sluppen løs deri , det er som om Fjeldene med deres Urkraft ruger derover , Grotte synger , og Fenja og Menja synger , med en Tyngde som leder Tanken hen paa selve Klodernes Gang , og til Slut manes Havet op , de sorte hvirvlende Kræfter der , en mytisk Svulmen , som har poetisk Storhed i sig selv . Den literaturhistoriske Tydning er bleven ved Teksten , som man ved Læsning af Biblen bliver ved Teksten , uden at tænke paa hvilke Virkeligheder der en Gang har ligget til Grund for den i Palæstina ; men bag Grottesangens store Naturbilleder føler man Sindet der laa under , Undertryktes Søgen Universet rundt efter Forbundsfæller , efter Syner til at styrke sig selv med i Haabet , og til at ryste dem med der holdt dem i Afhængighed . En Oversættelse af Grottesangen vedføjes , med Undgaaelse af den oldnordiske Sprogtone , men efter Indholdet , Meningen . Den strenge filologiske Identitet lider maaske Tab derved , ligesaa den dystre mytologiske Tone , som næsten beror paa halve Uforstaaeligheder , men 148 KVINDEN I SAGATIDEN Digtets egentlige Betydning kommer til sin Ret . I Sagatiden tales om at „sejde " og „galdre " , uden at man ved hvori disse mørke Kunster har bestaaet . Det var Kvinderne , Vølver , der gav sig af dermed . Maaske har man i Grottesangen bevaret saadan en Prøve paa hvad man mente med at galdre . Man lytte til følgende ildevarslende Toner : Nu er kommen til Kongens Huse de to Fremsynte , Fenja og Menja . Solgt til Frode , Fridlejfs Søn , blev de mægtige Møer som Trælle . Der blev Kvinderne sat til Kvernen , og skulde svinge den svære Møllesten , uden at Frode undte dem Fritid , han bød dem synge bestandigt ved Kvernen . Da gav Møerne Møllen Mæle , Stenen stønnede og det skreg i Stolperne . Men endnu bød han Møerne at male og male . De sang og svang den svære Møllesten . Til Ro gik de fleste af Frodes Trælle . Da sang Menja ved Malestangen : „Vi maler dig Fryd , Frode , og Velmagt , Liggendefæpaa Lykkens Mølle . I Rigdom skal han sidde , og sove paa Dun , og vaagne naar ham behager . Vel er der saa malet . Her skal ikke den ene øde den anden , yppe Ufred , og aflive Andenmand , end ikke sin Broders Banemand dræbe , selv om han vides bunden og vaabenløs . " Men ikke fandt Frode flere Ord end disse : „Saa længe maa I sove som Gøgen tier , eller mens jeg kan naa at nynne en Vise . " GROTTESANGEN 145 „Mindre kløgtig , Frode , du Folkekære , var du da du købte Kvindfolk til Trælle og saa paa Arbejdsevnen og paa Udseendet , men spurgte ikke om deres Ophav . Haard var Hrungner , og hans Fader , dog endnu mere magtede Tjasse . Idi og Aarnir er af vor Æt , Bjergrisers Brødre , af dem er vi baaren . Aldrig blev Grotte til af Graastenen , og ikke den haarde Helle af Jorden , og ikke malede Bjergrisers Møer uden at kende noget til Kvernen . I ni Vintre voksede vore Kræfter mens endnu vi legede i Ly under Jorden . Saa var Møerne modne til Storværk . Vi flyttede Bjerge og bar dem som Byrder . Vi væltede Graasten ud over Jætters Gaarde og ned i Dalene saa det dundrede . Saadan baksede vi med Blokken , den tunge Helle , at Mænd kunde hente den . Siden gik vi to fremsynte Søstre til Svithiod og i Krig sammen . Vi fældede Bjørn og flakte Skjolde , vi brød os en Bane gennem Brynjeklædte . En Fyrste styrtede vi , og støttede en anden , ydede den gode Guthorm vor Bistand , og gav ikke Fred før Knui var falden . I hine Aaringer laa vi i Orlog og gjorde os kendt vide som Kæmper . Der skar vi os Vej med skarpe Spyd og farvede med Blod den blanke Klinge . Nu er vi kommen til Kongens Huse , miskundløse , Trælle ved Møllen , Grus æder Fødderne , fryse gør vi foroven , GROTTESANGEN 149 men Fred har vi at male — ufrydeligt er der hos Frode . Nu skal Hænderne hvile , og Hellen skal staa . Jeg har malet min Part , nu maler jeg ikke mere . " Men ikke maa Hænderne undes Hvile før Frode finder at der er fuldmalet . Nu skal Hænderne holde de haarde Spær og de valrøde Vaaben . Vaagn op , Frode ! Vaagn op , Frode ! hvis du vil lytte til vore Sange og Sagn fra fordum . Ild ser jeg brænde fra Bavn i Østen , Tegn som vaager og varsler Leding . En Hær skal komme , hid skal den haste og brænde Borgen , Kong Frodes Bolig . Stødt du bliver fra Lejrestolen , fra røde Ringe og Rigdomskvernen . Grib haardere , Mø , om Møllesvinget , thi nu maler vi Blod paa Møllen . Mægtigt min Faders Datter har malet , og set mange mærket med Døden . Nu rokker de store jernbeslagneKvernstensstolper . Støt vil vi male . Støt vil vi male . Yrsas Søn skal med Halfdans Død hævne Frode , han som baade er Yrsas Broder og Barn af hende , vi begge ved det . " Møerne malte og maalte Kræfter , unge var de , i Jættevrede . Paa knagende Stolper styrtede Kvernen , og den mægtige Møllesten sprang midt over . Da mælede Bjergrisers Mø følgende : „Vi har malet , Frode , som du befalede . Tilstrækkeligt længe har vi staaet ved Stangen . " 150 KVINDEN I SAGATIDEN Fra Kulturen begyndte har Kvinden malet , gruttet Korn mellem to Sten , som Australierinden gør det endnu , knælende paa alle fire over Arbejdet , som kendt fra oldægyptiske Skulpturer . Et eller andet Steds fra har jeg at Kvinder hvis Arme kan gaa bagover i Albueleddet skal stamme ned fra Slavinder , fysisk skal de være bleven mærket i Slægten af at ligge forover med deres Vægt paa Armene ; Trækket kendes i hvert Fald fra Negerinder i Afrika , som endnu grutter Korn paa denne primitive Maade . I Sagatiden havde man roterende Kverne , med en Stang fra en ekscentrisk Fordybning i den øverste Møllesten og op i Loftet , samme Kverntype som fandtes paa Bøndergaardene endnu i min Barndom , men da kun brugt til Grutning af Malt . At se en eller to sværlemmede Piger svinge Kvernen var ren Plastik ; jeg tør sige at jeg har set Fenja og Menja arbejde . Om en Trælkvinde ved Kvernen fortælles der i Heimskringla , Kong Inges Saga : Thora , der blev Moder til den senere Kong Hakon Herdebred . Hun stod ved Kvernen en Dag i et Udhus , da Kong Sigurd Mund traf at komme forbi . Her vil vi følge Sagaen : „Kong Sigurd red paa Gæsteri øster i Vigen med sin Hird og kom forbi en Gaard der ejedes af en Storbonde ved Navn Simon , og idet Kongen red igennem Gaarden hørte han Nogen i et Hus synge saa dejligt som han aldrig havde hørt Mage , han red hen til Huset og saa at der stod en Kvinde derinde ved Kvernen og sang saa forunderlig dejligt , mens hun malede . Kongen steg af Hesten og gik ind til Kvinden og laa ved hende ; men da han rejste videre vidste Simon Bonde hvilket Ærinde Kongen havde været i der ; men Kvinden hed Thora og var Tjenestekvinde hos Simon . Han tog hende herefter i sin 152 KVINDEN I SAGATIDEN Varetægt . Hun fødte en Søn , som blev kaldt Hakon og regnet for et Barn af Kong Sigurd . " Han blev altsaa siden Konge , med Tilnavnet Herdebred . Nogen Adspredelse og Pause ved Kvernen kunde der da ogsaa blive en Trælkvinde til Del . Under Omstændigheder kunde man endogsaa springe over Stænderne i Sagatiden . Hvad Thora sang , derom har Svalerne fortalt mig , se „Aarstiderne " , 1923 . Hændelsen minder om Rigs Besøg hos de forskellige Stænder . Folkeligt gaar det igen i Eventyret om Askepot . Den Ild hvoraf Revolutioner kommer ulmer under Overfladen saavel i Vølundarkvida som i Grottesangen . Grotte , det er Arbejdet . Men saa længe Trælleholdet , og Sindsbeskaffenheden derved , til begge Sider , endnu var gældende Samfundslov , har Trællene og deres Behandling næppe været Genstand for andre Skrupler end Fordelene eller ikke Fordelene der knyttede sig dertil . Ellers har man ikke direkte hørt fra de Undertryktes Lejr . GROTTESANGEN 151 MELKORKAS SAGA FORAN er fortalt om Dronning Astrids Tilfælde , der er Eventyret om Askepot vendt om . En lignende Skæbne ramte den irske Kongedatter Melkorka , med andre mærkelige Enkeltheder , som kendt fra Laksdøla Saga ; hvad der hændte hende skal genfortælles her . Beretningen er en Del af Forhistorien til denne Familjesaga , som handler hovedsagelig om Kjartan og Gudrun , hvorom der siden skal handles for sig . En af Stamfædrene i Sagaen hed Høskuld , Dala - Kolls Søn ; det var i Hakon Adelstensfostres Dage . Paa en Rejse til Norge gjorde han en Afstikker til Brenn - Øerne paa en Aarstid da der var Folkestævne der , hvor ogsaa Kongen kom til Stede . Skildringen er meget oplysende for Datidens Købstadsforhold , som endnu var af periodisk Natur , før Anlæget af faste Byer ; Bergen blev først anlagt af Olaf Kyrre , Oslo af Harald Haardraade . Begyndelsen dertil har været Markeder . BrennØerne , hvor slige Markeder afholdtes , laa i Nærheden af det nuværende Göteborg . En anden Handelsplads der omtales i Sagaerne var Haløre , enten det senere Helsingør eller København , som Sildemarkederne lagde Grunden til . Hvordan det gik til ved slige Stævner giver Høskulds Be - søg ved Brenn - Øerne et Begreb 154 KVINDEN I SAGATIDEN om . Sagaen selv er paa Forhaand opstemt ved Omtalen af Stevnet : „Man regnede det for en Forlystelse at være med til det , for der indfandt sig Mennesker fra noget nær alle de Lande man vidste Besked om . Der var tillige Købestevne , under almindelig Tilstrømning , hvor man adspredte sig ved Drikkelag , Lege og alskens Underholdning . " Det Liv der kunde være over Krammarkederne paa Landet indtil for nylig har nok kunnet give en Forestilling om Folkestævnerne i Sagatiden , og var som de et Forbud paa Byerne . Sagaen fortæller nu om Høskuld : „En Dag da han var gaaet ud for at adsprede sig sammen med nogle Venner saa han et prægtigt Telt i nogen Afstand fra de andre Boder . Høskuld gik ind i Teltet , og der sad der en Mand i forfængelige Klæder og med en gerdsk ( russisk ) Hat paa Hovedet . Høskuld spurgte Manden hvad han hed . „Gilli , " svarede han , „og man ved bedre hvem jeg er naar man hører mit Kendingsnavn , jeg bliver kaldt Gilli den Gerdske . " Høskuld sagde at han ofte havde hørt Tale om ham og vidste at han var en af de Store inden for Købmandsstanden . „Og du har vel alt hvad vi kunde tænke os at købe , " sagde han . Gilli spørger hvad han ønsker sig . Høskuld siger at han vil købe en Pige „hvis du har nogen at sælge . " Hertil siger Gilli : „Du vil nok sætte mig i Forlegenhed ved at forlange noget du tror jeg ikke har , men deri tager du fejl . " Høskuld saa at der var trukken et Forhæng tværs over Boden , Gilli løftede Forhænget , og Høskuld saa at der sad tolv Kvinder bagved det . Da sagde Gilli at Høskuld skulde gaa ind og se paa dem , om der var nogen af dem han vilde købe . Det gjorde Høskuld . Der sad de nu paa Rad i Boden , og Høskuld gik dem nøje MELKORKAS SAGA 155 igennem . Yderst i Rækken saa han en Kvinde som var daarlig klædt , men lod til at være smuk , saa vidt man kunde se . „Hvad koster den Kvinde , " spurgte han , „hvis jeg vil købe hende . " „Du skal faa hende for tre Mark Sølv , " siger Gilli . „Du holder den Pige i en stiv Pris , synes jeg , " siger Høskuld , „det er jo tre Gange den sædvanlige Betaling . " „Deri kan du have Ret , " siger Gilli , „at jeg holder hende dyrere end andre . Du kan vælge hvem du vil af de andre elleve for en Mark Stykket , saa beholder jeg hende du bød paa for mig selv . " „Lad mig først se hvor meget Sølv jeg har hos mig i denne Pung , " siger Høskuld og beder Gilli komme med Bismeren for at veje Pengene . Da siger Gilli : „Handelen skal være ærlig fra min Side , Pigen har en betydelig Fejl , og jeg vil have du skal vide det , Høskuld , inden vi afslutter dette Køb . " Høskuld spørger hvad det var for en Fejl . „Hun er umælende , " siger Gilli , „jeg har forsøgt paa alle Maader at faa hende til at tale , men har endnu ikke faaet et Ord af hende , det er min Overbevisning at Pigen er stum . " „Kom med Vægten og lad os se hvad Sølvet vejer jeg har her , " siger Høskuld . Det gjorde Gilli , og Pungen med Sølv vejede netop tre Mærker . „Det slaar jo lige til , " siger Høskuld , „saa at vi kan handle . Tag du Pengene , og jeg tager Pigen . Saa kalder jeg det endda al Ære værd at du ikke har villet sælge mig hende med skjulte Fejl . " Derpaa begav Høskuld sig hjem til sin Bod med Pigen og gik samme Aften i Seng med hende . Næste Morgen da de klædte sig paa sagde Høskuld : „Det er ikke store Sager den rige Gilli har ofret paa dig af Klæder , men det maa man vel ogsaa sige at det var sværere for ham at holde tolv med Klæder end 156 KVINDEN I SAGATIDEN det er for mig at klæde een . " Han lukkede en Kiste op og tog en god Fruentimmerdragt frem og gav hende . Alle Folk var enige om at hun bar gode Klæder med Anstand . " Skildringen , der fra Sagaens Side er ganske en passant , leder Tanken hen paa hvad Ibn Foszlar havde at fortælle om Markederne ved Donau og de Varer Russerne oppe nordfra havde tilfals , Zobelskind og Piger . Næppe uden Grund havde Gilli en russisk Hat paa Hovedet ; fra den Kant af kom ubekymrede Sædvaner , hvad angaar Kvinder , som man da har kunnet høre noget om ogsaa i vor egen nærmeste Tid . Atmosfæren viser mod Østen , Orienten . Tonen i Sagaen er uskyldigere , men uden Indvendinger . I Grunden gør et Syn sig gældende man vil kalde mere nøgternt end egentlig usædeligt , for af praktiske Grunde har man ikke forgrebet sig paa de Kvinder der var i Handelen , for saa kunde de jo ikke sælges . Et Bevis foreligger for Melkorkas Vedkommende , hun fik Børn straks hun var bleven købt , men ikke før . Af et meget ordentligt Forstandshensyn skaanede man Kvinderne saalænge de var i Handelen , det var jo det der var Varen , at de var intakte . En anden Ting synes at fremgaa af denne Markedsskildring fra Brenn - Øerne , Antydninger om Datidens Form for Prostitution . Man gik ud for at more sig , men kunde ikke , som man nu er vant til at forestille sig , leje en Pige , man maatte købe og beholde hele Personen , hvis man vilde have hende , som Høskuld gjorde . Verden er nu anderledes ; men tænkte man , naar alt kommer til alt , raaere den Gang end man gør nu ? Naturmennesker er plumpe , men ikke saa seksuelt optændtesom man skulde tro , her slutter MELKORKAS SAGA 157 det saa højtciviliserede Menneske fra egne opløste Instinkter og egen Mangel paa Hemning . Da Høskuld vendte tilbage til Island havde han den nykøbte Trælkvinde med sig , og da hans Kone , Jorun , spurgte ham hvad det var for en , svarede Høskuld : „Ja du vil tro jeg gør Nar af dig , naar jeg siger at jeg ikke ved hvad hun hedder . " Jorun siger : „Enten har man løjet i det jeg har hørt sige , eller ogsaa maa du kende hende saa godt at du har hørt hendes Navn . " Høskuld sagde at det skulde de ikke trættes om og forklarede hvordan det forholdt sig . Han bad om at man vilde tage sig af Pigen og ytrede Ønske om at hun maatte blive optaget i Huset . „Jeg skal ikke lægge din Frille , som du har haft med fra Norge , Hindringer i Vejen , " sagde Jorun , „man skal vel vanskeligt kunne blive uenig med hende , siden hun er døvstum . " Høskuld sov hos sin Husfrue hver Nat efter sin Hjemkomst og agtede ikke meget paa Frillen . Det var øjensynligt for alle at der var noget standspræget over hende , og at hun ikke var nogen Tosse . Først paa Vinteren fødte Høskulds Frille en Dreng . Høskuld blev kaldt til for at se Barnet , og baade han og andre syntes at de aldrig havde set smukkere eller mere højbaarent Barn . Da man spurgte Høskuld hvad Drengen skulde hedde lod han ham kalde Olav efter sin Morbroder Olav Feilan , der nylig var død . Olav var fremmeligere end de fleste andre Børn , og Høskuld var meget glad for ham . Om Sommeren derefter forlangte Jorun at Frillen enten skulde sættes til Arbejde , eller sendes væk . Høskuld bad hende da gaa til Haande i 158 KVINDEN I SAGATIDEN Huset , samtidigt med at hun passede sin Dreng . Da Drengen var to Aar gammel talte han rent og kunde løbe omkring som et fire Aars Barn . Det hændte en Morgen at Høskuld var gaaet ud for at se til Gaarden , det var godt Vejr , Solen skinnede og var kommen et Stykke op paa Himlen , da hørte han Nogen som talte , han gik i Retningen derefter , til hvor en Bæk løb forbi Kanten af Tunet , og der saa han to Personer og kendte dem , det var hans Søn Olav og hans Moder ; det blev ham da klart at hun ikke var stum , for hun talte flydende med Drengen . Høskuld gik hen til dem og spurgte om hendes Navn , for nu nyttede det jo ikke at dølge det længere . Hun indrømmede det . De satte sig ned paa Kanten af Tunet , og hun sagde : „Hvis du vil vide mit Navn , saa hedder jeg Melkorka . " Høskuld bad hende fortælle noget mere om sin Slægt . „Min Fader hedder Myr - Kjartan , " siger hun , „og han er Konge i Irland . Jeg blev hærtagen derfra da jeg var femten Aar gammel . " Høskuld sagde at hun havde tiet altfor længe med at hun var af saa god Familje . Han gik nu ind og fortalte Jorun hvad han havde erfaret . Jorun mente at man ikke kunde lide paa om hun talte sandt , og for Resten var hun ligekær hvem hun stammede fra ; og dermed endte denne Samtale . Jorun opførte sig ikke anderledes imod hende end før , men Høskuld noget bedre . En Tid efter da Jorun skulde gaa til Sengs hjalp Melkorka hende ved Afklædningen og tabte Skoene paa Gulvet . Jorun tog Strømperne og vaskede hende om Ørene med dem . Da blev Melkorka vred og gav Jorun en Næsestyver , saa Blodet flød . Høskuld kom til og skilte dem . Efter det sendte han Mel - korka bort og indrettede Bolig for MELKORKAS SAGA 159 hende oppe ved Laksaadalen , syd for Aaen , det Sted der siden kom til at hedde Melkorkastad , og som nu er øde . Melkorka satte Bo der , og Høskuld lod bringe alt hvad hun havde nødig op der til hende og hendes Søn Olav . " Melkorkas Søn blev den senere paa Island saa berømte og beundrede Olav med Tilnavnet Paa , Paafuglen , som hans Fader Høskuld gav ham paa Grund af hans Pragtudfoldelse i Klæder og Vaaben . Meget omtalt er en Hal han byggede hvis Vægge var smykket med Udskæringer , som forestillede forskellige Optrin af Gudelivet i Norden . Med Islændernes Sans for Genealogi er det senere bleven regnet ud at Thorvaldsen skal stamme ned fra Olav Paa , en Antagelse der faar staa ved sit Værd . Den Lykke Olav Paa gjorde skyldtes Moderen , som sørgede for at han fik Midler til at gøre sig gældende , idet hun endogsaa gik saa vidt som til at gifte sig med en rig Mand ved Navn Thorbjørn Skrjup , et ikke synderlig vellydende Navn , og vistnok uden Tilbøjelighed , men som hun sagde : „Høskuld vilde nok blive ked af baade at hun giftede sig , og at Sønnen Olav rejste udenlands , " for de Penge hun skaffede ham ved Giftermaalet . Det lykkedes , Høskuld fik Ingenting at vide før Melkorka var gift og Olav vel ude af Øen . Melkorka fik sig saaledes hævnet for de Ubehageligheder hun havde maattet tage fra Høskulds Side ved at underkaste sig dem der var værre , et af de Midler til Selvhævdelse der er en Kvinde levnet . Olav Paa rejste nu til Norge , hvor han blev venligt modtaget af Gunhild Kongemoder , af Hensyn til at Hrut var hans Farbroder , og feteret , som 160 KVINDEN I SAGATIDEN før fortalt , han blev endogsaa udrustet til en Irlandsrejse og naaede efter udstaaede Eventyr frem til Kong Myr - Kjartan , hvem han overrakte en Ring fra sin Moder Melkorka , der beviste at han var Kongens Dattersøn . Sligt kunde ske i de Tider , at man blev af med en femtenaarig Datter ved at Vikinger gjorde Strandhug paa Kysten og slæbte hende bort , den Slags Røveri man selv vilde gøre sig skyldig i , men saa hed det at erhverve sig Fæ , og Svien var til den anden Part . En Snes Aar efter kunde der saa træde en stor struttende Mandsperson ind ad Døren , med Datterens Træk , et lyslevende Budskab fra den tabte Datter ; Naturen havde fuldbyrdet sig , forsvundet var Melkorka , men her var Olav Paa ! Man kan vel endda sige at hvad der var hændt hende for saa vidt var bleven i Familjen , som de irske Konger paa den Tid var af norsk Oprindelse , samme Verden Kysterne rundt , saa hvad der hørte sammen kom sammen . Olav Paa udmærkede sig i Irland , og siden paa Tilbagevejen i Norge igen , og da han kom hjem til Island kunde han bringe sin Moder en Hilsen fra hendes gamle Fostermoder , som endnu levede i Irland . Melkorka udtalte sin Skuffelse over at Sønnen ikke havde kunnet tage Fostermoderen med til Island ; hun har tænkt mere paa hende i sin Landflygtighed end paa Faderen , en svunden Barndom der er bleven levende i hende ; det er det sidste man hører om Melkorka . Selv gensaa hun ikke Irland . Hun omtales ikke mere af Sagaen før senere i Anledning af andres Affærer , da det hedder at hun er død . Olav Paa blev stort gift , med ingen ringere end Egil Skallagrimssons Datter Thorgerd , en storsindet og klog Kvinde , hende man hører om i Egils Saga MELKORKAS SAGA 161 der fik Faderen listet fra sit Forsæt om at sulte sig ihjel af Sorg over Sønnens Død og blev Aarsag til at han digtede „Sønnetabet " . Olav Paa ' s og Thorgerds Søn var Kjartan , opkaldt efter Oldefaderen i Irland . Han skal have været den smukkeste Mand paa Island . I ham var Melkorkas Blod gaaet op , sammen med Blod fra Egils Slægt . Laksdølernes og Myremændenes Egenskaber forenet i een Person . Hans Skæbne blev knyttet til Gudrun Osvifsdatter . Herom i et Kapitel for sig . * Om en anden Trælkvinde der omtales i Sagaen kunde der fremdrages Træk , den stridige Ingvilde i Svarfdøla Saga , der blev solgt som Træl tre Gange , og hver Gang under haardere Vilkaar , og ikke vilde give sig , men Skildringen har saa mange romantiske Træk at man tvivler paa den handler om virkelige Personer ; ægte nok er derimod det Indtryk man har af Trællekaarene som endnu urørt Institution i Sagatiden . Et isoleret Tilfælde af Voldsomheder fra Trællenes Side fortælles i Slutningen af Egils Saga , et Hold Trælle der om Natten indebrændte Thord paa Lambestad med samt hele hans Husstand , og plyndrede Gaarden ; de blev jaget af Bønderne og dræbt , nogle af dem paa Skær i Havet de var svømmet ud til . Om nogen organiseret Opstand af Trællene melder Sagaen ikke . Ejerforholdet opløste sig af sig selv , uden en Gang at have efterladt sig Spor af nogen Gnidning i den Anledning . En Rest Klasseforskel mærkedes i ydre Former , og mærkes endnu , mellem de jordejende Bønder og den besiddelses - løse Daglejerstand paa 162 KVINDEN I SAGATIDEN Landet . Men ellers kan man sige at den Distance der har været mellem Trællestanden og de Besiddende i Sagatiden , den gik over paa Bondestanden i sin Helhed i Forhold til et nyt Samfundslag , Befolkningen i Byerne , en Afstand som indtil for nylig har været lige saa fordomspræget og ufølsom som Forholdet mellem Stænderne i Sagatiden . Det er Indflydelsen fra Byerne som nu omsider er i Færd med at udjævne Forskellen . For Kvindernes Vedkommende kom Forløsningen først ved at de blev fri , siden ved at det haarde Slid i Marken og ved Husgerningen lettedes for dem , som vi har set i vor Tid ved Maskindriftens Overtagelse af den grovere og sindsformørkende Del af Arbejdet , som de havde taget i Arv fra Trælkvinden . Mange Aarhundreders Forvoksning , fysisk og aandelig , som mærkede Bondestanden paa Landet endnu for en Generation siden , vil da nu med kommende Generationer høre Fortiden til . STORBONDENS DØTRE NAVNENE paa Bondens Døtre i Rigstula , Karlenes Ætter , er alle Begrebsnavne , hvoraf tilsammen de Egenskaber der kendetegner Standen lader sig uddrage . De var Snot , som betyder en vittig Kvinde , maaske samme Rod som snodig . Brudr er Brud , den smykkede , den giftefærdige . Svanni er efter Leksikonet det poetiske Udtryk for en „elegant " Kvinde : den Skønne . Svarri , det er den stolte , den myndige , Sprakki den heltemodige , norsk spræk ? Fljod og Sprund er andre Ord for Kvinder , af uvis Betydning . Vif er Viv , nu antikveret paa Dansk , men endnu gældende i engelsk wife . Roden skal indgaa i Forstavelsen woman , der altsaa egentlig betyder Hunmand ; kun som en Variant af sig selv har Manden kunnet benævne en Kvinde . Eva skal jo ogsaa betyde Mandinde . Feima er den undselige , Ristill derimod den mandhaftige , af Roden riste , efterlade sig Indtryk . Hvis man tillagde een enkelt Kvinde samtlige Karaktertræk vilde hun have en god Forstand , være lige til at gifte sig med , smuk , stolt og myndig , en Kvinde der holdt paa sig selv , kraftig i Optræden og hurtig , resolut , et Fruentimmer helt igennem , men ikke uden Blufærdighed , og heller ikke uden Styrke ; aldeles umuligt var 164 KVINDEN I SAGATIDEN det da ikke at træffe en Kvinde der havde alle disse Egenskaber , for den ene følger af den anden . Og det vilde være paa Landet man havde Sandsynlighed for at møde hende , mellem Efterkommere af Sagatidens frie Bønder , som har holdt sig i Slægterne endnu . Milieuet er truffet , det er hverken den nedre Almuestand , som er mærket af Trældom , eller Kredse ovenud af Stænderne , hvis Kvinder har tabt Oprindeligheden og Berøringen med Natur . Racen er den nordiske , blonde , lyse Kvinde med fulde Former , af samme Type som den man kender fra antik græsk Kunst , da et nordisk Folkeelement endnu var dominerende i Hellas ; Afstamningen var den samme , men den højnordiske Kvinde har nok været et Lod tungere , præget af et umildere Klima , den Zorn ' ske svenske , bredhoftede Kvinde , med et stærkt Almuetømmer i sig endnu , samme Type ogsaa at træffe i Norge og Danmark . I Sagatiden har de nok været gennemgaaende i Slægterne , som af een Stamme , Guld i Barrer ; senere efter at intensiv Krydsning har sat ind optræder de mere spredt , Enkeltindivider der fastholder Grundtypen her og der , isolerede Udbrud af Race i en ellers heterogen Befolkning . Den oprindelige Type , endnu urørt , kan træffes indenfor de nordiske Lande , Kvinder med kraftig Legemsbygning og en fin Ansigtsoval , lang , lige Næse , Typen primitivt i Blomst , saadan som man ogsaa tør forestille sig at Kvinderne i Sagatiden har set ud , med et Temperament der har svaret dertil . Den rene Type træffes i Nutiden snarere i Byerne end paa Landet , i hvert Fald for Danmarks Vedkommende , Toppen af Landbefolkningen der er søgt ind til Byerne ; den falder her mere forfinet , men udgør utvivlsomt det dominerende Element endnu STORBONDENSDØTRE 165 indenfor Bybefolkningen . Individuelle Nuancer hos Kvinderne i Sagatiden fremgaar af et nærmere Bekendtskab med de enkelte kendte Personligheder der forekommer i Sagaen . Thora Hladhønds Saga . Et stærkt Indtryk har man af Slægter , først i Norge , siden paa Island , de islandske Sagaer omtales derfor med Rette som Ættesagaer ; man har næsten Indtryk af een stor Familje , med en eller anden Gren i Forgrunden og fjernere Slægtninge til Siderne , krydset ind i hinanden . Som et fast Holdepunkt kan man gaa ud fra Kvinderne i Egils Saga , hvorfra Karaktererne lader sig belyse og Familjeforbindelserne udrede over i andre Sagaer . Stammoderen til Egil Skallagrimsson , og efter ham Myremændene paa Island , var Salbjørg , gift med Kveldulf i Fjordene , paa Norges Vestkyst , hun var Datter af Kaare fra Berdla , og Sagaen siger om hende at hun var en meget smuk og kraftig Kvinde , det eneste Sted hun overhovedet omtales . Slutter man fra Børnenes Karakter tilbage til Forældrene er der ikke Tvivl om at det jo er fra hende det lyse og statelige i Slægten kommer , kendt fra Sønnen Thorolf og Sønnesønnen af samme Navn , hvorimod det natlige og farlige til den anden Side , Sønnen Skallagrim , stammer fra den naturbundne , varulvagtige Kveldulf ; begge Arvesider gaar op i en Enhed i Egil Skallagrimssons Person , han er sort , med Stamfaderens Ulvenatur , men tillige statelig og oprejst , med rige , blændende Aandsgaver . Man staar her 166 KVINDEN I SAGATIDEN overfor to velkendte , dybt forskellige Elementer i nordisk Folkeblanding , en mørk og en lys Race , som de endnu findes i alle tre skandinaviske Lande , mest udtalt , med hvert Element endnu ublandet for sig , vistnok i Norge . Salbjørg har hørt til den lyse , den høje nordiske , blonde Type ; den krydser ud og ind i Kveldulfslægten . Skønnest og renest taler den til os efter fem Generationers Forløb i Sønnesøns Sønnedatteren Helga den Fagre , som var Datter af Thorstein den Hvide , Egil Skallagrimssons Søn ; hos hende satte Arveegenskaberne fra Stammoderen Salbjørg sin fejreste Blomst . Sagaen sparer ikke paa Lovord over foretrukne Kvinders Skønhed ; selv efterlader de Indtryk af en egen Stumhed , hos Kvinder ofte deres største Tiltrækning , Modsætningen mellem et helt , vægtigt og yndigt Menneske og saa det at hun ikke ytrer sig , ikke bekendtgør sig eller har nødig at gøre sig gældende , den Slags Kvinder blot er , og vejer til , ligesom Guldbarrer , Synet af dem er Livstegn nok ; ikke i Forhold til hvordan de stræber , men i Forhold til hvordan de bliver efterstræbt skal deres Værdi bedømmes . De er Fruentimmer , i Mænds Øjne bliver de til , og jo passivere de er , jo mere skal det vise sig at Mænd render hinanden over Ende efter dem . Saadan forekommer de i Sagaen , og af Karakteristik er der ikke ofret mere paa dem end hvad der af sig selv hober sig op for Fantasien under Indtrykket af hvordan man har sat Verden paa den anden Ende for deres Skyld , hvordan de har været elsket . En saadan stum , langsom Kvinde er ThoraHladhønd i Egils Saga , „hende med det guldbroderede Armbaand " . Tilnavnet er alt hvad Sagaen har som Kendemærke paa hende ; men man føler hende næsten i STORBONDENSDØTRE 167 Luften endnu , en stor ædel Livsvarme der er udgaaet fra hende , hun maa have haft Tække , til at gaa gennem Ilden for , ellers kunde hendes Bejler , Bjørn Brynjolfsson , ikke have gjort sig saa stormende en Umage for at faa hende , som berettet er i Sagaen . Han bortførte hende to Gange , først fra hendes Hjem i Fjordene , hun var af stort Folk , Søster til Thorer Herse , hvis Søn var Arinbjørn , Erik Blodøkses betroede Mand , hun hang for højt for Bjørn , der dog selv var af Storbønder oppe fra Aurland i Sogn , men han kom saa og tog hende og førte hende med sig hjem til Aurland . Faderen , Brynjolf , holdt dog med Thorer Herse og vilde ikke tillade Giftermaalet , og Bjørn brød da ind i Kvindestuen , hvor Thora holdtes i Forvaring , og slæbte hende ombord paa sit Skib — ikke aldeles mod hendes Vilje , hvis man forstaar at tyde Sagaen , den har hverken Ja eller Nej fra Thoras Mund , men Bjørns Moder var paa hans Parti og sørgede for at holde Bortførelsen hemmelig for Faderen . Omstændighederne hvorunder Bjørn hentede Thora kaster Lys paa de Beboelsesforhold hvorunder Kvinderne levede i Sagatiden , for det hedder at Bjørn brød ned i Dyngjen , et Navn for Kvindestuen , som den havde af at Møddingen var dynget op paa Taget af det iøvrigt underjordiske Rum , for Varmens Skyld ; her opholdt Kvinderne sig i den kolde Aarstid . Det siges udtrykkeligt i Sagaen at alle Thoras Smykker og Klæder var fremlagt , lige til at snappe , som om Bortførelsen var gættet , det er næsten som om Thora var fremlagt ogsaa ; i hvert Fald Bjørn hentede hende og hendes Ejendele op og sejlede med hende uden Forlov , helt over til Shetland , hvor de saa endelig fik hinanden . Men Romanen var ikke dermed endt , de unge elskende Folk havde endnu , megen Modgang , Landflygtighed og Farer paa Havet , den vrede Thorer Herse fik dem lyst fredløse , ogsaa paa Shetland , Bjørn maatte igen tage til Søen og kom paa den Maade , efter at have været i Havsnød sammen med Thora , helt ud til Island , et Helle den Gang for Syndere som ikke kunde leve mere i Norge — og her havnede han lige i Skallagrims Arme , Thorer Herses bedste Ven ! Han fortæller ham dog ikke Sammenhængen , da han ikke bliver spurgt , tilladt Forbehold dog vel , og Skallagrim giver ham en god Modtagelse , Bjørn Brynjolfssons Slægt er ham velbekendt . Paa Spørgsmaal om hvilke andre Mænd af Anseelse der var paa Skibet svarer Bjørn at der var Thora Hladhønd ! Javist , Mændene havde jo nu ikke andet Stempel at stemple med end deres eget , alt var Hankøn ! Skallagrim lagde sin Glæde for Dagen over at hans gode Ven Thorers Søster var med Skibet . Der forlyder ikke noget om at Thora vægrede sig ved at blive optaget mellem Mænd ; i hvert Fald indlemmedes hun i Selskabet paa Borg . Men da der kom Skibe fra Norge om Foraaret , og Skallagrim fik Sandheden at vide , saa det en Overgang sort ud for Parret . Dog Skallagrim lod sig forsone og endogsaa , paa Forbøn af sin Søn Thorolf , bevæge til at mægle for Bjørn hos Thorer Herse og Kongen , saa at et Forlig omsider kom i Stand og Bjørn og Thora kunde vende tilbage til Aurland . Den hele Kærlighedsroman er som en lille Saga indenfor Sagaen ; det lønner sig at studere den som en særlig nordisk Form for Kærlighedsforbindelse , hvor Følelser ikke kommer til Orde , men hvor Himmel og Hav sættes i Bevægelse for at faa og beholde hinanden . 168 KVINDEN I SAGATIDEN Thora er herefter ude af Sagaen . Men ikke for Ingenting er hun og Bjørn bleven indført i Egils Saga ; da de rejser fra Island efterlader de deres Førstefødte , et Pigebarn ved Navn Asgerd , i Pleje hos Skallagrims Husfrue Bera , der ikke vil afse hende , og gennem hende kommer Thora Hladhønd til at blande sit Blod ind i Slægten , for Asgerd bliver gift først med Thorolf , den anden Thorolf , Egils Broder , og siden , da han er falden i England , faar hun Egil og bliver Moder til hans Søn , Thorstein den Hvide . Asgerd bliver saaledes Bedstemoder til Helga den Fagre ; og man kan forestille sig hvorledes Arveegenskaber fra to Sider , de smukke Mennesker der slægter Stammødrene paa , saavel Salbjørg , paa Skallagrimssiden , som den meget elskede Thora Hladhønd , har samlet sig under et og er kulmineret i Helga den Fagres uforglemmelige Skikkelse . Hvordan Egenskaberne i Slægten krydsede over var Sagatidens Mennesker allerede selv klare over , det hedder i Egils Saga at af Skallagrims Efterkommere , Myremændene , var nogle de smukkeste Folk der har været set paa Island , andre derimod de styggeste ; i dem dukkede altsaa Stamfaderen Kveldulf op . At man var styg , ljotr , betød nok en Farvemodsætning , at man var mørk , Egil taler selv om sine sorte Bryn , hvorimod fager , fejr , engelskfair , som tillige indeholder en Karakteregenskab , var ensbetydende med lys . Helga den Fagre er da det samme som Helga den Lyse . Smagen afhænger af det dominerende Folkeelement , og svinger dermed , det kan derfor antages at de fleste Mennesker paa Island i Sagatiden har været blonde , i hvert Fald er det fra dem vi hører . Skønt Thora Hladhønd saaledes ikke er nærmere beskrevet kunde hendes Øjne have 170 KVINDEN I SAGATIDEN set en Islænder imøde fra hveranden af Myremændenes Æt , blaa , frodige Øjne ; og hvis der er Blod tilbage paa Island af Myremændenes Slægt er der ikke noget i Vejen for at man kunde møde dem den Dag i Dag . Har man kendt Bønder af gammel Afstamning ved man noget om hende ; en Varme udgaaet fra Væsner af hendes Art er ikke udslukt , kan ikke udslukkes ; hvad der saa sker er de sikre paa at faa Afkom ! De er tavse , den Slags Kvinder som Thora , en vis Mangel paa Livstegn , indgaaet i en Forening med rolig , uhørt kvindelig Blomstring , de er søde i Huden , Hunkøn helt igennem , og har jo ikke behov at ro med Armene efter en Bejler , Mænd kommer over hinandens Kroppe til dem . Af Type forestiller jeg mig at Thora kan have set ud hen i Retning af Katharina II af Rusland , dog med en anden passiv Placering . Asgerds Saga . Om Datteren Asgerd siger Sagaen at hun blev meget smuk og klog , da hun voksede op , dygtig paa alle kvindelige Omraader , en høj Karakter at faa ; iøvrigt fremgaar Asgerds Skæbne , som for de fleste Kvinders Vedkommende , af hvad der hænder Mændene . Hun blev tidligt Enke , ikke ualmindeligt i Sagatiden , Mændene , stort anlagte , urolige Eventyrere , som Thorolf Skallagrimsson , blev sjældent gamle . Efter hans hæderfulde Død paa Slagmarken i England kastede Broderen Egil sine Øjne paa Enken , i Begyndelsen uden Fremgang , Asgerd benyttede ikke hans Tilbud om at tage sig af hendes Affærer , og herover blev Egil tungsindig , som det med Tinge - nes egen Humor er skildret i STORBONDENSDØTRE 171 Sagaen . For en Gangs Skyld støder han her paa en Modstand han ikke kan overvælde med Magt . Egil der opholdt sig hos Thoras Brodersøn Arinbjørn , „sad ofte og begravede Hovedet i sine Skind . Hans Ven Arinbjørn spurgte ham omsider hvad han græmmede sig over ; for nok havde han lidt et stort Tab ved at miste sin Broder , men det sømmede sig for et Karlfolk at bære det med Fatning . Mand skal efter Mand leve . Om Egil ikke havde noget at kvæde ? Egil kvad da et Vers , som han nylig havde digtet : Somme finder ikke Naade for unge Øjne . Stundom kommer Styrken overfor Svaghed tilkort ; I visse Fald faar Krigeren fjæle sit Næb i Pelsen . Den hvem intet afskrækker satte Aserne Gærde . Arinbjørn spurgte ham hvem den Kvinde var i Anledning af hvem han aabenbart havde Kærestesorg ; han havde da vist skjult hendes Navn i Verset ? Og det havde han , i Ordene Asernes Gærde ligger jo , ikke ret dybt , Navnet Asgerd begravet . Egil kvad fremdeles : Det nytter ikke Skjalden at skjule noget saa skinnende som dette Navn , hvis Bærer bringer mig til min Baare . Selv om jeg fik begravet min Sorgs Genstand i Gaader vilde Kenderen gætte Grunden til min Græmmelse . " STORBONDENSDØTRE 169 Her slaar Modfaldenheden og Tvivlen i første Vers over i ren lidenskabelig Nødstedthed , Egil er haardt ramt ; og nu bekender han overfor Arinbjørn : jo det er Asgerd , og nu maa han hjælpe ham ! Arinbjørn er jo Asgerds Slægtning og nærmeste Værge , og han lover da for sin Part at befordre Giftermaalet . Nu frier Egil rent ud til Asgerd ; hun skyder Afgørelsen ind under sin Fader og sin Frænde Arinbjørn . Arinbjørn taler med Asgerd ; samme Svar . Derefter rejser Arinbjørn og Egil til Bjørn Brynjolfsson , som imidlertid efter Thora Hladhønds Død har giftet sig anden Gang ; han har ikke noget imod Forbindelsen , men skyder Afgørelsen ind under Arinbjørn , som er meget for Forbindelsen ; og efter denne Rundgang i Former faar Egil da endelig Asgerd — uden at hun ved nogen Lejlighed har lagt sin egen Tilbøjelighed for Dagen . Denne vidtløftige Tagen Forbehold ved Stiftelsen af Ægteskaber gaar igen i flere Sagaer , som det synes vedtagne Former , hvorunder i Virkeligheden Brudens Ønsker fremmes , men med sømmelig Undgaaelse af at hun selv ytrer sig . Om hvordan Egil og Asgerd levede sammen har Sagaen ikke andet end en udførlig Redegørelse for alle de Processer og Voldsomheder Egil hvirvler op i Anledning af hendes Arv , lige til Krig med selve Kongen , Erik Blodøkse , dødeligt Fjendskab med Gunhild , og deraf flydende Følger , en Nidkærhed der næsten kunde efterlade Indtrykket af at det var Arven , snarere end Asgerd , Egil havde giftet sig med ; om Asgerd personlig høres ikke igen før ved hendes Død paa Island som gammel Kone , efter at hun havde født alle Egils Børn . Men da hun var død , siger Sagaen , uden Kommentar , hævede Egil sin Husholdning paa Borg og flyttede til Steddatte - ren Thordis , som var gift STORBONDENSDØTRE 173 med Grim paa Mosfell , hvor han levede sine sidste Dage . De tomme Stuer paa Borg har Egil nok ikke kunnet udholde at færdes i mere . En dobbelt Tavshed omgiver den døde Asgerd . Hvad der ikke siges om hende fremgaar af Egils Ensomhed . Besynderligt nok er det Steddatteren , efter hvad Sagaen har , der stod Egils Hjerte nærmest efter Asgerds Død ; hun var altsaa en Datter af Broderen Thorolf — har hun mindet Egil om Asgerd , mere end hans egne Børn med hende ? Sigrids Saga . Naar Mænd støder sammen kommer Kvindfolk i Klemme ; Tiderne var voldsomme , og selv om en Haand blev holdt over Kvinden kunde hendes Skæbne ved Omstændighedernes Magt blive haard . Som nu Sigrid , en Stormandsdatter oppe fra Haalogaland , hun blev gift med Baard , Thorolf Kveldulfssons bedste Ven , og knap var de bleven lykkelige før Baard fik saa svære Saar i Slaget ved Hafursfjord at det endte med at blive hans Bane . Før han døde testamenterede han , med Kongens Minde , sin dyrebare Ven Thorolf Sigrid , med samt alle de store Ejendomme han havde faaet med hende . Thorolf rejste nordpaa til Haalogaland og bekendtgjorde Dødsfaldet , og at Baard havde efterladt ham alt sit Jordegods og Løsøre , samt sin Ægtefælle , alt hvad der før havde været hans , hvilket Thorolf belagde med Kongens Ord og Jærtegn . „Da Sigrid hørte disse Tidender , " siger Sagaen , „tog hun sig Tabet af sin Mand meget nær ; Thorolf var hende paa Forhaand bekendt , hun vidste at han var en fremragende 174 KVINDEN I SAGATIDEN Mand , og Giftermaalet fordelagtigt , hvortil kom at det var Kongens Befaling ; saa at hun , med samt sine Venner , fandt det tilraadeligt at trolove sig med Thorolf , i Fald hendes Fader ikke var af anden Mening . " Med disse samtlige Hensyn iagttaget blev Sigrid for anden Gang gift . Det lader til at hun naaede at knytte sig til Thorolf ogsaa , oprigtigt , i hvert Fald optraadte hun resolut overfor Kong Harald Haarfager , da han indebrændte Thorolf paa hans Gaard Sandnæs , for at redde hans Liv , men forgæves ; Sigrid blev anden Gang Enke . Efter Thorolfs Død gav Kongen Sigrid og hendes Ejendomme til Ejvind Lambe , en Søn af Berdla - Kaare , og saaledes Broder til Salbjørg , der fik Kveldulf , ingen ringe Forbindelse , og Ejvind rejste da saa til Sandnæs med Kongens Jærtegn , kom i god Behold dertil og viste Sigrid Jærtegnet , nu maa det antages at hun kendte det , samt kundgjorde hende Kongens Beslutning . „Og Sigrid saa da kun den Udvej , saadan som Tingene stod , at lade Kongen raade . Det blev til at Ejvind fik Sigrid . " Ogsaa her er Formaliteterne skudt i Forgrunden og Sigrids Stilling til Giftermaalet holdt fordækt , hvad hun saa har syntes , for saadan sømmede det sig . For tredje Gang blev Sigrid gift . Tidligt som man kom i Ægtestand den Gang har hun formodentlig kun været et Barn , mens alt dette timedes hende . Men uden Afkom blev hun ikke , det sidste Sagaen har om Sigrid er at en Sønnesøn af hende var Skjalden Øjvind Skaldaspiller , før omtalt i Anledning af Harald Graafeld . Saa Sigrid fuldkommede Livet . Formerne kunde være ufølsomme , men indenfor dem kunde en Kvinde fuldbyrde sin Skæbne ukrænket . 172 KVINDEN I SAGATIDEN Dog Formerne blev ikke altid overholdt , som i et andet Tilfælde i Egils Saga , den gamle Bjørgolf paa Torgar , der brugte Magt overfor en anden Mands Datter , Hilderide , simpelthen afhentede hende , med en Styrke der var større end den Faderen forføjede over , og som derfor høflig gav sit Samtykke ; af den Forbindelse kom der iøvrigt ikke andet end et slet Afkom , de mislige Hilderidesønner , og Ulykker for alle Parter . Om Usikkerhed for Kvinder i grovere Form vidner Kapitlet i Egils Saga om Ugerningsmanden Ljot den Blege , der terroriserede en Egn og bl . a . havde stillet Folkene paa en Gaard et Ultimatum : enten skulde de give ham Datteren paa Gaarden tilægte , eller ogsaa skulde Sønnen Fridgejr gaa i Holmgang med ham , saa temmeligt den visse Død , med de Bøddelkræfter Bersærken havde . Men her optræder da ogsaa en Hævner og Opretholder af Orden , selveste Egil Skallagrimsson , som træffer at komme indom paa Gaarden : under en højst dramatisk og tilfredsstillende Opvisning af saavel overlegen Vaabenfærdighed som et Kæmpevid , paa improviserede Stev , fælder han Udaadsmanden og befrier Møen ; Kvinder skulde dog endnu have Lov at gaa i Norge ! Optrinet er et af de mest groteske og humorfyldte i Egils Saga . Omgangstonen i Sagatiden . Et andet Træk frister til Gengivelse , den lille Fortælling om Mødet mellem Egil Skallagrimsson som ung Viking og Arnfinn Jarls unge Datter i Halland , den giver en Forestilling om Omgangstonen mellem Kønnene ved festlige Lejligheder . „Om Aftenen da Spisebordene skulde tages bort lod Jarlen kaste Lod om Sæderne . Der 176 KVINDEN I SAGATIDEN skulde drikkes sammen to og to , saa mange Par som der var Mand og Kvinde , Resten for sig . Jarlen havde en meget smuk , nys udvoksen Datter , og da Lodderne blev kastet i Skød blev det til at Egil og Jarledatteren skulde sidde sammen om Aftenen . Mens hun var ude paa Gulvet og gøre sig lystig satte Egil sig paa hendes Plads , og da hun kom for at sætte sig tiltalte hun ham paa følgende Maade : Hvad skal du , Svend , i mit Sæde ? Sjælden har du givet Ulven det varme Aadsel ; lad mig i Sædet alene . Hørtedu Ravnen om Høsten raabe hæst over Blodpølen ? Der hvor de skærende Sværd suste blev du savnet ! Egil tog hende og satte hende ned hos sig . Han kvad : Med blodigt Sværd har jeg stormet Stæder hvor Jernet skraldede . Mig hoppede Ravnen i Hælene . Haardt gik Vikingen paa , rasende , Ilden rendte rask over Menneskeboliger , blodige Kroppe bunkede jeg sammen i Borgporten ! De drak da sammen om Aftenen og var meget lystige . " Det var da ikke Mændene alene der sad ved Drikken om Aftenen ; Øllet er bleven krydret ved kvindeligt Selskab . Jarledatteren udøvede endogsaa Skjaldskab , paa allerkæreste udfordrende Maade . STORBONDENSDØTRE 175 Kønnene har krydset Klinger , med Sprogets slebne Vaaben , fri for Tykblodethed , en egen dristig Form for Anstand , som de der har kendt Bønder ved Eksempler paa ogsaa fra deres Kredse , naar de var sig selv , drøj Skemt , men indenfor Grænser , ved festlige Lejligheder hvor Kønnene var sammen . Det er en svunden Tid nu , og det er muligt det er rent personlige Erindringer , men saadan var nu Bønderfolk jeg har kendt , de havde deres egen Tone , og den kunde være brandfarlig , men man vidste hvor langt Mundsvejr rakte . Pigerne af Familjerne var ikke snerpede , men det forekom heller ikke indenfor Gaardmandsklassen at Pigerne blev lokket , som Udtrykket var for at blive forført ; andre , paa Husmandsstederne , eller i Byerne , blev lokket , ikke de , de blev gift , naar deres Tid kom . Jeg ved ikke hvordan det er paa Landet nu . Sigrid Storraade . Af de ufordelagtigt omtalte Kvinder i Sagaen er der , foruden Gunhild Kongemoder , Halgerd i Njals Saga , som ikke bliver skaanet , og Gudrun i Laksdøla Saga , ikke haardt omtalt , men omfattet med en Hovedrysten ; der er den magtkære og farlige Sigrid Storraade , hvis Karakter fremgaar af Tilnavnet . Da hun var en Dronning skal hun have sit Skudsmaal først . Hun var en Datter af Vikingen Skogul - Toste paa Gøtland og først gift med den svenske Konge Erik Sejrsæl , der dog skilte sig ved hende , formodentlig paa Grund af hendes Sind ; og hun sad derefter en Tid lang ledig paa sine store Ejen - domme i Sverige , men 178 KVINDEN I SAGATIDEN ingenlunde misagtet , tre Konger efter hinanden bejlede til hende . Den ene var Harald Grenske i Vigen , Søn af Kong Gudrød , der blev dræbt af Gunhildsønnerne , han færdedes i Viking sammen med Skogul - Toste og lærte Datteren Sigrid at kende , hun var paa den Tid ung , smuk og meget larmende , svarkr , siger Sagaen . Hun blev siden gift med den svenske Konge , men Harald Grenske har ikke kunnet glemme hende . Uagtet han var gift med Aasta , der siden fik Sigurd Syr , bejlede han til Sigrid , efter at hun var bleven Enke , men hun lod ham vide at hans lille Kongedømme i Vestfold ikke en Gang kunde maale sig med de Godser hun ejede i Sverige . Han aflagde hende dog gentagne Besøg og var tungsindig , Sagaens Udtryk for at gaa paa Frierfødder ; tilsidst blev hun ked af hans Overhæng , og ved en Lejlighed hvor hun havde ham til Gæstebud hos sig , tilligemed en russisk Konge ved Navn Vissavald , der var kommen den lange Vej ogsaa for at bejle til hende , drak hun med dem om Aftenen og var blid , sad paa Sengekant med dem , som en Slange , indtil hun havde dem godt drukne . Saa lod hun sætte Ild paa Huset og indebrændte saavel Harald Grenske som Russeren . Det var hendes Ord bagefter „at hun dog skulde gøre Smaakonger kede af at komme rejsende udenlands fra for at bejle til hende . " Denne Bedrift skyldte hun sit Tilnavn . Da Olav Trygveson havde været Konge et Par Aar saa han sig om efter et godt Parti og indledede en Handel med Sigrid Storraade , de kom sammen i Kongehelle og var paa Veje til at blive forligt , Olav var jo en opgaaende Stjerne og en Mand at se paa ; da kom ulykkeligvis et Troesspørgsmaal imellem , „Skademanden " , fristes man STORBONDENSDØTRE 179 til at sige , et Ord Erik den Røde brugte da hans Søn Leif den Lykkelige kom op til Grønland og havde en Præst med ; Skademanden gjorde sig gældende i Olav Trygvesons Sind , idet han som Betingelse for Giftermaalet med ringe Takt forlangte af Sigrid at hun skulde lade sig døbe og tage ved den rette Tro . Til det svarer hun : „Jeg har ikke i Sinde at forlade den Tro jeg hidtil har haft og den som mine Frænder har haft før mig . Jeg har heller ikke noget at sige til at du tror paa den Gud du synes om . " Var det saa urimelig sagt ? Men Olav Trygveson blev rasende og for op : „Hvad skulde jeg med dig , din hedenske Hund ! " og slog hende i Ansigtet med Handsken han havde i Haanden . De rejste sig begge . Da sagde Sigrid : „Dette kunde vel blive din Bane . " Dermed skiltes de , Kongen rejste nordpaa op i Vigen , Sigrid østerpaa ind i Sverige . Men det kom til at gaa som Sigrid spaaede . Hun sørgede for det . Først giftede hun sig med den danske Konge Svend Tveskæg , hvorved hendes Magt ikke blev ringere , siden fik hun et Forbund spundet sammen med ham og sin Søn med Erik Sejrsæl , Olav , der nu var Konge i Sverige , samt Erik Jarl i Norge , Hakon Jarls Efterfølger paa Lade , og denne mægtige Sammenslutning blev Olav Trygvesons Undergang . De forenede Flaader passede ham op ved Svold , Ormen Lange blev ryddet , og Olav selv fandt sin Død i Bølgerne . Ah ! har Sigrid sagt , da hun erfarede Nyheden ; det var Betalingen for Olav Trygvesons løse Handsker ! Sigrid havde med Svend Tveskæg Datteren Estrid , som blev gift med Ulf Jarl . Deres Søn var Svend Estridsøn ; gennem ham blev Sigrid Storraade Stammoder til de senere danske Konger , indtil 180 KVINDEN I SAGATIDEN Oldenborgerne . Svend Estridsøn skal have været en meget høj Mand . Om Tømmeret i ham og hans Moder Estrid har man kunnet overbevise sig ved Undersøgelse af deres bevarede Kranier , begge af en nordisk kraftig og oprindelig Type , med rigeligt Ben i Næsen , en Stoflighed hvor Arven fra Sigrid Storraade ikke har været langt borte . STORBONDENSDØTRE 177 HALGERDS SAGA NAAR Halgerd i Njals Saga nævnes vil de fleste vide saa meget som at det var hende der nægtede sin Mand , Gunnar paa Hlidarende , en Lok af sit Haar til en ny Buestreng , da den han havde var bleven hugget over , under Omstændigheder hvor han befandt sig i Kamp med overtallige Fjender og det gjaldt hans Liv , Halgerd mindede ham da om en Ørefigen han en Gang havde givet hende ; han fik ikke Haarlokken , og det blev hans Død . Stedet , der er et Knudepunkt i Sagaen , er straks mistænkeligt . Selve Tingen er umulig , at man skulde kunne gøre en Buestreng af Menneskehaar , og det paa saa kort Tid som Gunnar havde til Raadighed ; det kan ikke være hændt , man staar overfor et melodramatisk Paafund , beregnet paa at konfrontere Karaktererne afgørende med hinanden , men usandsynligt . Sagafortælleren har ikke haft Erfaring om Vaaben eller Idræt , hans Skildring af Gunnars Færdigheder er et Laan fra hvad Heimskringla har om Olav Trygveson , han gør sig tilmed skyldig i en Meningsløshed , idet han fortæller at Gunnar var i Stand til at svinge sit Sværd saa hurtigt at det var som om man saa tre Sværd i Luften , genkommende ved flere Lejligheder ; om Olav Trygveson hedder det at han legede i Luften med tre Sværd paa en 182 KVINDEN I SAGATIDEN Gang , en Jonglørkunst , som Sagafortælleren altsaa ikke har begrebet . Kampscenerne er traditionelle , uden overbevisende Enkeltheder hver Gang ; her minder Sagaen om de romantiske Riddersagaer , hvor man regelmæssigt kløver hinanden ned til Bæltestedet , altsaa hvad vi nu forstaar ved Gangsterroman . Dette Indtryk af fri Digtning , i Forbindelse med en vis hysterisk Tone , gaar gennem hele Njals Saga . I Almindelighed anses den for en af de mest fremragende Sagaer , af nogle for den der bærer Prisen for dem alle , det sensationelle Element der har gjort sig gældende ; det er da som literært Produkt man finder den blændende , ikke som historisk Dokument , i Lighed med Egils Saga . Tonen i den er smaalig , en Mængde lokal Sladder , og megen Overdrivelse , ogsaa grove Overnaturligheder . Ved Njals Indebrænding dvæles der med en opsigtslysten Udstilling af Følelse , som en hel Passionshistorie , egne Lidelser , Motivet støder op Gang paa Gang ; Handlingen bevæger sig endeløst gennem Lovtrækkerier og Drab ; Sagaen gør Indtryk , kunde man næsten sige , af at være skrevet af en Prokurator og Pyroman . Den er den bredeste af alle Sagaer , paralyserende vidtløftig ; og som den er maa den tages , men en Prøvelse af den har her været nødvendig , fordi Paalidelighedsmomentet i hele Sagen dog betyder noget for Bedømmelsen partvis af Halgerds Karakter , som Virkelighedsskildring eller kun som Roman . Njals Saga falder egentlig i to , Gunnars Saga og Njalfamiljens Saga ; her skal kun den første , hvor Halgerd forekommer , beskæftige os , i korteste Genfortælling , Halgerds Skudsmaal , saadan som hun er skildret . Straks paa Sagaens første Side bliver Halgerd indført . Hun var Datter af Høskuld , Dala Kolls Søn , om hvem her allerede er fortalt i Anledning af Melkorkas Saga , og saaledes en Halvsøster til Olav Paa , Moderen antagelig Jorun , Høskulds Ægtefælle , da ikke andet siges ; Laksdøla Saga og Njals Saga gaar her op i hinanden med de samme Personer . Man faar Halgerd forevist da hun endnu var Barn , idet Høskuld , der var stolt af hende , spørger Broderen Hrut om han har set smukkere Barn . Hun havde et stort Haar der var fagert som Silke , hvilket vil sige lyst , og naaede hende til Beltestedet . Hrut besvarede ikke straks Spørgsmaalet . Da Høskuld endnu en Gang spurgte ham om det ikke var et smukt Barn svarede Hrut : „Pigen er smuk , og det vil mange faa Ulykker af ; men jeg ved ikke hvordan der er kommen Tyveøjne ind i vor Familje . " Stedet er meget betydningsfuldt , det indeholder med det samme et Forbud paa Halgerds Karriere , spaaet bagefter af en der har kendt den , altsaa arrangeret , og et Racetræk bestemmende for hendes Karakter . Med Tyveøjne kan Hrut ikke have ment andet end mørke Øjne , i Modsætning til hvad der ellers var gennemgaaende i Slægten , og paafaldende i Forbindelse med det lyse Haar . Mørke Øjne til lyst Haar forekommer sjældent , grønlige Øjne og rødt Haar er hyppigere ; Nuancerne skyldes Krydsning af et blondt og mørkt Element i Slægten . Naar mørke Øjne forekommer sammen med lysblondt Haar kan de have et eget rødligt Lys , der dog ikke har med Albino at gøre , men er noget for sig ; der er Grund til at tro at Halgerd har haft den Slags sjældent forekommende , rødlige Øjne . Hun havde en Morbroder ved Navn Svan , der 184 KVINDEN I SAGATIDEN omtales som en stor Troldkarl , et primitivt Træk , og en anden hun var i Familje med hed Ljot den Sorte ; det kan da være fra den Side hun har Øjnene og noget i Temperamentet , mens Haaret og Staturen var fra Høskuldslægten . Det er Formodninger , men man nærmer sig da en Mening i Hruts Bemærkning og Karakterudfoldelsen siden hos Halgerd . At hendes Placering er præget af en vis Bastardering er jo tydeligt ; jeg ved ikke hvilken anden Forklaring man skulde søge derpaa end en fysisk . Vi ved andetsteds fra om Slægter i Sagatiden med noget natligt , naturbundet i deres Anlæg , Kveldulfslægten i Egils Saga , Gunhild Kongemoder , i Modsætning til et andet lyst Folkeelement ; hver for sig , og ved Blanding med hinanden , er de Ophav til alle Afskygninger i nordisk Folkeæt . En kvalitativ Vurdering af de to Folkeelementer i Forhold til hinanden kan ikke foretages , men man ved hvad den ene Part har ment om den anden , som det fremgaar af Hruts Bemærkning . Egil Skallagrimsson havde noget fra begge Sider af de to Naturer , Halgerd som det syntes ligesaa ; Mulighederne ligger mellem de bedste Egenskaber fra begge Sider , og de sletteste , samlede paa eet Individ . Hele Islands Befolkning kan være fremgaaet af Blandingen , med utallige Nuancer , alle individuelle , hvor al Race synes forflygtiget ; ikke desto mindre har man ingen anden Nøgle til et Menneskes Karakter end Afstamningen . Et keltisk Element er paavist paa Island ; ellers hidrører den mørke Portion , tilligemed den lyse , allerede fra Norge . Hvordan Forudsætningerne saa var , saa ser det saadan ud at naar Høskuld havde Børn med sin legitime Hustru Jorun og med Frillen Melkorka , saa forholdt det sig omvendt af hvad man kunde vente sig , Joruns Børn har været uægte , HALGERDS SAGA 185 hvorimod Melkorkas var ægte , efter hvad man ved om Olav Paa og Sønnen Kjartan ; alt saadan forstaaet at man med ægte mener Afkom af samme Race . Da Halgerd voksede til blev hun den smukkeste Pige paa Island , med et silkefint Haar , der var saa stort at hun kunde hylle sig deri , hvilket lyder som en Afskrivning af hvad der siges om Helga den Fagre i Gunløg Ormstunges Saga . Saa høj var hun at hun fik Tilnavnet Langbrog , hende med de lange Bukser . Halgerd maa være bleven meget tidligt gift , for hun havde en Datter der blev gift fjorten Aar gammel , samtidigt med at hun selv blev gift tredje Gang med Gunnar paa Hlidarende , ved samme Bryllup ; hun har næppe været meget ældre selv da hun blev gift første Gang . Da hun fik Gunnar har hun altsaa været 28 - 30 Aar , i sin fineste Blomst . Hendes to første Mænd blev dræbt , under vidtløftige og mistænkelige Omstændigheder , og ved Indblanding af en Mand ved Navn Thjostolf , Halgerds Fosterfader , der tog sig af hendes Affærer paa en paatrængende Maade , som det antydes i egen , uopklaret Interesse , et Skinsygemoment , der førte til at han paa den brutaleste Maade skilte Halgerds to første Mænd ved Livet , først den ene , derefter den anden ; selv blev han slaaet ned af Hrut , og man fik nu Fred for ham . Men om Halgerd og hendes Mænds Død sagde man baade det ene og det andet , da hun for anden Gang var bleven Enke . Om hendes Opførsel under de to Giftermaal har Sagaen nogle Almindeligheder , om at hun havde et haardt Sind , at hun var storagtig og bjergsom ; alt hvad andre havde ønskede hun sig , og var for sin egen Part ødsel . I Betragtning af hvor ung hun har været gør hun 186 KVINDEN I SAGATIDEN nærmest samme Indtryk som man har af forkælede , uopdragne Børn . Til et virkeligt ægteskabeligt Forhold har hun ikke været moden , selv om hun kunde præstere at faa et Barn . Det er nok nærmest Thjostolf paa hvem Skylden falder for de to mislykkede Ægteskaber . Men efter at hun var bleven gift med Gunnar bryder Forkvaklingen og Ildesindetheden positivt frem , ikke uden andres Skyld , Provokation fra Njalfamiljens Side , og en Mangel paa Evne til at styre hende hos hendes Mand , den storlinjede Gunnar , der viste sig uimodtagelig for Skænderier , indtil de dog endte med at blive hans Undergang . Det begyndte som en Vendetta , de sædvanlige Familjefejder paa Island , en Række Gengældelsesdrab , til at begynde med sat i Scene paa privat Foranstaltning af Husfruerne paa Bergthorshvoll , Bergthora , og paa Hlidarende , Halgerd . Det var Bergthora der begyndte , det kom ved et Gilde paa Bergthorshvoll , hvortil Gunnar og Halgerd var indbudt . Halgerd havde sat sig paa en Bænk hvor Husfruen ønskede at en anden af de kvindelige Gæster skulde sidde , og bad Halgerd flytte sig . Det afslog Halgerd , med en Erklæring om at hun ikke vilde være Skumpelskud . Men Bergthora sagde at her raadede hun , og Halgerd maatte vige . Da Bergthora siden bar omkring til Haandtvæt tog Halgerd hendes Haand , saa paa den og sagde : „Du og Njal passer da helt godt sammen , du har en Knortnegl paa hver Finger , og han er skægløs . " „Det er sandt nok , " svarede Bergthora , „vi kan endda taale hinanden af den Grund . Men din Mand Thorvald var ikke skægløs , og dog blev du Aarsag til hans Død . " HALGERDS SAGA 183 „Lidt har jeg for at være gift med den stærkeste Mand paa Island , hvis du ikke hævner dette , Gunnar ! " raaber Halgerd . Gunnar sprang straks op , steg frem over Bordet og sagde : „Nu tager jeg hjem . Du kan kives med hvem du vil hjemme paa dine egne Omraader , men ikke i anden Mands Hus . Jeg skylder Njal for mange Hensyn til at jeg vil lade mig ophidse til hvadsomhelst af dig . " Det blev til at de tog hjem ; men ikke før Halgerd og Bergthora inden de skiltes havde undsagt hinanden . Et lignende Optrin fortælles der om i Ljosvetninga Saga , hvor et Par Husfruer ved et Bryllup kom i Rangstrid over Vandet til Haandtvætningen ; det er saa betegnende at det maa fortælles . Den ene hed Thorlaug og var gift med Gudmund den Mægtige , den anden Geirlaug , gift med Thorer Helgeson . Pigen med Vaskevandet vilde byde det til Geirlaug først , men hun sagde : „Tak for din gode Vilje , du vil saa vist ikke krænke Nogen , men bring Vandet til Thorlaug først , det er mest passende . " Ingen kan være i Tvivl om hvad hun mente , nemlig at hun naturligvis burde betjenes først , men at det var at hæve sig over den anden at afstaa Fortrinet til hende . Tjenestekvinden gik da til Thorlaug med Vandet . Men Thorlaug viste hende fra sig med Haanden og sagde : „For megen Høflighed , Pigen bærer sig jo rigtigt ad , jeg er ikke saadan sindet at jeg skulde bære Nag til Nogen af den Grund , jeg kender ingen fornemmere Frue her i Herredet end dig . " „Ingen Høflighed , " siger Geirlaug , „det er dig der rager mest frem i Herredet , jeg kan ikke maales med dig uden i Giftermaal . " HALGERDS SAGA 187 „Da maa man rigtignok kalde dig godt gift , " svarede Thorlaug , „for jeg anser Ingen for at være bedre gift end jeg . " „Du vilde være vel gift , " siger Geirlaug , „hvis alle var enige om at du havde en modigere og forstandigere Mand . " „Dette er Haansord , " siger Thorlaug , „og du er den første der siger sligt . " Geirlaug paastod at flere havde sagt det , Sladder af en eller anden Art , paaberaaber sig endogsaa sin egen Mand Thorer , og ender med at tilføje endnu nogle andre Beskyldninger mod Thorlaug selv . Da afgør Thorlaug Striden ved at sige til Tjenerinden : „Kom her med Vandet , og lad os standse denne Samtale . " Hun anstillede sig siden syg og sladrede paa Hjemvejen til Manden : Hævn og Familjetvist med Drab blev Følgen , Vendetta hele Sagaen igennem , den handler ikke om andet end Følgerne af disse to ranglidende Kvinders Samtale . Og Spiren til alle Ulykker var da lagt ved det Gilde hos Bergthora hvor hun og Halgerd kom op at skændes om et Prestigespørgsmaal . Man maa sige at de var lige hoffærdige begge to , og Bergthora gav ikke siden Halgerd noget efter i Hævngerrighed og Haardhed . Bergthora gælder for en af de største Kvinder i Sagaen , i andre Henseender , og med Rette , det glemmes ikke at hun uden Betænkning fulgte sin Mand i Døden ved Indebrændingen ; men en tirret Kvinde er en anden end naar hun lades i Ro , som det da ogsaa kan siges om Mænd , ja endogsaa om Kreaturer , den frommeste Ko kan , naar den bliver uvan , splitte sin Stald ad og jage et helt Sogns Beboere foran sig . Bergthora og Halgerd teede sig i samme Grad ude af Ligevægt . 188 KVINDEN I SAGATIDEN Først lod de sagesløse Trælle dræbe for hinanden , Gengæld og Gengengæld , saa Huskarle , og den taalmodige Gunnar betalte hver Gang Bøderne , naar det var en af Njals Folk der meldtes dræbt , ligesaa Njal , naar en af Gunnars var gaaet i Løbet , Pungen med de samme Penge vandrede simpelthen fra den ene til den anden , og tilbage igen , Pendulsvingninger hvorpaa en indre urolig Tilstand kunde aflæses . Det lykkedes dog ikke Halgerd at faa Vennerne Gunnar og Njal skilt . Halgerds Ufredsstifteiser vendte sig nu mod Gunnar selv , og det kom til en Slags uudtalt Væddestrid imellem dem , om hvem der kunde holde længst ud , han med ikke at nedværdige sig til at lade sig tirre af hende , hun med at vedblive at give ham Anledning dertil . Man undrer sig over at Gunnar saa længe ikke lod sig rokke , Grunden var for hans Vedkommende , som han selv sagde , at hans Kone skulde have sin Frihed . Men der var noget i denne Holdning hun ikke taalte , hvad der saa foregaar i en hævnsyg Kvinde , og for at faa ham ned gjorde hun sig skyldig i en gemen Streg , hun arrangerede et Tyveri af Madvarer hos nogle Folk Gunnar stod paa en spændt Fod med , en for ham ærekrænkende Sag , og her fik hun virkelig ogsaa Bugt med hans Fornemhed , saa at han i almindelig menneskelig Svaghed gav hende en paa Siden af Hovedet . Herved erhvervede hun sig endelig Ret til at sidde paa ham , som det senere viste sig , ved den Lejlighed da hun var sikker paa at faa Regningen betalt . Vendettaen udviklede sig hurtigt , efter at Gunnar var steget ned til at tage sig af den , flere Mord , og nu af alvorlig Natur , for Gunnar var jo den farligste Modstander paa Island , naar han brød Freden . Det hedder i Sagaen at det sang i Bladet paahans Økse , Atgejren , mod 190 KVINDEN I SAGATIDEN forestaaende Strid , og saa vidste man Gunnar var vred . Trækket er romantisk og taler ikke for Sagaens Troværdighed , men poetisk er det et meget godt Billede paa en redelig og stærk Mands Sindstilstand naar han er bleven udfordret . I det hele taget er Handlingen i Sagaen jo , naar alt kommer til alt , af psykologisk Natur , Affekter , trods alt hvad der foregaar af ydre bevægede Optrin , man hører om Mennesker der konstant er ude af sig selv , og savner i Grunden Midler til at vide noget om dem naar de er i Hviletilstand ; det gælder især Halgerd , hun er tegnet mere som en rasende Kvinde , Konturen af en Lidenskab , end som en Person vi virkelig kender . Selv Gunnar , der jo ellers af Sagaen skildres som en fredselskende Mand , ender med at staa som den skyldige , en Vending i Omdømmet determinerede Folk ofte er udsat for , idet Selvforsvaret fra deres Side antager saa iøjnefaldende Former at de kommer til at staa som dem der har yppet Striden . Gunnar slog saa haardt , naar han slog , at han fik hele Herredet imod sig . Kampen mellem ham og de Fjender han havde paadraget sig er kendt , og man ved hvordan det endte , heroisk og uden Udsigt for Gunnar . Men faa Mænd har haft saa smuk en Omtale efter sin Død som Gunnar fra Hlidarende , selv hans Fjender kunde ikke andet end beklage at de havde maattet tage ham af Dage , med sænkede Vaaben stod de ved hans Lig . Motivet udfolder sig som et Drama , den ene Uret hobet ovenpaa den anden , en tragisk Udvikling der sætter brave ranke Mænd op imod hinanden i bitter Strid , til de ender med at ødelægge hinanden , og alt for en enkelt hadefuld , ustyrlig Kvindes Nykkers Skyld . Skade at HALGERDS SAGA 191 Shakespeare ikke kendte Sagaen , han vilde have skabt et af sine mest bevægede Lidenskabsdramaer over Motivet . Med et synsk , emfatisk , helt i Digtningens Luft svævende , overnaturligt Billede ender Gunnars Saga . Han blev begravet i siddende Stilling , og de kastede en Høj op over ham . Siden hørte en Hyrde den Døde glæde sig og synge inde i Højen , det rygtedes , og Skarphedin begav sig tillige med Høgne , en Søn af Gunnar , til Graven en Aften ved Maaneskin . Da saa de at Højen stod aaben og at Gunnar havde vendt sig i Højen og sad og saa imod Maanen . Det forekom dem at der brændte fire Lys inde i Højen , men at ingen af dem kastede Skygge . De saa at Gunnar saa glad og lykkelig ud . Og saa højt at de kunde have hørt det , selv om de havde staaet længere borte , hørte de at han sang : Hellere , ytrede Høgnes herlige Fader , den gavmilde , han som med straalende Munterhed styrtede sig i Striden , hellere , sagde den hjelmklædte Helt , hvis man gav mig at vælge mellem at dø eller vige , valgte jeg ikke at vige — valgte jeg ikke at vige . Verset har man lagt ham i Munden . Det er uægte , siger Tekstkritiken . Men i det vilde Udtryk for det Uoprettelige , en Griben efter Livet selv efter Døden , leder Inspirationen Tanken hen paa Digtet om Helge Hundingsbane . Om Halgerd hører man tre Gange til i Forbigaaende i Sagaen , efter Gunnars Død . Den ene Gang nævnes hun i For - bindelse med Thraen 192 KVINDEN I SAGATIDEN Sigfussøn , med hvem det antydes at hun skal have levet ; den anden Gang er hun til Stede ved en Lejlighed hvor Njalsønnerne med Skarphedin i Spidsen opsøger samme Thraen for at kræve ham til Regnskab i Anledning af Stridighederne demimellem , Halgerd er da tilstede og ryger straks i Klammeri med Skarphedin , som svarer med at skælde hende ud for en Hore . Efter at Mændene er bleven hede i Kammen og begynder at true hinanden paa Livet farer Halgerd op og bruger Smædeord mod Njalsønnerne , kalder dem for Møgskæglingerne og beder dem rejse hjem til deres skægløse Fader . Det var at hæfte Nid paa Folk , en meget alvorlig Ting paa Island , Stof for Retstrætter og Drab , og Njalsønnerne mærkede sig Fornærmelsen , har maalløst bevæget Læberne , dette vilde huskes ; og det førte da ogsaa til videre Hævnakter , Gengæld og Gengengæld , kulminerende i Mordbranden paa Bergthorshvoll . Ved en anden tidligere Lejlighed gik det at fæste Nid til en Mand ud over Thraen , det mærkelige og levende Optrin ved Gunnars Bryllup med Halgerd . Thraens Kone bemærkede at han hele Tiden stirrede paa Halgerds fjortenaarige Datter Thorgerd og gjorde i den Anledning et Nidvers om ham : I Guder , hvor du dog glor og gaber med Øjne paa Stilke ! Thraen gik øjeblikkelig ud paa Gulvet og tog Vidner paa at han erklærede sig skilt fra sin Kone , en Ret der var fælles for Kønnene , og Nidverset var her Skilsmissegrund nok . Derefter friede han til Thorgerd og blev virkelig gift med hende paa Stedet , ved dette samme Bryllup ! Injurier var en farlig Sag at indlade sig paa i Datidens Island , HALGERDS SAGA 193 man tog med haard Haand paa Ophavsmanden . Den sidste Gang endelig Halgerd nævnes er da Njalsønnerne passede Sigfussønnerne op og det kom til det berømte Slag paa Isen paa Markarfljot , hvor Skarphedin fældede Thraen , og der var almindeligt Mandefald ; ved den Lejlighed omtales Halgerd som en af dem der var i Thraens Følge , uden at man hører andet end netop hendes Navn . Siden forekommer hun ikke mere i Sagaen . Hun er den der har det sletteste Ry af Kvinderne paa Island . Svært er det dog at sige hvad der var Natur hos hende , og hvad der var fordærvet Sind . Tages i Betragtning maa det at Sagaen er mere komponeret end streng historisk Sandhed , selv om Personerne utvivlsomt har eksisteret , altsaa historisk Roman , Halgerd er mere af en Figur end af et virkeligt Menneske . Egentlig hører hun hjemme paa en Scene . Men hvis man , som det kunde tænkes , vilde vende Moralen i Sagaen om , vriste Dommen over Halgerd fra Mændene og i hende se en tragisk Skikkelse , det forfulgte Køn , og en skøn Furies Hævn over lidt Uret , Kvindens Oprejsning , skulde man fare varsomt , et saadant Eksempel kunde vælges mellem Trælkvinderne , men ikke i de frie Kvinders Række . Deres Stilling i Sagatiden var saa ligeberettiget med Mændenes at ikke noget Holdepunkt forefindes for Opfattelsen af Halgerd som et undertrykt , med Grund opsætsigt Væsen . Hævnen over Afstraffelsen kender vi igen fra Sigrid Storraade , et Tilfælde man ikke kan andet end bifalde , hun var bleven fornærmet af Olav Trygveson uden Grund ; Halgerd derimod havde forset sig saa groft at en paa Øret i Virkeligheden var en Syndsforladelse , i Sammenligning med hvad Gunnar 194 KVINDEN I SAGATIDEN havde været i sin Ret til , at erklære sig skilt fra hende , men det formaaede han ikke , for Synderinden var dejlig . Ikke Behandlingen Halgerd var Genstand for var Grunden til hendes Overtrædelser , Opsætsigheden og Skadelysten stak dybere , noget primitivt hun førte med sig fra sin Oprindelse , der virkede opløsende paa de Omgivelser hvori hun var placeret . Hvad enten man ser det fra Samfundssiden eller leder efter et humant antropologisk Synspunkt , saa vil der altid være Undtagelsestilfælde , kriminelle Naturer . Ogsaa har der da altid været Pøbel . At give „Kvinden " Ansvaret for Halgerds Skrøbeligheder vilde være vulgært , som det er vulgært at omfatte Kønnene hver for sig kollektivt , i Stedet for at holde sig til hvert enkelt individuelt Tilfælde . Man gør derfor rettest i at opfatte Halgerds Karakter som et isoleret Problem , hvorimod Udslagene deraf falder ind under de almenkvindelige Sindsbevægelsers Kategori , hele Registret , fra de dybe saarede Brysttoner til de uartige Skrig . Som før sagt , Halgerd skulde have været ved Scenen , hun skulde have sunget Wagner . Til Slut bliver man staaende ved et Træk som allerede den skarptseende Hrut fra første Færd slog ned paa , Halgerds Tyveøjne . HALGERDS SAGA 189 GUDRUNS SAGA Den ulykkelige Kærlighed . NAVNENE Kjartan og Gudrun udløser straks ved deres Klang hos Danske Erindringen om Oehlenschlagers Tragedie af samme Navn . Den var fra hans senere Aar og betegner et Brud med hans stereotype Anskuelse fra før af den nordiske Kvinde , med det blonde Haar og de blaa Øjne , den ene den anden lig som den ene Dukat den anden , og siden gaaet over i Teatrets Rekvisitkammer som en Hørparyk , sammen med Margarethe i Faust og de Wagnerske Valkyrier . Til dette en Gang hos Oehlenschlager staaende Begreb svarede lykkelig Kærlighed , uvægerligt , en Monotoni som Oehlenschlager tilsidst selv fandt fersk , han forsøgte sig da i en ny Genre , som imidlertid var bleven moderne , og skrev „Kjartan og Gudrun " , hvor den kvindelige Rolle var tænkt som en Tilnærmelse til de Magter der nu dominerede paa Teatret , med en anden problematisk Smag end hans , og hvis Indflydelse siden gjorde sig gældende ved en Vending ogsaa i Sproget , benyttet endnu , nemlig at man med „blaaøjet " mener enfoldig , med Henblik paa den Oehlenschlägerske Kvindes usammensatte og lidet spaltede Natur . Her er Vurderingen da vendt om , Halgerd der siger hvad 196 KVINDEN I SAGATIDEN hun mener om Hruts og hans Familjes blaa Øjne ! Forsøget , der ikke faldt heldigt ud , betegner Romantikens Kapitulation overfor nye Retninger , der siden skulde gøre sig bemærket paa Overfladen , en ny literær Møntfod , saa at sige , hvor man gik over fra Guld til Papir . Oehlenschlager valgte Motivet fra Laksdøla Saga fordi Gudrun formodedes at være „dæmonisk " , og det er hun da ogsaa i Stykket , og fordi han her i Modsætning til før var stillet overfor en ulykkelig Kærlighed . Ulykkelig Kærlighed er pirrende , et yndet Samtaleemne , hævet over Spidsborgerligheden , og katastrofal . Saavel for Gudruns som for Helga den Fagres Vedkommende er Aarsagen til den ulykkelige Kærlighed den at det unge Par , som synes bestemt for hinanden , skilles ved at Bejleren rejser til Udlandet , og ved sin Hjemkomst finder sin Trolovede som en anden Mands Brud , hvoraf Kamp og Blodsudgydelse , og Sorg for den kvindelige Part , bliver Følgen . En Variant af Motivet er endt i den folkelige Vise om Hjalmar og Hulda , der nu opfattes som en Travesti , men har været sunget med ægte , sværmerisk Deltagelse i Almuekredse indtil for nyligt . Helten lader til her at være Officer , en Omklædning svarende til en nyere Tid , iøvrigt er Handlingen den samme , skæbnesvanger Bortrejse og Hjemkomst , just som Hulda staar Brud med en anden , Blodsudgydelse , og Sorg . Den melodiske og blodige Vise , der svømmer i Ulykke , falder udenfor Literaturen ; bemærkelsesværdigt er det dog at se hvor Motivet er vandret , ligesom Moder i Klædedragt der en Gang er begyndt i Toppen af Samfundet , og aflagt der , kan ende hos Almuen . Navnene i Visen om Hjalmar og Hulda bevarer endnu en Klangfarve fra Romantikens GUDRUNS SAGA 197 Tid , og gaar gennem den tilbage til Sagatiden . Hvad Romantiken i sin Kerne betød var jo en Tilbagevenden til nordiske Traditioner , der havde ligget latent , og fik nyt Liv gennem den islandske Sagaliteratur , i Virkeligheden Bestræbelsen efter at arbejde et Religionsskifte af sig , der havde stillet sig mellem de nordiske Folks Fortid og Nutid . Med digterisk Pragt søgte Oehlenschläger at tegne vore Forfædres Forestillinger op i en mytologisk Billedverden , „Nordens Guder " , og Grundtvig var jo næsten Sagaaanden selv , et nordisk ladet Temperament , som der udgaar Stød fra endnu , hvis man bliver ved den første Impuls som Berøringen med Sagaliteraturen udløste hos ham . Men Romantiken evnede jo ikke at frigøre sig for Følgerne af et Religionsskifte der havde virket paa Sindene i otte til ni Hundrede Aar , og virker endnu , uden anden Forklaring end at en Retning i Tanken simpelthen er fysisk nedarvet ; først den naturhistoriske Opklaring i det 19de Aarhundredes sidste Halvdel og den deraf følgende Omplantning af Begreberne har haft Betingelser for at rydde Sindene for Anskuelser som er nordisk Naturel uvedkommende , og som , hvad man saa siger , blev vore Forfædre paatvunget , med Tab af deres Uafhængighed . Hverken den ene eller den anden Mytologi har mere Næring nu , uden som i og for sig umistelige Dokumenter om tilbagelagte Trin . Vil man leve i Sagatidens Aand nu lader den sig fyldestgøre ganske lige ud , ved at springe over det religiøse Problem , og ved Generobring af Naturen , Idræt og Liv under aaben Himmel , ved at færdes paa Fartøjer og dyppe sig i Søen ; Sagatidens Folk var store 198 KVINDEN I SAGATIDEN Svømmere , vi er ved at blive det igen , og her er Kvinderne kommen med . Fra Legemsfærdigheden i Sagatiden og i Hellas henter Slægten nu sine Tilskyndelser , efter otte Hundrede Aars Livsfjendskhed . Som Digter stod Oehlenschlager for Normen , den lykkelige Kærlighed , det at man simpelthen bliver gift og faar Børn , som alle andre Mennesker , ordinært , ikke morsomt , og mistænkt som reaktionær Tankegang . Saa lod Oehlenschlager sig jo friste til ogsaa at være moderne , efter Datidens gryende Fordringer , og maale sig med yngre Literatcirkler der havde Opmærksomheden , han skrev „Kjartan og Gudrun " , hvor de Elskende ikke fik hinanden , men hvor Gudrun skyder med Bue i sidste Akt og dræber sin Ønskemand , for at Gudruns berømte Replik i Sagaen skulde ske Fyldest , at „den var jeg værst hvem jeg elskede mest " , problematisk og dæmonisk , det sjælfulde Udtryk for en mild Sadisme , morsomt , barnløst , og frem for alt ikke reaktionært . Vi vil se hvordan det forholdt sig med Gudrun , ved en kort Gennemgang af hvad Sagaen har om hende . Gudruns første Ægteskaber . Gudrun Osvifsdatter indføres i Laksdøla Saga uden nogen Beskrivelse af hendes Person , besynderligt nok , der falder kun en Bemærkning om at hun var klog og veltalende . Ellers overlades hendes Karakter til at udfolde sig af sig selv . Paa Kjartan ødsles der derimod med alle Sagaens Favoritbetegnelser paa en Gang : „han var den smukkeste Mand der havde været set paa Island , lige GUDRUNS SAGA 199 saa beundret som Faderen , Olav Paa , han havde store og velskaarne Træk , smukke Øjne og et stort Haar , der var fagert som Silke og faldt i Lokker , han var stor og stærk , som hans Morfader Egil Skallagrimsson , eller som Thorolf ; saa meget var han forud for alle andre Mænd at Enhver der saa ham maatte undre sig , han var den vaabendygtigste af alle , snild paa Hænderne og en udmærket Svømmer , dertil hensynsfuld og vennesæl , saa at ethvert Barn kunde lide ham , hvortil kom at han var rundhaandet og gavmild . " Han synes altsaa at have taget efter det lyse i Slægten , uagtet hans Farmoder Melkorka var irsk , og som man vilde formode mørk , men Kongerne i Dublin var jo af norsk Afstamning , saa hun har nok ogsaa været blond . Et Træk fortælles om Kjartan og hans Brødre , hvordan Gæst Oddlejfsson , en meget anset og klog Mand , en Gang kom paa Besøg hos Olav Paa paa Hjardarholt og ved den Lejlighed saa en Flok unge Mænd fra flere Gaarde svømme i Laksaaen ; uagtet han ikke havde set nogen af dem før kunde han straks udpege hvem af dem der var Olav Paas Sønner , og fremmest imellem dem Kjartan ; det giver et smukt Billede af islandsk Ungdom i Sagatiden , lyse Kroppe der tumlede sig i Strømmen , og mellem dem fem der var hvidere end andre , Olav Paas Sønner . Da Gudrun og Kjartan traf hinanden havde Gudrun allerede været to Gange gift . Omstændighederne ved disse to Giftermaal siger en hel Del om Kvindernes retslige Stilling paa Island i Sagatiden . Gudrun var femten Aar da hun blev gift med sin første Mand , Thorvald , uden eget Samtykke , arrangeret af Forældrene , men paa særdeles gunstige Vilkaar for hende , som Thorvald maatte gaa 200 KVINDEN I SAGATIDEN ind paa , fordi han ikke var Osviffamiljen ganske jævnbyrdig : Gudrun skulde have fuld Raadighed over deres Bo og Ret til alt hvad hun forlangte af Smykker , samt Halvdelen af Boet , i Fald hun blev skilt . Det blev hun , efter to Aars Ægteskab . Hun havde kastet sine Øjne paa en anden Mand , Thord Ingunsson , og de fik hinanden paa en ejendommelig Maade , Gudrun syede efter Thords Raad en udringet Skjorte til sin Mand , og da han virkelig tog den paa saa lod hun sig skille fra ham , fordi han havde vist sig i Fruentimmerklæder ; Loven tillod Skilsmisse med en Mand hvis han gik saadan klædt at han blottede Brystvorterne . Thord paa sin Side derimod erklærede sig skilt fra sin Kone Aud , fordi hun var bleven set i Mandfolkeklæder , Bukser med Klap bagpaa , efter Raad af Gudrun . Islandsk Ret har ikke ønsket Fuskeri med Kønnet . Saa kunde Gudrun og Thord da gifte sig med hinanden , efter paa lovlig Maade at have tinglyst Skilsmisse . Man vilde tro at det nu stod Thorvald og Aud aabent ogsaa at flytte sammen , med ombyttede Køn ; men Aud var ikke saadan sindet , hun overfaldt Thord da han var til Sæters og tilredte ham saadan med Knivstik at det nær var bleven hans Død . Han omkom siden ved et Forlis paa Kysten i en Storm , sejdet op af en Troldmand , og Gudrun sad nu Enke med et Barn , som en Slægtning , Snorre Gode , tog sig af . Saa nu var hun giftefærdig igen . Med alt det var hun endnu et Barn , og dygtig forkælet . Forholdet mellem Mand og Kvinde . Hun kom nu meget sammen med Kjartan og dennes Fætter , Bolle , med hvem han var opdraget , og som ogsaa var en stor , stærk ung Mand , og der udviklede sig en Tilbøjelighed mellem Kjartan og Gudrun . I Sælingsdalen var en varm Kilde , som Folk plejede at besøge , den lige nævnes ; Gudrun traf altid at være der naar Kjartan indfandt sig , de talte gerne med hinanden , hun var klog og vittig , og det var alle Folks Sigende at man sjældent havde set et Par der egnede sig saa godt for hinanden . Ogsaa her er et islandsk Billede som udvider Tanken , en varm Kilde , Laugar , hvor Folk kom sammen , paa den vulkanske Ø Skæbnen havde hensat dem til , med milevide Lavagulve og forsprængt Fjeld , en Natur der minder om de udragede Emmer fra et Ildsted , i uhyre Format , med en virksom Vulkan i det Indre , og Skridjøkler ud i det aabne urolige Atlanterhav ; her samlede Indvandrerne , der nu følte sig som Indfødte , sig ved en varm Kilde , som kom fra Jordens Skød , og har sandsynligvis badet og tvættet sig , begge Køn , uden Forlegenhed for hinanden , som endnu i Middelalderens Badstuer . Her har Gudrun og Kjartan set hinanden , gode at fæste Øjne paa , gensidigt , uden noget skjult for hinanden , og her er de kommen til at synes at de hørte hinanden til . Sagaen lader ude af Betragtning at Gudrun havde kendt Livet , endogsaa at hun havde født , før hun traf Kjartan , det var hendes Fortid , ikke hans , og det var jo hendehan vilde have , for hendes Væsens Skyld ; saa voksne var Folk i Sagatiden . GUDRUNS SAGA 201 Bønderne var jo saadan , til op imod vor Tid , de saa mere paa Personen end paa Kønnet , derfor kom de vel ud af det selv ved Fornuftsægteskaber . Naturligvis man levede sammen , men den Side af Tilværelsen beslaglagde ikke Opmærksomheden isoleret , som i Byerne , hvor Godtkøb paa Mennesker og løse Forhold , Lediggang , samt Snak spalter det animalske i Forholdet mellem Mand og Kvinde ud som et Maal i Tilværelsen for sig , saakaldet Erotik . Besynderligt at man skal ned imellem Primitive for at finde hele Mennesker , hvorimod Folk der er opløst i deres Bestanddele er at træffe i højciviliserede Kredse i Byerne , mellem malede Kvinder og Herrer i Kjole og Hvidt . Krigere og Søfolk i Sagatiden havde andet i Tankerne end Kvinder , uden naar de netop forekom , og for Bønderne var det noget mere end gensidig Tilbøjelighed naar man gav sig til hinanden , det var at sætte Bo og dele Udsigten til et langt Liv i Arbejde sammen . Mellem Kønnene paa Landet herskede en naturlig Balance , som fulgte af en naturlig Arbejdsdeling . Morgenen efter sit Bryllup gik den unge Kone med tildækket Haar i Træsko og med Malkestolen i Armen til sit Arbejde ; det var det hun var bleven gift for . I Omtalen af Forholdet mellem Mand og Kvinde er Sagaen saglig , aldrig letfærdig . Det siges lige ud at man gik i Seng med hinanden , naar man gjorde det , men ingen Nyfigenhed her , alle kendte de faa Omstændigheder derved . Bønderne kendte dem , Forestillinger der kom i Ro naar man blev gift , efter at de vel nok havde beskæftiget en Del forinden , drøje Former for Vid mellem Karlfolk , der kun kendte een Genstand , men heller ikke var uden en egen øm Besjæling , selv naar de var mest direkte , Udtryk hentet fra Fugleverdenen , som Elementerne til en bukolisk Poesi . Der var megen latter - mild Snak om Spurven , paa Jydsk GUDRUNS SAGA 203 Sparren , Engelsk sparrow , et som man skulde synes fjedret , bevinget og flygtigt Objekt , ikke saadan at gribe — var det nu saa plumpt af de store , endnu af Byerne uberørte Bønderkarle ? Tie kunde Bønderne ogsaa . Saavel Bønderne som Sagatidens Mennesker fandt Ligevægt i hvad der nu er saadan beskikket , at man er af forskelligt Køn , men at Afstanden lader sig hæve , jo mindre Væsen man gør deraf . Ligeberettigelsen mellem Kønnene følger af sig selv under de Livsformer Agerbrug og Drift af en Gaard medfører , hver sin Part , men lige uundværlige begge Køn , disse Former fulgte fra smaa Nybyggeres og Selvejeres Levevis over til Storbøndernes paa Island og var endnu de samme i Sagatiden . Ordner Forholdet mellem Mand og Kvinde sig af sig selv uden Gny , i normale Tilfælde , saa er det først naar Hindringer eller Unatur sætter ind at man hører om den megen Følelse , ulykkelig Kærlighed , og dens Følger . Det ser ud til at der mellem Kjartan og Gudrun er opstaaet den Tiltrækning Personer af lige Sind udøver paa hinanden , Valgslægtskab , som Goethe taler om , Behaget ved hinandens Selskab , som ikke mere kan undværes . De har været som to Figurer Naturen havde forudbestemt til at gaa op i en Enhed . Kjartan og Ingeborg . Men da rejste Kjartan sin Vej . For alle unge Mænd paa Island af stor Familje kom der et Tidspunkt hvor de maatte gøre en Norgesrejse , til Fuldstændiggørelse af deres Væsen , en Hjemve i Slægten der virkede endnu efter en Række Genera - tioners Forløb . Ogsaa 204 KVINDEN I SAGATIDEN Kjartan maatte afsted . Gudrun lagde ikke Skjul paa at hun nødig saa ham rejse , hun tilbød endogsaa at følge ham , men det kunde Kjartan ikke tage imod , derimod bad han hende om at vente paa ham i tre Aar , hvad Gudrun ikke formelt vilde love . Dog maatte man betragte de to Unge som Trolovede da Kjartan rejste . Med ham fulgte Fostbroderen Bolle . I Norge gjorde Kjartan samme gode Indtryk som hans Fader Olav Paa i sin Tid havde gjort . Kongens , Olav Trygvesons Bekendtskab gjorde han paa en ejendommelig Maade : samme Dag Skibet var ankommen til Trondhjem saa han og Bolle nogle Mænd der svømmede i Nidelven , hvorimellem en der svømmede bedre end alle andre ; Kjartan fik Lyst til at maale sig med ham og sprang i Vandet , svømmede hen til Manden og dukkede ham , holdt ham nede saa længe han kunde . Da de kom op igen dukkede Manden ham , og det tre Gange , den ene Gang længere end den anden , indtil Kjartan troede det var ude med ham . Men Manden var ingen anden end selve Olav Trygveson . Kjartan tog ikke Ydmygelsen paa nogen elskværdig Maade , han var vant til hjemme fra Island at være den første , hans Optræden kan minde om Provinsboen der kommer til Hovedstaden ; men Kongen tog ham ikke hans Kanter ilde op , det lader til at han straks fra første Færd var klar over hvad denne Islænder , som utvivlsomt havde en Fremtid for sig , kunde bruges til ; inden Kjartan rigtig vidste af det var han indviklet i Storpolitik . Olav Trygveson var paa det Tidspunkt ivrigt optaget af sin Missionsvirksomhed i Norge ; Kjartan kan have været Vidne til et Optrin der omtales omkring den Tid da han ankom til Landet , et Traktement der blev GUDRUNS SAGA 205 en haardnakket Hedning til Del . Raud fra Godø hed en Storbonde Kongen ønskede skulde lade sig døbe , og da han under ingen Omstændigheder vilde give sig lod Kongen ham binde og en Hugorm føre imod hans Mund , uden at den dog vilde krybe ind , fordi Raud pustede paa den ; nogle siger da at man stak Raud en Kvannestilk i Munden , andre at det var en Lur man kom Hugormen i , hvorpaa man stødte efter den med et gloende Jern , og nu krøb den ind , ned gennem Halsen paa Raud og skar sig ud gennem Siden , saa at det blev hans Død . Historien lyder ikke trolig , men er skildrende for Kongens Lynne . Kjartan fik Opfordring til at tage mod Troen , og var ikke villig , havde endogsaa en vild Plan om at brænde Kongen inde , islandsk tænkt , hvad der kom Olav Trygveson for Øre , uden at han tog sig af det , det har været ham magtpaaliggende at vinde den store Islænder , som kunde faa Indflydelse , i hans Interesse , paa Øen . Hvad Kongen tænkte paa var en Kristning af hele Island , hvormed jo af sig selv vilde følge Suveræniteten over den hidtil frie Ø , som et andet Tilliggende til Norge . Kongen havde en Søster , Ingeborg , der regnedes for den skønneste Kvinde i Norge , hun og den store smukke Islænder saaes ofte i Samtale med hinanden , ikke ildeset af Kongen ... Kjartan tog mod Daaben . Sagaen siger at han tilsidst selv bad om at blive ført til Vandet , da han skulde døbes , og ytrede at de maatte have meget Vand rede , den Islænder bildte sig ikke lidt ind , og hertil lo Kongen og sagde at Vand havde man nok af ; de har aabenbart forstaaet hinanden helt godt nu , gode Svømmere som de var begge to ! Det var nu under Forhandling hvorvidt Kjartan skulde rejse til Island og døbe hele Øen , eller gaa i Kongens 206 KVINDEN I SAGATIDEN Tjeneste ; Kjartan foreslog det sidste , idet han gjorde gældende at det vilde gøre et godt Indtryk paa Island at han havde en høj Stjerne hos Kongen , et Hensyn Kongen fandt klogt . Som en Forpost sendtes Kongens Hofpræst Tangbrand , der var en Sakser , imidlertid op til Island , hvor han forkyndte Troen „baade med venlige Ord og med Svøben i Haanden " , uden Fremgang , som man ved , man digtede Nidviser om ham , og Tangbrand maatte forlade Island med uforrettet Sag . Mere Held med sig havde de to Islændere Gissur Hvide og Hjalte Skeggesson , som Kongen sendte op , mens han samtidig beholdt flere andre fornemme Islændere hos sig som Gidsler , mellem dem Kjartan . Island tog nu virkelig mod Kristendommen , det var Aar 1000 , og Kongens Planer med Hensyn til Islands Indlemmelse i Kongeriget var et Skridt nærmere til deres Virkeliggørelse ; men samme Aar sluttedes hans Karriere i Slaget ved Svold . Sammen med Gissur Hvide og Hjalte Skeggesson var Bolle rejst hjem . Da Budskabet naaede Norge om at Kristendommen var bleven vedtaget paa Island , blev Gidslerne givet fri . Kjartan havde opholdt sig hos Kongen halvt som Fange , halvt som Gæst , og modtaget mange Udmærkelsestegn af ham , muligvis har Kongen i ham set en kommende Jarl paa Island , styrket ved et Ægteskab med Kongens Søster , hvem ved ; han forærede ham i hvert Fald en Skarlagens Kappe af samme Numer som han selv brugte , de to Mænd passede Klæder sammen , saa ingen Under at Kjartan omtales som den mest haabefulde Mand der har været kendt paa Island . Men det kom altsammen anderledes . 202 KVINDEN I SAGATIDEN Da Kjartan var bleven frigivet som Gidsel ytrede han Ønske om at rejse tilbage til Island . Det vakte mild Forundring hos Kongen , som dog tog det naadigt . Med Ingeborg faldt det sværere . Ved Afskeden bad hun ham sidde hos sig og lod ham forstaa at der ikke var Nogen der havde tilskyndet ham til at rejse . Hun gav ham en meget kostbar guldbesat Hoveddug og bad ham tage den med til Gudrun Osvifsdatter , den vilde klæde hende , og den skulde hun have i Brudegave , de islandske Piger skulde vide at den Kvinde han havde omgaaedes i Norge ikke var af Trælleslægt . Derpaa skiltes de , som det synes ugerne begge to . Kongesøsterens Ord var en forsmaaet Kvindes Ord ; til Hoveddugen har hun vel knyttet det Haab at den der fik den skulde sende hende , i Forening med Kjartan , en Tanke hver Gang hun tog den paa ; i hvert Fald kom der megen Ulykke deraf . Det er en Formodning , ligesom flere Punkter der ikke fremgaar direkte af Sagaen , men ligger under i Fremstillingen . Men det var ingen ringe Frugt , Munden saa nær , Kjartan gav Afkald paa da han tog Afsked med Ingeborg ; saa meget stærkere forstaar man hvad Gudrun oppe paa Island betød for ham . Da han kom hjem fandt han hende gift med Bolle . Hoveddugen . Da Bolle rejste hjem tog han Afsked med Kjartan , der maatte blive tilbage , med nogle Bemærkninger om at det nok vilde have faldet Kjartan svært at skilles fra Ingeborg , hvis det havde været ham der skulde rejse , Bemærkninger som Kjar - tan lod uænset . Bolle var 208 KVINDEN I SAGATIDEN Kjartans Fætter og Fostbroder , en stor dygtig Mand ligesom han , og havde jo været udsat for samme blændende Indtryk naar han sammen med Kjartan besøgte Badestedet ved den varme Kilde og saa Gudrun , han kunde med nogen Grund anse Kjartan for indfanget af Ingeborg og lagde ikke Skjul paa det overfor Gudrun , da han kom hjem ; han havde tjent Fostbroderen bedre ved at tie dermed , men saa havde han ikke faaet Gudrun ! At Kjartan , efter hvad Bolle antydede , havde svigtet Gudrun saarede hende i hendes Inderste , og hvad ligger saa nærmere , naar en Kvinde er fortørnet paa en Mand , end at straffe ham ved at overlade sig til en anden , egen Skæbne ved Byttet ikke taget i Betragtning , for mod hvem er Kvinden mere ufølsom end mod sig selv ? Bolle var jo ikke Kjartan , men Gudrun giftede sig med ham for at Kjartan kunde have det saa godt med Kongedatteren . Det første Kjartan hørte da han kom hjem til Island var at Gudrun havde giftet sig med Bolle . Han udtalte sig ikke i den Anledning ; men endnu mens de lossede Skibet efter Ankomsten forlovede han sig med en Søster til sin Skibsfælle , som var kommen ned for at modtage dem , en køn ung Pige ved Navn Hrefna . Det kom saadan at da de pakkede ud fandt Hrefna og en Veninde Hoveddugen , som de straks saa var en almægtig Hoveddug , tung af Guld , et rent Dronningesmykke , og Hrefna kunde ikke bare sig for at prøve den og tage den paa . Da Kjartan kom til og saa hende med den paa Hovedet sagde han at den klædte hende godt , hun maatte hellere beholde den paa og selv gaa over i hans Eje med det samme ! Beskedne Hrefna bad ham betænke sig , vilde han bestemmesig saa hurtigt naar der var saa GUDRUNS SAGA 209 mange andre Piger at faa ? Det var ligemeget hvem han fik , sagde Kjartan , temmelig uskaansomt sagt , men Svar vilde han have straks . Det blev virkelig til at han og Hrefna blev gift ! Udenpaa var der ikke noget at se paa Kjartan , men han har jo været dybt ramt , med Fortvivlelsen i Hjertet , og hvad gør han saa andet end at smide sig bort , for at det skulde svie til Gudrun at høre at han uden Ophold havde giftet sig , netop det samme hun havde tænkt ! De kunde rigtignok undvære hinanden , stolte og oprejste , med Graaden i Halsen , elendige , grundskudte , for altid forliste som de var , begge to ! Fra literær Afstand tager Kjartan og Gudrun sig heroiske ud , som de modne Hovedpersoner i et Drama — hvad var de andet end et Par Børn ? De var jo purunge Mennesker , ingen af dem var endnu tyve Aar , og i Trin var de yngre end man er nu , Indtrykket af dem svarer til hvad de fleste vist erindrer fra Aarene naar man lige havde passeret Konfirmationsalderen , unge Folk som er i Hede over hinanden , og gaar hjem med Lommetørklædet for Munden , naar man er bleven Uvenner , og hævner sig ved at gaa med en anden , og faar et Ar i Sjælen , selv om det hele er Ingenting . Hvad der videre hændte Kjartan og Gudrun er præget af samme ulykkelige Spasme , Baglaas i Sindet de var geraadet i , kun at de med frygtelig Alvor tilføjede hinanden det ene Stød efter det andet , til den endelige Katastrofe var uundgaaelig . Havde Kjartan været ældre , mere hærdet , havde det mest nærliggende jo været at opsøge Bolle og kræve ham til Regnskab for Brud paa Fostbroderskabet , Vaabnene skulde saa have afgjort hvem af dem der skulde eje Gudrun , uden Hen - syn til Luner af hende ; 210 KVINDEN I SAGATIDEN men han var for ung , for saaret , det skulde frem for alt ikke kunne mærkes paa ham at han var ramt i Hjertet . De to nygifte Par saa hinanden ved Gilder og var velopdragne , om Kjartan siges det at han optraadte noget stift , men efter Udseendet at dømme var Uoverensstemmelsen gravet ned . Med Hrefna levede Kjartan i god Forstaaelse . Da Gudrun fik Sandheden at vide om Kjartan og Ingeborg bebrejdede hun Bolle at han havde ført hende bag Lyset , hertil svarede Bolle at han kun havde sagt hende hvad han vidste ; men Gudrun var ikke mere imod ham som hun havde været før . Om hvordan Forholdet mellem de to Par udviklede sig i det følgende har Sagaen en lang udførlig Beretning , samme Bredde som i Njals Saga , og de samme smaalige Skænderier , Jalousi og Stiklerier , men med Fortræd under , Familjekævl , som man mindes at have set Sidestykker til endnu mellem Bønder , hvor Familjerne laa i Ufred med hinanden over Skellene og smaaskadede hinanden , det var næsten som om Gaardene selv skulede ondt til hinanden med Loftsgluggerne fra den ene Udmark til den anden ; men mellem dem kom det sjældent til Haandgribeligheder , man fortabte sig i sur Sladder om hinanden ; i Sagatiden slog man hinanden ihjel . Det var Hoveddugen som efterhaanden fik aabent Fjendskab til at bryde ud . Mellem Olav Paa paa Hjardarholt og Osvif paa Laugar bestod en gammel Skik hvorefter de kom til Gilde hos hinanden hvert Aar , vekselvis , og ved disse Gilder traf de unge Par hinanden . Da Gildet en Høst stod paa Hjardarholt opkom der Rangstrid om hvor Kvinderne skulde sidde , naturligvis , ligesom i Njals Saga , Gudrun var vant til at faa Højsædet , men maatte nu vige for Hrefna , paa Befaling af Kjar - tan , og over det blussede GUDRUNS SAGA 211 Gudrun . Dagen efter bad hun Hrefna , som det synes underfundigt , om at vise sig med Hoveddugen paa , den største Kostbarhed der nogensinde var kommen til Landet , for at man kunde se den . Dette forbød Kjartan . Gudrun bad siden Hrefna om at vise hende Hoveddugen under fire Øjne , og det gjorde Hrefna , alene to saa de paa den , ude i det Hus hvor den var gemt , og kom siden ind igen , uden at Gudrun havde sagt et Ord om Kostbarheden . Et ganske mærkeligt gærende Optrin mellem to Kvinder ! Da Osviffolkene skulde rejse hjem , efter at Gildet var endt , forsvandt det enestaaende Sværd Kjartan havde faaet forærende af Olav Trygveson , og som blev kaldt „Kongegaven " ; Olav Paa lod en Spejder følge Gæsterne fra Gaarden , og han fandt ud af , ved Hjælp af Sporene paa Nysneen , at Sværdet var bleven kastet i en Sump , af en af Osviffolkene ; Kjartan fik sit Sværd igen , men uden Skeden og i beskadiget Tilstand . Samme Høst stod der Gilde paa Laugar , og Kjartan vilde først ikke med , men overtaltes af sin Fader . Hrefna havde bestemt sig til ikke at tage Hoveddugen med , men det syntes Svigermoderen hun skulde , for naar det ikke var ved Gilder , hvornaar vilde hun saa have den paa ? Hertil svarede Hrefna „at mange vilde mene hun kunde komme paa Steder hvor hun vilde møde mindre Misundelse end paa Laugar " . Bemærkningen fængsler , fordi Ytringsmaaden er aldeles lig Bøndernes , betinget , og Meningen negativt udtrykt . Det blev til at Hrefna tog Hoveddugen med . Ved Gildet paa Laugar forsvandt den paa uforklarlig Maade . Den gamle Olav Paa holdt endnu Freden vedlige , saa længe Gildet stod paa , men ved Afrejsen opsagde Kjartan Bolle sit Venskab og krævede 212 KVINDEN I SAGATIDEN Oprejsning af ham for Bortfjernelsen baade af Sværdet og Hoveddugen . Bolle svarede forsonligt , men nu faldt Gudrun ind : „Du taler her om en Ild som det var bedst man ikke saa Røgen af . Hvis det er som du siger at der er Nogen her der er Skyld i at Hoveddugen er borte , saa er det nok fordi den er kommen derhen hvor den hørte til . Du kan nu mene hvad du vil om hvor Hoveddugen er bleven af , men jeg skal ingen Ulykke se i om det er gaaet Hoveddugen saadan at Hrefna ikke skal faa megen Glæde af at pynte sig med den for Fremtiden . " Om Gudrun havde aabnet et blodigt Gab i Brystet og vist sit Hjerte kunde hun ikke tydeligere have røbet hvordan det stod til med hende , bitter Sorg over at hun havde mistet Kjartan , og Skinsyge , ikke til at skjule mere , mod den der var traadt i hendes Sted , en saadan Forrykning af al Ligevægt hos hende at hun endogsaa var bleven Tyv for at stille sit Nag ; med fortrukkent Ansigt har hun sagt Kjartan hele Sandheden . Saa forvildet er Ungdommen naar det gaar den imod i Kærlighedssager . Da Kjartan siden havde været paa Laugar , til alt andet end Gilde denne Gang , drillede Hrefna ham med at han maaske havde set Gudrun med Hoveddugen paa ; hertil svarede Kjartan at det i saa Fald vilde have klædt Gudrun bedre end nogen anden , hvorpaa Hrefna forstummede . Har man nu kendt mere af Revselser netop mod den Elskede og af med Flid tilføjede Selvpinsler optagne , voksne , uforbederlige Børn ! Sagaen antyder at en Broder af Gudrun , Thorolf , der ogsaa paa hendes Anstiftelse havde fjernet Sværdet , skal have brændt Hoveddugen ; den kom ikke for en Dag siden . Men den havde jo nu udrettet det Ingeborg GUDRUNS SAGA 213 Kongesøster med kvindeligt Instinkt havde givet den med som Ærinde til Island . Det har hun vidst , at med Besiddelsen af Klædningsstykker gaar Vejen til Splid og Fordærv fra den ene Kvinde til den anden . Kjartan og Bolle . Kjartans Besøg paa Laugar artede sig saadan at han med tresindstyve Mand indfandt sig og omringede Gaarden , laa i Telt udenfor den i tre Dage og tvang alle Beboerne til at forrette deres Nødtørft inde i Husene , en uafvaskelig Forsmædelse . Og nu var Vendettaen moden . Næste Træk var at Kjartan lagde sig imellem ved en Ejendomshandel , Folkene paa Laugar der vilde købe Jord til deres Gaard ; inden Handelen var helt afsluttet indfandt Kjartan sig hos Sælgeren og tvang ham til at overdrage sig Jorden . Følgen af Udfordringen var Kjartans Død . Skildringen deraf er tragisk , efterlader samme Indtryk af det Urimelige og Uigenkaldelige som Drabet paa Gunnar fra Hlidarende . Osvifsønnerne i Forening med Bolle og flere andre , ialt ni , passede ham op da han selvtredje kom ridende ned gennem en Dal paa Vej hjem , og der blev han overmandet , efter haarde Tab for Angriberne . Overfor Fostbroderen Bolle erklærede han at han ikke vilde bære Vaaben mod ham og kastede Sværdet fra sig , da han ikke kunde mere , Bolle gav ham da Banehug , men opfangede ham idet han faldt , og Kjartan døde paa hans Knæ . Bolle angrede straks sin Gerning . Det fremgaar af Sagaen at Bolle kun nødig havde sluttet sig til Overfaldet , han 214 KVINDEN I SAGATIDEN gjorde endogsaa et Forsøg paa at advare Kjartan om Bagholdet , men blev hindret deri . Det var Ophidselser fra Gudruns Side der havde bevæget hendes Brødre , Osvifsønnerne , til at planlægge Drabet , og Bolle havde hun ikke levnet nogen Udvej til at slippe , var gaaet saa vidt som til at true med Skilsmisse , og man ved hvor let en Kvinde havde til at lade Handling følge paa Ordet . Da Bolle kom hjem til Laugar efter Kampen spurgte Gudrun ham hvad Tid det var paa Dagen . Bolle svarede hende at det var ved Nontiden , henad Tre . „Der vil spørges meget om det Stykke Tid , " sagde Gudrun , „jeg har spundet tolv Alen Garn , og du har dræbt Kjartan . " „Den Ulykkesdaad vil sent gaa mig af Minde , selv om du ikke husker mig paa den , " svarer Bolle . „En Ulykkesdaad regner jeg det ikke for , " siger Gudrun , „det forekommer mig at din Anseelse var større den Vinter Kjartan var i Norge end da han kom hjem til Island og traadte dig under Fødder . Men det jeg synes er det bedste nævner jeg sidst , at Hrefna ikke skal gaa lystig i Seng i Aften . " Da blev Bolle vred og sagde : „Jeg skulde tvivle paa at hun vilde falme mere ved Budskabet end du , og hvem ved om du ikke var bleven gladere hvis det var mig der var bleven paa Slagmarken og Kjartan der havde bragt dig Tidenden . " Da mærkede Gudrun at man skulde tage sig i Agt for Bolle og sagde : „Tro ikke sligt . Jeg takker dig meget for hvad du har gjort . Og nu ved jeg da at du vil rette dig efter mit Sind . " Bolle gennemskuede hende ! Endogsaa Grusomheden i Anledning af Kjartans Død var forloren ! Forloren var Omsorgen for Bolles Anseelse ; ægte derimod Hoffærdigheden paa egne Vegne , og Skuffelsen over at hun GUDRUNS SAGA 215 ikke var kommen til at dele Pragten sammen med Kjartan . Og ægte , belysende hendes Sindstilstand som et Lyn , var Ytringen om Hrefna , Skinsygen , som havde faaet sit Offer , nyt Bevis for at det kun havde været Kjartan , Kjartan der betød noget for hende ; hellere saa hun ham død end at en anden Kvinde skulde have Glæden af ham ! Om Hrefna hedder det siden i Sagaen at hun sørgede sig ihjel efter Kjartans Død . Drabet gav Anledning til en Retssag , hvor det gik haardt ud over Osvifsønnerne , de blev erklæret fredløse , maatte rejse til Udlandet og gensaa aldrig Island . Olav Paa holdt en Haand over Bolle og klarede Resten af Sagen med Bøder . Ingen havde Lyst til at føre Blodhævnen videre med Hensyn til Bolle , Ingen uden Thorgerd , Kjartans Moder ; ikke for ingen Ting var hun Datter af Egil Skallagrimsson . Det er værd at fortælle hvorledes hun æggede sine andre Sønner til at hævne Drabet . Da var Olav Paa død og hende ikke i Vejen som Fredsstifter . Thorgerd magede det saadan at hun med et Følge og sin Søn Haldor red forbi den Gaard hvor Bolle boede , da holdt hun sin Hest an og vendte den mod Gaarden . „Hvad hedder den Gaard ? " spurgte hun . „Det spørger du ikke om , fordi du ikke ved det , " svarede Haldor , „det er jo Tunge . " „Hvem bor her ? " spurgte hun . „Det ved du godt , Moder , " svarede Haldor . „Ja vist ved jeg det , " sagde Thorgerd og fnøs , „her bor Bolle , din Broders Morder , og lidt slægter I jeres Fædre paa at I ikke vil hævne saadan en Broder som Kjartan var . Det havde Egil , Eders Morfader , ikke ladet sidde paa sig , og det er haardt at skulle have daadløse Sønner , jeg kunde næsten ønske at I havde været Piger og gift med Mænd . GUDRUNS SAGA 207 Det gaar her , Haldor , som man siger , at der er en Usselryg i hver Familje , og det er en Ulykke for jeres Fader at han skulde faa saa vanslægtede Sønner . Jeg siger det til dig , Haldor , fordi du lader til at føre an mellem jer Brødre . Men lad os nu vende om , for andet Ærinde havde jeg ikke end at lægge jer denne Sag paa Sinde . " Haldor svarede at skulde de glemme den vilde de ikke give hende Skylden derfor . Men Sæden var saaet , og Bolles Skæbne beseglet . De fik ham overrasket og dræbt ved en Lejlighed hvor han var til Sæters , han var ene Mand , og de var ni imod ham , som han havde været selvniende mod Kjartan ; Kampen blev kort , men blodig , og Bolle tog sin Død som en Mand . Den gamle Thorgerd var fulgt med Sønnerne , ja trængte endogsaa med ind i selve Sæterhytten , hvor Drabet fandt Sted , og opfordrede Mændene til at gaa mellem Krop og Hoved paa Bolle , der stod lænet op ad Væggen og holdt paa sine Indvolde , og da de havde halshugget ham lykønskede hun Gudrun til at faa sin Mand tilbage med røde Haar ! Thorgerds Grusomhed var ikke mindre end de gamle Vølvers man ved om , der slagtede Krigsfanger til Guderne i endnu ældre hedenske Tider . Gudrun havde været sammen med Bolle paa Sæteren , men havde faaet Ordre af ham til at fjerne sig , da han hørte Angriberne komme , hun var gaaet ned til Bækken og havde givet sig til at vaske Tøj . Da Drabsmændene kom ud gik hun dem imøde , og de sagde hende hvad der var sket . En af Ledsagerne , Helge Hardbeinsson , der havde givet Bolle det afgørende Saar , tørrede sin Økse af paa hendes Kjole , Gudrun saa paa ham og smilte . Hun var frugtsommelig paa det Tidspunkt , og den Dreng hun fødte , som kom til at hedde Bolle ligesom Faderen , dræbte siden tolv Aar GUDRUNS SAGA 217 gammel Helge Hardbeinsson , hvad Helge forudsaa ; man var fuldt paa det Rene med Blodhævn , og at den aldrig endte . Saa vidt havde da nu Gudrun bragt det at baade Kjartan og Bolle var døde , ingen af dem stort mere end en Snes Aar gamle . Man forestiller sig dem ældre . De Unge overtog Tilværelsen tidligere end man gør nu , men var yngre i Udvikling ; som mindreaarige ødslede de med det ene Liv de havde . Og som mindreaarig havde Gudrun øst af sine Tilskyndelser og drevet dem begge i Døden . Svært at sige for hendes Vedkommende , som for Halgerds , hvad der var Affekt og hvad der var Karakter . Hun var ikke slet , men noget venligt Menneske var hun heller ikke ; værst var hun mod sig selv . Det er sandere end hendes Bekendelse siden som gammel Kone om at „den var hun værst hvem hun elskede mest . " Man har set Ytringen af et gaadefuldt , naturstridigt Temperament deri , uden Grund , Meningen er jo ikke at hun mishandlede Kjartan fordi hun elskede ham , Meningen er at af de Mænd hun havde kendt var den hun helst vilde have haft den hun behandlede haardest ; det ene Tilfælde er sygeligt , det andet kvindeligt . Kvindens Magt . Man maa ned paa Bunden af det elementært kvindelige for at forstaa Gudrun og de gentagne Tilfælde i Sagaen hvor en Kvinde bliver Mænds Ulykke , foraarsager at de bedste Venner skilles og tager hinanden af Dage . En af de allerældste literære Overleveringer der overhovedet gives handler om Mo - tivet , det er som om al 218 KVINDEN I SAGATIDEN skreven Historie begynder dermed , det er den mesopotamiske Fortælling om de to Brødre , hvoraf den ene var gift , mens den anden var hans Medhjælper i hans Arbejde . En Dag da Manden var fraværende fristede hans Hustru den ugifte Broder til at forsynde sig med hende , og da han afviste hende sagde hun til Manden , da han kom hjem , at Broderen havde villet øve Vold mod hende , hvorpaa Manden straks gik ud og slog Broderen ihjel : een Kvinde og to Mænd , og begge Mænd ødelagt ! Motivet gaar igen varieret i Historien om Josef og Potifars Hustru . Selv naar Kvinden er uden Skyld tørner Mænd sammen , som Iliaden handler om , Helenas Bortførelse , der gav Anledning til den trojanske Krig . Saa længe der var Køn var det ikke anderledes . Set fra et Standpunkt der gaar tilbage til vor Oprindelse , altsaa Mennesket betragtet som tilhørende Pattedyrenes Orden , møder man den samme Naturlov , Hjorte og Løvers forbitrede Kamp om Hunnen ; for Menneskets Vedkommende var det ikke anderledes , Manden har tilkæmpet sig sine Kvinder , man , det er Manden , har slaaet hinanden ihjel , enkeltvis eller under Udkommandering af Hære , for Besiddelsen af en attraaværdig Kvinde . Og nu hun , hvis Part var at se til , mens det blev afgjort hvem der skulde komme og hente hende ? Hun gjorde sig dog vel ikke Fordel af den Magt hun havde til at sætte Mænd , selv Fostbrødre , op i dødeligt Fjendskab imod hinanden ? Undertiden gjorde hun det . Kvinden raader over en Aktivitet som ikke finder Afløb indenfor de Anliggender der beskæftiger Manden , og som han alene har sat i Scene , nogenlunde alt hvad der sker , Kvindenkan ikke følge ham her og kommer GUDRUNS SAGA 219 til at sidde med et Overskud af Energi , som bryder igennem paa Omraader hvor hun er førende , i Forvaltningen af sit Køn , en Magt , en formidabel Magt , maalt ikke med sig selv , men med Mandens Efterstræbelse , skulde hun ikke bruge den ? Hvilket andet Magtmiddel vilde man hun skulde gribe til end det der er virksomt ? . Hertil kommer at en Kvinde i Affekt er en anden end naar hun er i Ro , to Væsner , det ene med Klør , det andet en Guds Engel . Den samme Kvinde der er mild som en Vaarvind , Ømheden selv , naar hendes Sind er i Hvile , vil ramme en Mand dødeligt , naar hun er rasende , ved at bedrage ham med en anden , den Skade hun ved strækker ham i Støvet . Sindsbevægelser fylder en Kvinde helt , hun har ira , en Kvinde i Lidenskab er Elementerne selv , Storm , Nedbør og Lyn . Saadan var det i Sagatiden . Civilisationen har bestaaet i at faa alle disse Uvejr til at lægge sig . Primitive Tilskyndelser , der engang kostede Ofrene Livet , tænker man sig nu møjsommeligt igennem , en Modstand Lynet er længe om at passere ; imidlertid udebliver Reflekser , som man vilde blive straffet for . Den meste Opdragelse er af negativ Natur . Og hvad Forholdet mellem Mand og Kvinde angaar i vor moderne Tid , saa er der jo Ingenting der gør noget nu mere , Velbekomme . Sagatidens emotionelle Trin gaar igen i Pubertetsalderen , eller i Bybefolkningers nedre Strata , hvor Lidenskabsdrab endnu forekommer . 216 KVINDEN I SAGATIDEN Gudruns sidste Dage . Gudrun blev gift for fjerde Gang , med en Mand ved Navn Thorkel Eyolfsson . Mens han forinden befandt sig paa en Rejse i Norge bejlede en anden Mand , Thorgils Hallasson , til hende , og Gudrun lovede ham at hun i hvert Fald ikke vilde gifte sig med nogen anden i Herredet , hvis han vilde hævne Bolles Død paa Helge Hardbeinsson . Det paatog han sig , i Forening med Bolles to Sønner , hvoraf det altsaa blev den yngste , Bolle Bollesson , der fuldbyrdede Drabet . Men da Thorkel Eyolfsson imidlertid var kommen hjem giftede hun sig med ham , idet hun gjorde gældende at han ikke var i Herredet da hun aflagde Løftet til Thorgils ! Sagaen stempler ikke denne Handlemaade paa anden Maade end ved at gengive den . Man maa sige at Gudrun naaede sine Maal . Under en Uenighed med Thorkel Eyolfsson siden truede hun ham med Skilsmisse , hvori hun var øvet , og fik sin Vilje . Hun har nu vidst hvad Kvindens Retsstilling paa Island , bare at se sig om efter et Par Vidner , var værd ! Thorkel druknede for hende , ligesom hendes anden Mand før ham . Siden , hedder det , blev Gudrun meget gudfrygtig . Island var jo nu kristnet , og Slutningen af Laksdøla Saga melder om helt andre Tider paa Island , Bolle Bollesson der vendte hjem fra Evropa som Riddersmand og i aldrig før sete straalende Klæder , Skarlagen og Guld . Om Kjartan i hans Tid fortælles det at han efter sin Omvendelse var saa nidkær at han ikke tog anden Føde til sig i Fasten end Tørmad og Fisk , Folk kom rejsende langvejs fra for at se ham faste ! Gudrun skal have kunnet alle Davids Salmer GUDRUNS SAGA 221 udenad . Da hun blev gammel og blind blev hun Nonne , og skal have været den første Nonne paa Island . Naar man har haft fire Mænd at se tilbage paa skulde det vel ogsaa synes muligt at forsage Verden , alle dens Gerninger og alt dens Væsen . Laksdøla Saga er mere virkelighedstro end Njals Saga , den kommer op imod Egils Saga i fremadskridende Sammenhæng , uden at være saa storlinjet ; i energisk Fremstilling af Karaktererne og i Menneskekundskab overtræffer den de fleste moderne literære Frembringelser . 220 KVINDEN I SAGATIDEN HELGA DEN FAGRES SAGA Gunløg og Ravn . GUNLØG ORMSTUNGES Saga , hvori der fortælles om Helga den Fagre og de to Mænd der sloges om hende , er vistnok den populæreste af alle Sagaer , da det udelukkende er en Kærlighedshistorie , og tragisk ; den er ikke længere end at den anvendtes i sin Helhed ved Undervisningen i Oldnordisk i sin Tid til Artium ; jeg ved ikke om det ikke er den samme der bruges endnu . Indholdet er saa kendt at det kun skal genfortælles ganske kort , for paa Baggrund af Handlingen at udspare Helga den Fagres Skikkelse . I Sagaen er Gunløg Ormstunge Hovedpersonen , efter ham Ravn , Rivalen . De var begge Skjalde og Krigere , store stærke , intellektuelt anlagte Mænd ; Prøverne paa deres Poesi er den sene , snørklede og overlæssede Kunstpoesi der afslutter Genren ved Vikingetidens Slutning . Som Skjald rejste Gunløg udenlands , efter at være bleven trolovet med Helga og have faaet Løfte af hendes Fader Thorstein den Hvide om at hun skulde vente paa ham i tre Aar . I Norge fremstillede han sig først for Erik Jarl paa Lade og bad om at fremføre et Kvad , men han bar sig saa opnæset og taabeligt ad at han slap billigt med at blive udvist af Landet . Hele Skjalden var paa det HELGADENFAGRESSAGA 223 Tidspunkt 18 Aar gammel , og Erik Jarl udtalte med Grund at han næppe vilde blive 18 til . Han blev 7 . Den unge Skjald medbragte store Forestillinger om sig selv fra Island , ligesom Kjartan , og et uelskværdigt Væsen , som han ogsaa havde ladet Thorstein den Hvide mærke . Det lader dog til at de større Forhold ude virkede afhøvlende paa ham , han havde mere Held med sig i andre Lande hvor han kom og afleverede Hyldestdigte ved Hofferne , i England , Irland og Sverige , og modtog meget anselige Gaver i Skjaldeløn , Vaaben , Guldringe , og den saa meget efterstræbte Skarlagens Kappe , en kongelig Farve , vist af persisk Oprindelse , som stak i Øjnene i Middelalderen og naaede helt op til Norden . For en Islænder var den Tegnet paa at han havde været ude , og lagt Verden for sine Fødder . Gunløg gav den siden til Helga , med Tilføjelse af Ønsket om at den maatte omhylle hende , som han omhyllede hende med sin Tanke ! Ved Hoffet hos den svenske Konge Olav , Sigrid Storraades Søn , traf Gunløg en anden islandsk Skjald , Ravn Øgmundsson , som meget venskabeligt indførte ham hos Kongen . Der opstod straks Jalousi imellem dem , om hvem der skulde fremføre sit Kvad for Kongen først , det blev Gunløg , fordi , som Kongen sagde , han vilde gøre flest Ophævelser hvis han ikke fik sin Vilje . Kongen havde det Vid at spørge begge Skjaldene om hvad de syntes om hinandens Kvad , da de havde fremført dem , og det maa have moret ham at se hvordan de to Haner rejste Kammen og roste hinandens Digte , vel iblandet med Malurt . Gunløg var værst , og siden da de igen traf hinanden opsagde Ravn ham sit Venskab , fordi han havde villet nedsætte ham hos Kongen . Det blæste Gunløg paa . Nu skete der det at Gunløg udeblev fra Island mere end de tre aftalte Aar , dels egen Hensynsløshed , dels Uheld han havde , og imidlertid friede Ravn hjemme paa Island til Helga den Fagre . Faderen holdt igen af Hensyn til Løftet og gav Gunløg Respit endnu et Aar , men da ogsaa det gik uden at Gunløg viste sig kunde han ikke længere nægte Ravn og hans formaaende Slægt Giftermaalet ; Helga blev gift , uden eget Samtykke , med Ravn ; og samme Lørdagaften Brylluppet stod kom Gunløg hjem ! Han udfordrede nu Ravn , for at have berøvet ham hans Fæstemø , og de gik efter alle Holmgangsregler i Kamp mod hinanden . Den blev uafgjort , og de Kæmpende skilt af deres Slægtninge . De undsagde hinanden igen begge to ; men nu enedes Familjerne om ved Lovbud overhovedet at forbyde al Holmgang paa Island , for samme Sags Skyld . Gunløg og Ravn enedes da om at sætte hinanden Stævne i Udlandet og mødtes i Norge , ikke uden at Gunløg paany havde vist Hensynsløshed ved at lade vente paa sig . Men han kom tidsnok frem ; man kender Kampens Udfald , først gjorde Gunløg Ravn ukampdygtig , og da Gunløg paa hans Bøn bragte ham Vand at drikke sveg Ravn ham og huggede ham i Hovedet ; det blev begges Død . Ravn havde givet Gunløg sit Ord paa ikke at svige ham da han rakte ham Vand , han brød det , for som han sagde : „jeg undte dig ikke Helga den Fagres Favntag . " Æreløshed , et sort Eftermæle var ham Ingenting i hans sidste Stund imod Tanken om at en anden skulde eje Helga . Gunløg døde af sit Saar tre Dage efter . Saadan endte de , i Hede og Fortvivlelse , som to stridbare Drenge , først i Tyverne HELGADENFAGRESSAGA 225 begge to , falden for hinanden , som to Elgtyre der har faaet Gevirerne indviklet i hinanden og omkommer i hinandens forbandede Selskab , som man undertiden finder i Skoven , Skeletterne af dem , Naturens Hærværk paa sig selv ! Helga den Lyse . I Sagaen om Halgerd og Gunnar fra Hlidarende er Motivet det at Halgerd volder Gunnars Død , uden noget Skinsygemoment ; for Gudrun og Kjartans Vedkommende er det den forurettede Bejler det gaar ud over , med Døden til Følge for den anden ogsaa senere ; i Helga den Fagres Tilfælde dræbes Rivalen for at have tilsneget sig Bruden , det klassiske , tilfredsstillende Romanmotiv , almindeligt i Syden , men trækker den legitime Bejler med sig i Døden . I dette Tilfælde er Kvinden passiv ; uden nogensomhelst Foranledning fra Helgas Side ødelægger de to Rivaler hinanden for hendes Skyld . Helga er i alt den passive Part , et eget lydløst Indtryk knytter sig til hendes Person ; Sagaen har kun bevaret faa Ytringer af hende . Men hun omtales som den fagreste Kvinde der nogensinde har været set paa Island og regnedes for det bedste Parti i Borgefjord , saavel som alle andre Steder . Hvad Mændene sætter i Bevægelse for hendes Skyld tegner hendes Værd tilstrækkeligt . Om hendes Ydre har Sagaen ikke behøvet at sige mere end at „hendes Haar var saa stort at hun kunde hylle sig helt deri og saa lyst som drevet Guld . " Hun har været af ren nordisk Type , et lydefrit Udbrud af Racen selv , Skud af Myremændenes Æt , den lyse Side , som foran omtalt . 224 KVINDEN I SAGATIDEN Sagaen sætter sig i Gang med en Drøm Thorstein den Hvide skal have haft , hvis Tydning forudsiger Begivenhederne paa Forhaand , som oftere anvendt af Sagafortælleren , og som har noget tilsvarende i de bibelske Profetier , et fatalistisk Træk , der skal styrke Sandsynligheden . Thorstein drømmer at en Svane kommer og sætter sig paa hans Hustag , og at to Ørne strides om den og ender med at falde døde ned begge to . Drømmen tydes som et Forbud paa alt hvad der virkelig siden skete , en Viden Sagafortælleren jo havde billig Adgang til bagefter . Det fortælles nu at der fødtes Thorstein et Pigebarn , og at han af Frygt for Varslet ikke vilde lade hende leve , men bød at Barnet skulde udsættes . Moderen kunde dog ikke bringe det over sit Hjerte og skaffede hemmeligt Barnet bort og i Pleje hos Thorsteins Søster Thorgerd paa Hjardarholt . Seks Aar efter , da Thorstein var paa Besøg hos Søsteren , saa han tre Smaapiger sidde paa Bænken ligeoverfor Højsædet . Thorgerd spurgte ham hvad han syntes om dem . „Godt , " sagde han , „men den ene af dem er meget den smukkeste , hun har Olav Paas Træk , men er lys og skær i Huden som vi Myremænd . " „Det er sandt som du siger at hun har Myremændenes lyse Udseende , " siger Thorgerd , „men hun har ikke Olav Paas Træk , for hun er ikke hans Datter . " „Hvordan kan det hænge sammen , naar hun er din Datter ? " spørger Thorstein . „Naar jeg skal sige Sandheden , saa er det smukke Barn din Datter , og ikke min , " bekender Thorgerd , og nu fortæller hun ham Sammenhængen . Thorstein spurgte hvad hun hed og fik at vide at hun hed Helga . „Saa skal hun hedde Helga den Fagre , " sagde han . Han havde hende nu med sig hjem , og saaledes kom Helga den Fagre til Borg . Op - trinet minder om Halgerds HELGADENFAGRESSAGA 227 Præsentation i Njals Saga , men efterlader jo et ganske andet Indtryk . Den Forestilling man faar om Helga gennem denne Skildring svarer til hvad man ved i Nutiden om smaa Piger af blond Type , hvor alle Træk , den skære Hud , lyst Haar og blaa Øjne , er bevaret med hele den nordiske Races oprindelige Friskhed . Med Alderen bliver Haaret i de fleste Tilfælde mørkere ; det er som om Individet her afspejler en Forandring der finder Sted i Slægten i nordiske Lande , Overgangen fra en lysere Type til en mere mørkeblond , muligvis beroende paa en Klimaforandring . Lyse Smaapiger i Flok , som i en Skole , bibringer da en Forestilling om hvordan nordisk homogen Befolkning har vist sig en Gang i en Fortid , maaske endnu i Bronzealderen . At blonde Kvinder bevarer lysblondt Haar ogsaa naar de er voksne og hele Livet igennem forekommer kun i isolerede Tilfælde ; og man staar her sagtens overfor et Tilbagefald i Slægter hvor en Blanding har fundet Sted , for kun ved Krydsning kan en Race vende tilbage til sine oprindelige Elementer . Efter alt at dømme har Helga den Fagre været et saadant Eksempel paa en Tilbagevenden i Slægten , allerede sjældnere i Sagatiden , Blodet fra Stammoderen Salbjørg der er dukket op igen . Typen har Farvemodsætninger der hører til de fineste i Naturen og er som en Genskær af den , den æbleblomstsarte Hud , med Blodet skinnende igennem , til det solskinslyse Haar , og Øjnenes Blaa , der genkalder en Foraarshimmel , Indtrykket er som af Dagen , og under aaben Himmel , ved en nordisk Kyst . En Kvinde her , kun i sit udslagne Haar , syner som en Illusion af Lyset selv , Himmel og Hav , en Rosensky og et Guldhaar rørt af Brisen , 228 KVINDEN I SAGATIDEN ikke ved man hvad der er Kvinde og hvad der er Luft , Lys og Vand ; som ved en Art Mimicry , Flimmer af Sol og Sø paa en Sommerdag , er det blændende Billede af en Kvinde bleven til . Saadan vil vi lade Helga den Fagre , Helga den Lyse , genopstaa i Tanken . Til de skære Farver har svaret megen Sundhed , hun har været solid , ikke nogen Aand , man skulde prøve at løfte hende , hun har været frodig , med en Barnehud , og fra hendes Nærhed er der udgaaet en fin pigelig Livsvarme , kølig som Luftningen fra et blomstrende Æbletræ . Til hendes Ydre har der svaret et Sind som ikke har ytret sig , men er brudt igennem med et Smil , som naar Dagen aabner sig og Lys løber hen over et Vand ; og for at være den hendes Smil lyste over var det altsaa de to store voldsomme Karlfolk droges med hinanden om Adgangen til hende , til det blev begges Død . Helga selv blev ikke spurgt om hvem hun vilde have , men Sagaen efterlader ikke Tvivl derom , det skulde være Gunløg , hvis hun havde maattet raade . Man har ondt ved at dele hendes Smag , den urolige selvraadige Skjald , som fik sit Tilnavn paa Grund af et fornærmeligt Væsen , er jo ikke en Type der tiltaler Nutiden . Han var mørk , med sorte Øjne , men Modsætninger mødes , Blandingen havde fundet Sted før i Myremændenes Slægt . Naar det var Gunløg Helga bevarede Godhed for hang det jo ogsaa nok sammen med at de havde kendt hinanden fra Børn , Gunløg kom i Huset paa Borg da han var femten Aar gammel , efter et Brud med Faderen , Illuge den Svarte , og Helga har næppe en Gang været saa gammel . Det hedder at de talede meget sammen og spillede Tavl med hinanden , en farlig Ting , man tænke paa hvordan det gik Roselil med Gangerpilten , man ser HELGADENFAGRESSAGA 229 paa Brikkerne , og man ser paa hinanden , med kun et Tavlebord imellem , og snart har den ene den anden oppe i et Hjørne , snart er det omvendt , Lune der meddeler sig fra den ene til den anden , en liflig Pigehaand flytter Brikkerne og bliver slugt med Øjnene , ligesom det ikke bliver ubemærket naar en Lab siddende paa et svært Haandled rækker sig frem for at slaa en Bonde ; Forelskelser i den Alder , naar Hjertet vaagner , som man siger , mærker selve Væksten , purunge Folk er hengivne ; og saadan var det da gaaet til at Helga havde lovet sig til Gunløg og til ingen anden . Da han ikke kom hjem fra Udlandet efter Aftale maatte hun gifte sig med Ravn , men som Sagaen siger modvilligt , og da Gunløg vendte tilbage og hun saa ham kom der aaben Stridighed op i hende , saa vidt at Ravn blev nødt til at sende hende hjem paa Borg igen , uden , som Sagaen siger , at have haft nogen Glæde af Samlivet med hende . Et Temperament lagde sig endelig for Dagen , passivt , men stædigt , som det kan ske med fromme Kvinder , hvor det er som om en vild Fortid dukker op i dem , naar de tirres , saa at de ikke er til at holde . Da de to Rivaler var døde blev Helga gift med en tredje , meget ordentlig Mand . Hun kunde dog ikke glemme Gunløg . Der forlyder ikke noget om at Manden tog sig det nær , en død Mand kunde jo ikke gøre ham noget , saalænge han for sin Part var Fader til Helga den Fagres Børn . Helga fik flere Børn i sit Ægteskab , saa at hvad hun paa sin Side havde tilovers af Ømhed ikke gik tabt . 226 KVINDEN I SAGATIDEN Helgas Lykke . Om Børn tales der ikke i Sagaen , uden tilfældigt , men Familjerne var børnerige , og hvad enten de opfostredes hjemme eller hos Slægtninge , Børn var der altid i Hjemmene , det lille Folk har tullet paa Gulvet i Nærheden af Kvindernes Skørter og været Solstraalen i Dyngjen , de mørke Jordhuse Kvinderne sad i om Vinteren . Et Hjemmeliv har man jo haft , selv om Sagaen fortæller om helt andre Ting , det berøres nu og da , Kvindernes Syssel , med Husføring , deres Klæder og Haandarbejder , de har spundet , som man hører om Gudrun , med Haandten , maa man tro , siden tolv Alen Garn synes hende en hel Del , de har vævet , baldyret , og haft meget at drøfte indbyrdes , naar de sad sammen . Boligerne var tarvelige , Huse med Jordvægge , som Islændere bor i endnu , en Gaard bestod af mange Huse paa et Tun , Skik medført fra Norge , hvor man bor saadan den Dag idag . Storfamiljerne har haft en Gildeshal , hvor man samledes ved festlige Lejligheder , Tømmerhuse , egnet til Indebrænding , men ellers opholdt man sig i forskellige mindre Huse , Ildhuse , Sovestuer . En Badstue fandtes ved Gaarden ; fra Ovnen dér nedstammede den senere Opvarmning i Stuerne , efter at man ikke brugte aaben Ild mere . For sig selv boede Kvinderne i Fruerstuen , Fruentimret , og her ved deres Knæ har man fundet Børnene . Hvor Børn er er Lykken . Børn fik Helga den Fagre , ikke aldeles faa , som Sagaen udtrykker sig ; de har nok været lyse i Toppen som Kæruld , som HELGADENFAGRESSAGA 231 Dagmaanen , og de lyse Nætter , og lykkelige , Livet forfra , Helgas Pigesind der bar Frugt i et Børnekvidder omkring hende , Flokken pakket ned hver Aften i deres smaa Senge , og en Række Børnesko , det ene Par mindre end det andet , stillet Side om Side uden for op ad Væggen , som et Klaviatur af Aldre , Lykketegnet i et Hus . Sagaen gør et ret uægte Væsen ud af Helgas Sorg over Gunløg , til det sidste , nødvendigt for Romanens Virknings Skyld , hendes Død arrangeret som for en Tilskuerplads ; men hun blev ikke Nonne , som Gudrun , Blodet hun havde taget i Arv fra Slægter før hende gav hun videre til andre kommende Slægter ; saa Helga den Fagre fuldbyrdede Livet . 230 KVINDEN I SAGATIDEN UNN DEN RIGE Kvindens Frigørelse . IKKE alle Sagaer er berørt i dette Gennemsnit af Kvindens Stilling i Sagatiden , mange af dem er af sekundær , kuriøs Betydning ; kun det væsentlige er uddraget af de store Hovedsagaer , hvor Stoffet endnu er Historie , eller komponeret Historie ; til de helt romantiske Sagaer er der taget mindre Hensyn . Totalindtrykket af Kvindens Stilling i Forhold til Manden i nordiske Lande før Aar 1000 bliver det at Ligestilletheden med Manden var mere ubetinget den Gang end den har været op til vor nærmeste Tid : kun i Løbet af en Generation , der nu er i Færd med at afløses af en anden , har den Frigørelse af Kvinden været set der maa betegnes som et af de betydeligste Fremskridtstegn i det nittende og tyvende Aarhundrede . Det vilde kræve en Udredning for sig , med Tilbageblik ned gennem otte Aarhundreder , at lægge denne Udvikling klar i Enkeltheder . Forskellen paa før og nu bestod i at Kvindens relativt frie Stilling i Norden i hedensk Tid afløstes af et Livssyn hentet fra Orienten , naturligt hvor det kom fra , den tilslørede Kvindes hele underkastede Stilling , men nordisk Natur fremmed , og i den livsfjendske Form hindrende for al naturlig Udfoldelse , en tilsidst i Slægten nedarvet UNNDENRIGE 233 aandelig Forkrøbling , som førte fysisk Nedværdigelse med sig ogsaa . Forløbet afspejlede sig i Kvindedragten , et Fængsel man førte omkring med sig , Kvindens hele Tilværelse simpelthen betragtet som en Brøde . Der lever endnu Folk hvis Mødre har maattet gaa Kirkegang som Renselse for at have faaet et Barn ! En Ting gik straks ved Religionsskiftet , Kvindens Skilsmisseret , Raadigheden over sin Person , og dermed Grunden under hendes hele sociale Stilling . I katolske Lande bestod denne oprindeligt af Orienten prægede Suverænitet over Kvinden fra Mandens og Magternes Side , Ægteskabers Indstiftelse i Himlen , det vil sige af Kirken , og ikke af dem hvem det angik . I nordiske Lande trængte et gammelt indfødt Syn paa Kvinden igen i Forgrunden allerede med Reformationen . Vor Tid har set Kvindens hele Stilling rettet op ved en Tilbagevenden til Naturen , med Adgang for Kvinden til fri Udfoldelse af hendes Væsen , paa lige Fod med Manden . Hvordan det er kommen er en lang Sammenhæng , Part af vore Memoirer og vor Oprindelse , bagud til Sagatiden , Stoffet lagt op til en ny Undersøgelse , idet disse Kapitler om Kvinden i Sagatiden afsluttes . Hvad der væsentlig bidrog til at løse Kvinden af hendes Larvetilstand var Friluftsbevægelse og Sport . Sammenhængen behøver ikke en Gang at vides ; giv et Menneske en anden Fysik , og det vil faa en anden Livsanskuelse . Historien om Kvindens Frigørelse lod sig skrive som Klædedragten og Modens Historie ; Kvinden kan se tilbage paa den som i et Pillespejl . I korteste Træk er Historien i vor nyeste pludselige Tid : Cyklen , og paa Landet : Centrifugen , og en Bytur . Udviklingen peger over en Kurve , Katolicismen og Protestantismens Tid , tilbage mod Sagatiden og vore Forfædres Naturforudsætninger , et aandeligt , importeret Klima afrystet , og egen nordisk Natur , egen Nerve genindsat i Stedet . Unns Afsked . Med et Billede fra Indvandringen til Island , Begyndelsen til hvad der her har beskæftiget os , skal disse sammenstykkede Træk om Kvinden i Sagatiden sluttes . Unn den Rige , saadan oversætter jeg Tilnavnet djupaudga , af andre oversat ved den Tænksomme , i hvert Fald noget betydeligt maa forstaaes derved , var en Datter af Ketil Fladnæse , en Stormand i Romsdalen , som udvandrede fra Norge med hele sin Slægt , da der ikke kunde leves der for Harald Haarfager mere . Laksdøla Saga indledes med Overleveringen om denne Slægt , der siden lagde Grunden til udbredte Storfamiljer paa Island . Ketil Fladnæse kom først til Skotland , og Unn med ham , samt en Søn af hende , Thorstein Rød , der svang sig op til Konge over det halve Skotland , men blev dræbt paa Katanæs . Da ogsaa Ketil Fladnæse var død forstod Unn at hun ikke vilde kunne klare sig her mere , hun lod da hemmeligt et havgaaende Skib bygge i Skoven og førte alle sine Slægtninge og alt hvad hun ejede ud paa det ; og det var alle Folks Mening at man ikke før havde set en Mandinde , kvenmadr , redde sig bort under saa farlige Omstændigheder med saa mange Rigdomme og saa stort et Følge . Allerede her har hun gjort sig værdig til sit Tilnavn . Nu sejlede hun først til Orknøerne , hvor hun bortgiftede Thorstein Røds Datter UNNDENRIGE 235 Gro , som blev Stammoder til alle Orknøjarlerne , hvis Stamtræ opregnes . Derpaa drog hun til Færøerne , hvor hun efterlod Thorstein Røds anden Datter Oløf ; en berømt Slægt kom til at nedstamme fra hende der . Mens Ketil Fladnæse var søgt til Skotland havde hans Sønner valgt Island og taget Land der . Unn begav sig nu til Island og havde Thorstein Røds Søn Olav Feilan med sig , de led Skibbrud ved Landgangen , men reddede Liv og Gods . Hun opsøgte nu først sin Broder Helge , men da han kun tilbød hende Ly tillige med ni af hendes Følge forlod hun ham med den Bemærkning at hun ikke troede han var kommen til at sidde saa smaat i det . Hendes anden Broder Bjørn , der havde taget Land ved Bredefjord , forstod hende bedre og indbød hende hos sig med hele hendes Følge , gav hende den storstilede Behandling der passede sig for hende . Hun sejlede nu videre og styrede ind i Hvamsfjord , hvor hun efterlod sin Kam , hvoraf den har faaet Navnet , et legalt Tegn i Datiden paa at man tilegnede sig Land . Efterhaanden tilegnede hun sig alt omliggende Land ; hendes Gaard inderst i Fjorden fik Navnet Hvam . Den ene af Thorstein Røds Døtre Thorgerd giftede hun med en højættet Mand som var fulgt ud med hende , Koll , og gav i Medgift hele Laksaadalen ; han blev derfor kaldt Dala - Koll og blev Fader til Høskuld , os velbekendt ; og nu er vi inde i Laksdøla Saga . Tre andre af hendes Sønnedøtre , Osk , Thorhild og Vigdis , der var seks ialt , anbragte hun ogsaa , og fra dem nedstammede store Slægter . Hun gav Land til alle sine Huskarle og Frigivne , og befolkede saaledes et helt Herred eller mere af det nybesatte Island . Mellem Landnamsmændene turde man derfor kalde hende en Landnamsmandinde , vist - nok den eneste Kvinde der 236 KVINDEN I SAGATIDEN selvstændigt og paa egen Haand deltog i Nybyggerbosættelsen paa Island . Kvinden gennemløber tre Aldre : som Pige , da hun er ombejlet og bestemt udefra ; som Moder da hun giver Liv og opfylder sin Bestemmelse ; endelig som Veteran hinsides Kønnet , et Alderstrin der ikke har noget tilsvarende hos Manden ; da er hun sig selv , som hun var da hun var Barn , kun hvilende i sit Væsen . For mange Kvinder er det det betydningsfuldeste Afsnit i deres Liv , ofte af lang Varighed , en Livsperiode der har Betingelser for uforstyrret at vende sig mod almene Linjer i Tilværelsen . Dette kvindelige Alderstrin , som man kunde kalde Matronatet , er med faa store Træk omgrænset i Sagaens Skildring af Unn den Rige eller den Indsigtsfulde . Af sine Efterkommere værdsatte Unn Sønnesønnen Olav Feilan højest og bestemte at han skulde arve hende . Hun bad ham nu gifte sig og foreslog at Brylluppet blev holdt samme Sommer , fordi det bares hende for at det blev det sidste Gilde hun kom til at holde . Det blev berammet , alle Forberedelser truffet , og hele den forgrenede Slægt indbudt , et helt lille Folk naar de var samlet paa et Sted , uagtet mange boede saa langt borte at de var forhindret i at komme . Brylluppet stod paa Hvam og var ordnet af Unn uden Hensyn til Omkostninger . Hun var nu saa gammel at Alderen nødte hende til at blive i Sengen hver Dag til Middag , og til at gaa tidligt i Seng ; hun tillod Ingen at søge Raad hos sig naar hun var gaaet tilsengs , eller før hun var klædt paa , og var vred naar Nogen spurgte til hendes Helbred . Paa Bryllupsdagen sov Unn længere end hun plejede , men var paa Benene da de Indbudte begyndte at komme , og gik dem imøde , Slægtninge og Venner , UNNDENRIGE 237 og modtog dem paa sømmelig Vis , takkede dem fordi de var rejst den lange Vej for at komme . Især bød hun sine Brødre , Bjørn og Helge , velkommen . Hun gik derpaa ind sammen med sine Gæster , og det var alles Mening at sjælden havde man set saa store Forberedelser til et Gilde . Da alle var samlede tog Unn til Orde : „Jeg kræver dig Bjørn , min Broder , og dig Helge , og alle mine Frænder og Venner , til Vidne paa at jeg overdrager denne Ejendom med alt Tilhørende som I ser til min Sønnesøn Olav til Eje og Raadighed . " Derpaa stod Unn op og sagde at hun vilde gaa til det Hus hvor hun plejede at sove , men at nu skulde Gæsterne feste saadan som Enhver var istand til , og Øl fandtes til hele Forsamlingen . Det har Folk fortalt at Unn var baade høj og før . Hun gik med faste Skridt ud af Hallen , og Gæsterne ytrede sig imellem at Unn var en stovt Kone endnu . Om Aftenen drak Mændene , til de syntes det var Sengetid . Dagen efter gik Olav Feilan til sin Bedstemoders Sovehus , og da han kom i Kamret saa han Unn sidde lænet oprejst op imod Hovedpuden . Hun var død . Olav Feilan gik tilbage til Hallen og bekendtgjorde hvad der var sket . Folk syntes det var stort af hende at vedligeholde sin Værdighed saaledes lige til sin Død . Og Bryllupsgildet og Unns Gravøl fejredes nu ved en og samme Lejlighed . Kunde man skilles smukkere ved Livet , efter at have taget Land og grundet en Slægt , end ved at gaa selv og give Tilværelsen i fuldt Flor som en Fest til dem der skulde overtage den ? 234 KVINDEN I SAGATIDEN GYLDENDAL KVINDEN I SAGATIDEN er en Ekstrakt af alle de islandske Sagaer , af Heimskringla og af nogle af Sangene i Edda . Hensigten med Bogen er at belyse Kvindens hele Stilling i Forhold til Manden i den Periode omkring Religionsskiftet , Vikingetiden , da Kaarene , Samfundstilstandene og Sproget var fælles for alle tre nordiske Riger . Skønt Kvinden indtager en fremskudt , ikke tilsidesat Stilling i de skandinaviske Lande før Kristendommens Indførelse , gives der ingen Saga , der er fortalt i en Kvindes Navn . Hendes Eftermæle kommer til os som en Afglans af , hvad der er hændt Mændene . For Johannes V . Jensen har Opgaven været at vende Bladet og se Sagatiden fra Kvindens Side , at genfortælle Sagaerne med de kvindelige Hovedpersoner i Forgrunden , altsaa en „Gunhild Kongemoders Saga " , „Melkorkas Saga " , „Halgerds Saga " , „Gudruns Saga " , „Helga den Fagres Saga " , „Unn den Riges Saga " . Han har taget alt med , hvad der iøvrigt tjener til at belyse Kvindens Kaar under nordiske Forudsætninger , saa længe de endnu — uden Paavirkning udefra hvilede i sig selv . Bogen er derved blevet et Blik paa Kvindens Retsstilling — og paa Forholdet mellem Kønnene i hedensk Tid , hvortil man indtil fornylig har haft en Parallel i Bønders Holdning til hinanden . Den efterlader et Indtryk af humanere Tilstande og af en renligere Moral , end man efter gængs Opfattelse af Datiden har været tilbøjelig til at tro . „Kvinden i Sagatiden " er , kan man sige , Sagaerne krænget om og set fra Indersiden , saa alt , hvad der har med Kvindens Kaar at gøre , belyses . Der er nye Momenter baade i Arbejdsmetoden og den historiske Betragtning . GYLDENDAL JOHANNES V . JENSEN KVINDEN I SAGATIDEN GYLDENDAL