text: DYRENES FORVANDLING DYRENES FORVANDLING TIL UDVIKLINGENS PLASTIK GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1927 BY JOHANNES V . JENSEN - COPENHAGEN OPLAG : 3000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side Naturhistorie og Poesi 9 Paa Bakken 17 Skabningen og Tiden 28 Ormen 34 Mave og Bevægelse 43 Underverdenen 52 Skælbideren 61 Forvandlede Krybdyr 76 Herluf Winge 98 Insektæderens Afkom 110 „ROTTEN " 125 Rovdyrene 137 „Grisen " 147 Ariel og Caliban 180 Freue dich , höchstes Geschöpf der Natur ! Du fühlest dich fähig , Ihr den höchsten Gedanken , zu dem sie schaffend sich aufschwang , Nachzudenken . Hier stehe nun still und wende die Blicke Rückwärts , prüfe , vergleiche und nimm vom Munde der Muse , Dass du schauest , nicht schwärmst , die liebliche volle Gewissheit . Goethe : Metamorphose der Tiere . NATURHISTORIE OG POESI HVAD her følger er en Række Billeder og Betragtninger , spredte Ledemotiver taget fra Naturen og fra Udviklingens Teori : gennem Dyrelivets laveste Trin op til Nutidsmennesket ; samtidig søges et Overblik over selve den fremadskridende Vækst af Bevidstheden der har gjort Betragtningen mulig ; under et altsaa Afstamningshistorien og Aandens Stadier . Opgaven er jo ikke ny , og Stoffet er Almeneje ; jeg har taget det hvor jeg fandt det , i Marken og paa Gaden , Læsning , hvad andre har samlet , Naturvidenskaben og Historien . Af populære , universelt anlagte Fremstillinger findes der i Dusinvis , tyske , engelske og amerikanske , hvor Udviklingsgangen er forklaret , paa Dansk Bøving - Petersen : Vor Klodes Saga , i sin Tid i det gamle „Frem " ; nylig har bl . a . Wells gaaet Stoffet igennem som Forspids til sin hele almindelige Menneskehistorie . De nødtørftigste Haandbøger , Zoologiens Grundbegreber er allerede Materiale nok at gaa ud fra ; og Fortjenesten , det egentlige præsterede Arbejde er da ogsaa at føre tilbage til dem der staar bag Haandbøgerne , de haardnakkede stille Lærde som drog Materialet sammen , stod bøjet over Mikro - skopet og møjsommeligt , gennem 10 DYRENES FORVANDLING Menneskealdre , uopsigtsvækkende , lagde Fund til Fund , indtil hele det umaadelige , uoverskuelige Stof begyndte at blive simpelt og kunde anskues under en Lov , Linné , Lamarck , Darwin og mange , mange andre , hvis Navne ikke altid er i Overfladen men som har lagt hver sit værdifulde Fund til det store fælles Arbejdseje : Naturforskeren , Opdagerarbejdet , Samlerarbejdet de sidste Aarhundreder har set og som er gaaet Kloden rundt , Folk som Humboldt , Wallace , P . V . Lund ; de stille Iagttagere og Bearbejdere der sad hjemme : Aandens Selskab , Udviklingstankens Fædre , deres er og bliver Fortjenesten . Deres Historie burde skrives , selve Udviklingslærens Udviklingshistorie burde skrives , alle Navne der har bidraget til den , det gradvise Fremstød indenfor den videnskabelige Horisont , samlet paa et Sted for sig . Tilegnelsen af Opstigningshistorien fra Dyret har været gjort vanskelig og utilgængelig af et lærd Apparat , adskilt i mange forskellige Studiefag , Specialiteter , Værkstederne hvor det hele kommer fra ; og her tør det nok siges at Lærdommen ikke altid har stillet sig imødekommende til den almindelige Videtrang , den endelige , sammenfattende Tanke har man udsat eller mødt med Mistro , man har ikke villet ud af sit Særfag , uagtet alle Fagene tilsammen dog kalder paa et Resultat ; set fra Naturen erdet vel ogsaa et Udviklingsfænomen , den Lærde grener sig af og bliver en fornem Variant ; det almindeligt forekommende Menneske vil imidlertid foretrække at tænke helt . Til den anden Side er Udviklingshistorien , naar den trods Lærdommen , som aldrig bliver NATURHISTORIE OG POESI 11 færdig , er bleven grebet universelt an , ofte af Populærvidenskaben bleven traadt ud i en ulidelig Dialekt , Haleluja og elevagtig Brovten , navnlig af tyske Populærfremstillinger , der dog ogsaa har bidraget til at sprede Udviklingstanken i vide Kredse , og ingenlunde er videnskabelig ufunderet ; en udmærket , produktiv Forsker og Fremstiller er Klaatsch ; af en egen robust Selvfølgelighed er amerikanske Bearbejdelser , her synes den almindelige evolutionære Tankegang at være trængt dybest ned i Sindene . Til Gengæld møder Udviklingslæren her , som man nylig har set , Scopes - Processen ) den stupideste Modstand , en endnu ganske frisk ( middelalderlig Obskurantisme , som synes emigreret til Amerika in pleno , i Evropa har man den ikke i nogen oprigtig Form mere . Mange vil være tilbøjelig til at mene at man nu i det hele taget har faaet nok af letfattelige Lærebøger om Dyrets Opmarsch til Mennesket . Om man udviklede sig lidt , i Stedet for al den megen Snak derom ? Læsere af nærværende Fremstilling , en hel Del af Lektien forfra igen , vil maaske opgive at følge Autor , jo længere de ser sig slæbt ind paa Skolebøgernes og Elementårundervisningens Alfarvej ; jeg for min Part ved virkelig ikke hvorfor det paa en Gang haandgribeligste og mest gaadefulde Stof man har skulde blive aandsfortærende ved Gentagelse . Skolebøgerne er den mest nærende og den morsomste Læsning der gives , de indeholder Tilværelsens første store ædle Plastik , Jordbeskrivelse , hvis de ellers duer . Begyndelsesgrundene , de fleste glemmer dem siden over Alverdens Kunster ! Flertallet faar deres Smag for de mest forbavsende , simple Ting ødelagt i en spæd 12 DYRENES FORVANDLING Alder , ved en saakaldt Opdragelse . Det er sandelig ikke Geografien der er noget galt med , det er Skolen . Livet i Byerne fjerner fra Menneskets Oprindelse , hos mange lukker Erindringen derom sig tidligt , kom , lad os gaa ud i Marken igen ! Stoffet er givet ; jeg begyndte at forme paa det i sin Tid ganske privat , fordi jeg for mit Vedkommende ønskede at leve deri saa længe cg faa det der er min Glæde til at falde sammen med mit Arbejde . Til en Bog er det bleven , uden Hensyn til om Nogen skulde finde det tillokkende Lekture eller ej . Naturhistorikere vil meget snart se hvad der er Studiefrugter og hvad jeg har lagt til af egen Farve . Fra Naturen selv fik jeg tidlig en Tilskyndelse , som har holdt sig aaben Livet igennem . Mange har vistnok den Vane at forestille sig Udviklingen som noget der til daglig ligger udenfor vor Sfære , en Hypotese opkommen i England og altsaa væsentlig engelsk , noget der foregaar enten i Troperne , den megen Snak om vilde Dyr , eller i en umaadelig fjern Fortid , hvorom Fossilierne bærer Vidne , et Naturaliekabinet saa interessant ; eller det hele ses som haarede Professorer der sidder i Reder af Bøger og udruger Kimærer ; at Videnskaben er ung , en Dreng , en Genius , med Næsen i Græsset , Nysgerrigheden og den nybaarne Jord , det er ikke det almindelige Billede man danner sig af den , men det er det rigtige . Vil man som Dansk forny Opgaven skulde man slaa ned paa den i Danmark , gaa til Stoffet hvor det ligger lige for , Førsteindtryk fra Marken igen . Ikke til Læsning alene skulde man tage sin Tilflugt , det NATURHISTORIE OG POESI 13 gælder om at vise at man kan se Udviklingen , opleve den , og at Opdagelsen stadig er lige ny . Udviklingen er i os og kan søges hvorsomhelst , en Grøft i Valby , et Akvarium , Frøæg og et Mikroskop ! Zoologisk Have ! En Ting har holdt mig til Opgaven , det uopslidelige Venskab man føler for Dyrene , her tror jeg man kan blive ved at være ny , og Dyrene det er Udviklingen , altid for Øje . Til Stoffet føler man sig altid draget , hvor skulde man ellers have sit Hjerte fra ? I Oksens Bryst banker den samme Puls , Livsvarmen fra Koen , man kender den igen , Mælken og vor Moder ; begiver man sig til Dyrene begiver man sig hjem . At forny Opgaven bliver da et Spørgsmaal om Form . Vanskeligheden ligger i Forkortningen af den uhyre Stofmængde , der ikke kan gøres uden paa en vis Maade ad fiktiv Vej , men hele Tiden maa forblive eksakt . Den gængse Naturvidenskab for Folket er i nogen Grad bleven en Valse , som „Abeteorien " er bleven et aandsfortærende Omkvæd , visse Travere som gaar igen og afskrives paa en anden Maade hver Gang ; den maa undgaaes . Udtrykket , den sproglige Iklædning , er afgørende , naar Naturens Former og Fremadskriden skal fastholdes og man baade vil være nøjagtig og holde sig aaben , flydende , som Naturen er det ; saa vidt muligt i Billeder , men aldrig , som man er tilbøjelig til , fast , altid Overgangen fra noget før til noget der kommer efter , overalt en Vorden , Vækst , Forvandling ; kun det døde endeligt stivnet , og det endda som Form betragtet strengt taget kun i Eksemplaret : to Konkylier heltens har Naturen næppe nogensinde 14 DYRENES FORVANDLING frembragt ! Udviklingens Kurve skulde optages i Sproget , Præcished og Flugt forenet . Til Fremstillingen af Menneskets Rod i Dyreriget er der ingen anden Vej at gaa end Gentagelsen , det var mit Ønske at gengive Stoffet noget af det Perspektiv og den umiddelbare Tiltrækning det har haft for mig selv som vor Tilværelses egentlige og eneste Ophav , ogsaa Kilden , for en renset Opfattelse , til al Poesi . I sin første Form blev Nærværende skrevet for en Del Aar siden som Indgang til „Den lange Rejse " , en Bearbejdelse af det Stof der ligger forud for „Det tabte Land " , som begynder med det primitive Menneske . Mennesket , de første Mennesker , er endnu en Forudsætning i disse Bøger om Urtid og Istid ; men hvorfra kom da Mennesket ? Der maatte gaaes tilbage til en allerførste Begyndelse , Menneskets tidligste Rod i Naturen . Forklaringen paa hvordan Mennesket udviklede sig af Dyret blev nedskrevet , men lagt hen som uegnet for Sammenhængen i „Den lange Rejse " . Stilmæssige Grunde var afgørende , „Den lange Rejse " , som forsøger at give Udviklingen fra Urmennesket og op til Nærheden af vor Tid , opererede med Episoder og komponerede Figurer , mytisk ; „Dyrenes Forvandling " derimod kunde kun holdes i en almindeligt beskrivende og omtalende Form , direkte , ikke digterisk bearbejdet , og med det Ordforraad Biologien betinger . Dyrene siger jo Ingenting , og jeg kunde ikke bringe mig til at lade dem optræde i Æventyrets Stil som talende Personer , naar det dog var eksklusivt som Dyr de skulde betragtes . Her skulde ikke maskeres , den nøgne Forklaring maatte til , NATURHISTORIE OG POESI 15 Udviklingen selv var Hovedpersonen . Andetsteds kunde man angle efter Opmærksomheden med en „Handling " , ikke her , man fik gaa lige paa , til Essayet , og være kedelig , i Haab om at der dog maaske ogsaa gives en Part der foretrækker Dimensioner i Virkeligheden fremfor anstrengt Fantasi . Om man vil kan man i Indhold og Form sætte nærværende Arbejde mellem de komponerede mytiske Skildringer , med Udviklingen som underliggende Motiv , og saa de Afhandlinger jeg har skrevet direkte om Temaet , som „Vor Tidsalder " , „Æstetik og Udvikling " , „Evolution og Moral " . Da jeg skrev „Dyrenes Forvandling " var en vis Reaktion , og fornyet Aktion , indenfor disse Aandsomraader , Darwinismen igen bekæmpet eller hævdet , endnu ikke indtraadt ; Spørgsmaal der knytter sig dertil er siden bleven Mode , saakaldet Religiøsitet breder sig , i Bladene , men Oplysningen bereder sig ogsaa paa ny Start . Nærværende Arbejde vil blive taget for et Indlæg i den paa ny opblussende Strid ; Tiden som nu atter synes at ville arbejde paa Evolutionstanken gør mit Forsøg overflødigt , eller der er netop Brug for det nu ; hvorom Alting er , oprindeligt skrev jeg disse Ting sammen til egen Undervisning , af et Instinkt der er naturligt for mig , og for Formaals Skyld som jeg tror vil overleve tilfældige Strømninger i Tiden . Den rent zoologiske Betragtning som laa til Grund for „Dyrenes Forvandling " har jeg senere udvidet til ogsaa at omfatte Sjælens Historie , til Forskel fra de gængse udviklingshistoriske Fremstillinger , der holder sig til det rent morfo - logiske eller strejfer ind paa 16 DYRENES FORVANDLING Kulturhistorien . I Dyrenes eller Dyrets Forvandling søges indbefattet den dyriske Sjæl og Moral , Bevidstheden , saadan som den ændrer sig op gennem alle Trinene , indtil den bliver det vi kalder Aand . Mavens Krav har frembragt en Retning for Selvopholdelsesdriften , Hukommelse , Omdømme , Bevidsthed i en raa Form . Den er en Central fremgaaet af Funktionerne til Fordel for Ernæringen ; højt udviklet beskæftiger den sig selv og antager Form af et Oplevelsesomraade indefter , det er Sjælen , ensom endnu hos de Umælende , men den samme som vor . Historien om hvordan først Evnerne , siden Aandsevnerne udvikler sig af Appetiten og frigør sig derfor , det er Aandens Historie . Hvordan Dyrene lever af hinanden og dog bliver ved at eksistere ; hvordan der kan leves mindre og mindre paa andre Skabningers Bekostning ; og hvordan Selskab indvirker paa den Enkelte , det er Moralens Historie . PAA BAKKEN OPHOLDER man sig paa Landet i Ferien , og giver man sig Tid , Sommer efter Sommer , til at aabne sig for Naturen , ikke netop tilstræbt eller som et haardt Studium , men saadan som Naturen af sig selv kommer En imøde , Vejr og Vind , Planter og Dyr , og bringer man en Smule zoologisk Viden med sig , har man rejst og kan slutte fra hvad man umiddelbart ser til andre Steder paa Jorden , og til andre Jordperioder , hvad man har læst derom , og hvad man ellers ved , alle til Raadighed staaende Midler , kort sagt en almindelig aandelig Horisont næret af vor Tid , saa opruller sig uden Tvang et Helhedsbillede af Naturens Sammenhæng , Dyrene og deres Plads i Forhold til hinanden , deres Oprindelse , hvordan de blev Dyr , og hvordan Mennesket blev til af dem ; hvordan Sjælen , selve Evnen til Betragtning af vor Stilling i Naturen , langsomt har udvidet sig , som en Udsigt naar man bestiger et Bjerg ; hvordan Dyr og Mennesker har delt Tilværelsen med hinanden , hvad der ser ud til at bevare den og hvad ikke , et Problem der fører ind paa Moralen . Iagttagelserne i sig selv er til at begynde med egentlig ogsaa kun en Form for Liv , Ens Omgivelser , Rum og Tid , som man mætter sig med i sine Hvilestunder , en Del af en Vækst der gør sig gældende ; men 18 DYRENES FORVANDLING af Ens Glæde og Rekreation maa der ogsaa , siden man er Kunstner , ende med at blive en Bog . Stedet hvor man opholder sig er Danmark , kan være en Bakke , med Front mod en Mose , som i Fortiden var Bifjord til en Fjord , et Landskab typisk for saa mange Steder i Danmark , som er bleven formet af en Afvanding , i dette Tilfælde Tibirke Bakker , hvor jeg i en Aarrække har opholdt mig om Sommeren . Gennem Mosen med de mange Tørvegrave løber en nu næsten tilgroet Aa , som taber sig i Arre Sø ; hinsides Mosen Agerland , før i Tiden et Næs , da Mosen var Fjord paa den ene Side og Arre Sø en Bugt af Havet til den anden ; Bakkerne og Landet bagved har en Gang været en Ø , før Hævningen i Stenaldertiden . Bag Bakkerne ligger Skoven , Tisvilde Hegn , og bag Skoven Kysten , det blaa Kattegat udenfor Sjæland , med Udsigt til Kullens fjerne Klippeprofil imod Nord . Paa Bakken gror Lyng og Enebær , en lille Rest Hede , Urvegetation helt tilbage til Tundratiden ; Bakken er en Moræne med Flyvesandsmiler over ; Gruset hviler , ved man , paa Kridt , Havbund fra en uhyre fjern Jordperiode ; saa der er ingen Tvivl om hvor man staar . Paa Bakkerne og i Omegnen hvor man kommer kan man finde en Flintflække her og der paa de magre Flyvesandsagre , eller en Malesten som har været i Haanden paa et kvindeligt Væsen , der har gruttet Korn mellem to Stene her en Gang . Paa Næssets yderste Pynt ned mod Bækkebro har der efter Fund at dømme ligget en Broncealderlandsby ; Fund i Massevis af Dyreknogler i Tørvemosen udenfor taler om Drivjagter der sagtens har været PAA BAKKEN 19 almindelige her paa det bekvemme Næs , hvor Vildtet kunde jages som i en Pose ned gennem Skoven , for da har der staaet Skov paa Næsset , til Dyrene ikke kunde komme længere ; nogle af dem gik i Vandet og omkom der , saadan forestiller man sig Jagten og synes man hører Glammet og en Hjort piske Vandet med Geviret , med Hundene i Struben . Paa en leret Skrænt ud til Arre Sø , den altid opalfarvede , finder man en Haandsten af den Slags der har været brugt ved Pottemagerarbejde , til at knuse Glimmer med , som man blandede i Leret , jovist , her er Ler og Vand , her har Konerne siddet paa deres Hæle og tørret Næsen og gjort deres Potter — for ikke saa forfærdelig længe siden — saadan som Negerinder i Afrika gør det den Dag i Dag . Andre Spor af Oldtidsmanden møder man naar man lader Blikket løbe langs Synskredsen paa den anden Side Mosen , den krones af Kæmpehøje i samme Retning som Mosen , langs Næsset , lige i Kimmingen , og ind ad Landet til , mod Helsinge , hvor en Jættestue ved Skjærød og de syv gamle pragtfulde Dysser i Valby Hegn taler om Stenalderbebyggelsen . Da Fjorden gik ind til Foden af Bakkerne laa Bopladserne her . En Bonde der havde gravet Tørv lige udenfor Bakkerne kunde fortælle mig at han havde fundet Benene af to Kreaturer og Resterne af en Vogn med meget „brede Fælge " : et Køretøj gaaet i Dynd her en Gang paa Gorm den Gamles Tid ? Inderst i den nu udtørrede Vig findes en Kilde , i Udkanten af Hegnet nær Tibirke Kirke , ud til Vejen ; der er dem der mener at det er den egentlige „Helene Kilde " , og Be - liggenheden taler derfor , netop 20 DYRENES FORVANDLING her kunde man tænke sig et helligt Kultsted en Gang i Oldtiden . Den oprindelige Helligdom har været Skoven og Kilden , siden er vel Tir bleven dyrket , og hvor hans Blotsten har staaet staar nu Alteret i Tibirke Kirke . Saadan lægger Kult og Kultur det ene Lag ovenpaa det andet ; men Kilden , ja den er der da endnu . Skal vi søge til den ? En Drik Vand her en Sommerdag , aldeles usymbolsk , naar man kommer forbi med et Barn og vi lader Kilden løbe i Hattepulden og læsker os — aldrig kunde man komme Livets ældste og inderste Smag nærmere . Ved Alfarvej skal Sødme og Næring søges . Paa Forsommeren ligger Solskinnet blændende paa Bakken , som vender mod Syd , en næsten umærkelig Brise staar ind nede fra Mosen med de mange Vandspejl af Tørvegravene , kølet af Grønheden dernede , den første Dag man kommer derud , naar Verden er som nyskabt , Spindelvævstraade flyder som fine Lyn vandret i Luften paa Brisen , over Hovedet er Himlen en Blænding , og Lærken høres , som en Nøgle i Laasen til Himmeriges Rige . Nærved hviler Rugmarken i sig selv , med et næppe sporligt Aandedræt , grøn , søgrøn endnu , som lige afskaaret Glas i Bruddet , og med Klinte og Kornblomst i sin grønne Favn , men lila i Toppen , Dræet vil gaa en af Dagene . Mælkebøtten er afblomstret , Dunbollerne for hen , blandet sammen med Mosebryg og lyse Nætter . Men Skarer af den lille Høgeurt staar i Udbede og lysegule Øer i Græsset . Fuglene ruger endnu ; Viben høres , Foraarets Røst , i de lyse Aftener tumler Bekkasinen sig over Mosen med den lydelige Brummen af Vingefjerene der lyder PAA BAKKEN 21 som en Trommehvirvel , og man ser Fuglen kaste sig i store dybe Buer ned gennem den gule Aftenluft . Natravnen høres fra Hegnet , en vild Lyd som fylder Mørket med Uforstand ; men den fortrolige Lyd fra Frøerne i Kæret lægger en Ring af velgørende Kogleri om den aftenlige Verden , mens Duggen falder . Om Dagen i Middagsheden viser to Firben sig ved Trappestenen foran Huset paa Bakken , de bor i et Hul derunder , som et lille Dragepar , man ser dem krydse Hals og lægge Hengivenhed for Dagen for hinanden , Hannen er smaragdgrøn i denne Tid og skinner med sine Skæl som en Riddersmand i gylden Rustning ; længere hen paa Sommeren kan man finde Firbenæg , bløde som Pergament , nedgravet i Sandet i den nærliggende Grusgrav . En sandet Mark som skraaner mod Syd lidt fra Huset ynder Firbenene ogsaa , her har den drægtige Hun travlt med at grave sig en lille Hule til at lægge Æggene i , man kan følge Arbejdet hver Dag . Hen i August begynder man at se Ungerne , smaa og magre , men fuldt færdige , endnu blege af at have ligget i Ægget . For Øjet er de ikke til at skelne fra de smaa Salamanderunger vi fisker op med Spanden af Brønden ; men der er en meget betydningsfuld Forskel , Tanken gaar fra Sommerdagen og de smaa Kræ til Sauriernes og Amfibiernes Alder . I Tagskægget ovenover Døren hænger en lille Hvepserede , kuglerund og med en Aabning forneden , et Skærmtag ovenover , alt fineste Papirarbejde ; og i en Hulhed i en Egestolpe , der tjener til Bænk udenfor Huset , bygger Bladskærbien , den kommer hjem flere Gange om Dagen med et lille rundt udskaaret Stykke af et 22 DYRENES FORVANDLING Blad som den fatter om med Benene og kryber ind i sit Bo med . Den er kræsen , det er altid Rosens Blade den skærer af . Undertiden er den helt gul og svullen af Blomsterstøv som den kommer hjem med , den har væltet sig i Blomster som en ør Mand og er bleven i et Honning og Bibrød over hele Kroppen . Inde i Boet ved man jo at den laver de nydeligste Tutter af Bladstumperne og fylder dem med Næring til Æggene som den lægger deri . Bakkerne er et celebert Sted hvad angaar Insekter , her findes Myreløven , og en berømt Bembex holder til her , det løse Sand egner sig nok særlig for Myreløver og Gravehvepse ; som Følge heraf ser man ofte Entomologer paa Bakken , rasende Mennesker som sanker Fluer i Glas og lader haant om Liggendefæ . Det nære Hegn og Mosen vedligeholder en egen Insekt - og Planteverden . Hegnet selv ligner ikke andre danske Skove , som Bøgen præger , den er mere nordisk , med Naaletræer og Birke , minder om svenske Skove , om Brandenburg , ja visse Steder i Rusland maa man tænke paa , fornemmelig det bevoksede Terræn man kalder „Sandet " . Naturen her i Nordsjæland har meget der ligner Jylland , landskabelige Træk ejendommelige for baade Øerne og Halvøen gaar igen her . Nogen Oprindelighed er endnu tilbage , Skoven , Mosen og Kysten begunstiger et Fugleliv , Hejrer ruger endnu ved Arre Sø ; den store Fugl i Luften med den sammenfoldede Hals er en Profil man gerne ser og som man synes man har set i en Tilværelse før . Et enligt Storkepar vender endnu hvert Aar hjem til Mosen og ruger i et kullet Træ ved Tofte - gaard , lige i Nærheden af Kilden ; de hører PAA BAKKEN 23 til her . Hegnet har med sine Fyrretrær et gammelt Præg , eller om man vil et ungt , leder Tanken hen paa Fyrreperioden her i Landet i en Oldtid , den samme Alder man endnu har længere nordpaa , i Norge og Sverig ; Sindet udvider sig da her nedad i Tiden og til alle Grænser af Landet og ud over dem , som en Fugleflugt gennem alle Tider og Lande . Sidder man i Solskinnet paa Bakken udenfor sit Hus kommer Verden paa Besøg af sig selv . Guldsmeddene støver forbi paa Rov i den ophedede Luft foran Huset , hvor Fluer er at finde , som smaa metalglinsende Aeroplaner . Deres Larvehylstre er man vant til at finde paa Skavgræsset ovenover Vandspejlet nede i Tørvegravene , hvor de lever deres Kældertilværelse . Umiddelbart foran Muren , hvor Solen staar paa og Heden maaske gaar op imod de halvthundrede Grader , surrer Fluerne , de bliver saa hidsige og stærke i Solbranden og flyver i voldsomme Hvirvler , slaar Hjul om hinanden som smaa løbske Motorer , man ser ligesom Gnister og Udladninger af en Ild hvor de huserer foran den blændende Mur , som Lys og Luft bølger op ad , Solilden føder , vips , der sidder en Flue ! Hede Aldre gaar igen her ! Gyvelen blomstrer og afblomstrer . Højsommerens Blomster klæder Bakken , Scabiosa og Røllike , paa de magre Marker hele luftige Haver i det smaa af Blaamunke , Øer af Blaat , hvori det summer af Bier . En Sommerfugl af næsten samme Farve ynder at sætte sig paa Blaamunken ; de har fint Tøj paa , siger en lille Dreng forelsket og rørt , naar han ser Sommerfuglene . Gøgen høres , med Genlyd i Dale , endnu , og saa længe er Verden grøn , saa længe er Aaret ungt . Men der kommer et Tidspunkt hvor det gaar op for En at man længe ikke har hørt den , en negativ Iagttagelse , et Hul i Sjælen , saa tier Gøgen . Svaleunger begynder at ses . Men endnu har Lærken et Kuld og hænger i Himlen og synger derover ; man ved hvor Reden er , midt paa den bare Mark , med fire Unger i , tæt pakket sammen , med den dunede Ryg lige ud til Universet — og Tankerne gaar til Hugormen , som man ser et Par af hvert Aar her paa Grænsen af Mose og Lyng og straks undliver , hvis man kan naa dem , Hugormen er ikke Lærkeungerne god . Om Aftenen kommer en Flagermus og voltigerer lydløs som en lille Djævel i den gule Luft langs Tagskægget fra den ene Ende af Huset til den anden , Insekter der frister her ; Pindsvinet træffer man i Nælderne bag Huset i Tusmørket og kan faa den lille Gris til at drikke Mælk af en Kop ; Væselen bugter sin Ormekrop en Dag frækt tværs over Landevejen mellem Bakken og Mosen ; Grævlingen bor i Hegnet ikke langt borte , i en Bakke med høje Træer som en Kirke ; naar man er heldig kan man faa den at se ved højlys Dag — en ensom Slægtning og Syvsover der er bleven tilbage her nordpaa men med en vidt udbredt Familje i andre Verdener . Den danske Fauna er jo kun en lille Restfauna , faa Dyr fra Naturens Haand , og udryddet en stor Del af dem , veget for Kulturen . Her paa Bakkerne eller i Omegnen af dem har dog en Gang gaaet Bjørn og Ulv ; Landet har set Bæver , Urokse , maaske Bison . Selv da var Dyrelivet imidlertid kun fattigt i Forhold til andre Verdensdele , Tropernes rige Ud - foldelse , man tænke paa Afrikas Dyreverden , PAA BAKKEN 25 Ækvatoregnene , med Elefant , Løve , Giraf , Flodhest , vældige Billeder af Naturens Urkraft der slaar ud i Fantasien blot man nævner det . Men selv den lille danske Dyreverden er et Led i Verdensfaunaen , og der lader sig slutte fra den til Kæden . Hvad man hver Dag ser , uden at søge det , sætter Tanken i Bevægelse hele Naturhistorien rundt — en Aal i Tørvegraven , dybt nede paa den solbeskinnede Bund , langt fra andre Grøfter og Tørvegrave — hvordan er den kommen der ? Over Land , om Natten gaar Aalen lange Strækninger i det dugvaade Græs , den er ikke noget Amfibie , men her er dog et Træk der leder Tanken hen paa hvordan det begyndte da Skabningen gik fra Vandet op paa det Tørre . Aalens Naturhistorie , Ynglens Vandringer i Atlanterhavet , et Epos for sig ! Katten , den lille Tiger , lister grumt i Mosen og ryster Poten , hvor Græsset er vaadt , den har de fineste , kræsneste Lader , som en Frøken , og et forfærdeligt Hjerte , ve Musen ! I Mosen gaar løse Kreaturer , Ungkvæg , Kvier , Drøvtyggere — hvilken Forskel i Temperament : Katten og Koen ! Hvor Naturen er rundelig ! Karlene slaar Hø i Engen — Mennesket ! Paa Marken staar Hesten tøjret med Føllet hos sig ; de lange Ben og den korte Krop som nyfødte Føl har leder Tanken hen paa Okapien ; som unge er Dyrene mere i Slægt med hinanden end naar de er vokset op . Kaalormen bølger ivrigt afsted paa et Straa i sit Ærinde : Insekternes Forvandling ! 24 DYRENES FORVANDLING Paa Bakken , altid i Nærheden , færdes en lille fireaars Dreng — Tilværelsen forfra , i Lyset af hans gryende Indbildningskraft bliver Alting Begyndelse igen , i Knop og vidunderligt . Sammen studerer vi Larven , som ivrigt bølgende forfølger sit Straa , han henrykt og jeg med min Viden , han en lille Storm af Lykke over det ringe Dyr , jeg meget tænkende ; hvad vi saa forstaar ved Larven kan gaa lige op , vi har Ret begge to ; paaskønnet bliver Larven . Aakanden man henter hjem fra Tørvegravene har Slimdyr siddende paa Stænglen , den kommer fra en bundløs Verden , Ferskvandets Lilleverden , Livets første mikroskopiske Former , lige ned til de tidligste encellede Organismer . Meget giver Tørvegravene at tænke paa . Efter Midsommer ligger Bakken i den høje Middagssol , lidt forbrændt , og Landet gulner , Kornet begynder at modne ; Fuglene siger ikke mere . Det blæser , Mosen og Landet ligger i en Blænding under Solen , Solblæsten gaar den lange Dag , som om Varme og Lys blæser ned . Kornmarkerne paa den anden Side Mosen bevæger sig med langsomt skridende Folder , set saa langt borte fra , og denne Bølgen synes man altid man kan huske , en ældgammel , arvet Erindring , som man undertiden øser af — saadan løb Vinden over Steppegræsset i et Land man er fra , de vilde Græsmarker i Tidernes Morgen da Mennesket begyndte at blive Menneske . En gammel Længsel , efter en Tilværelse før , for en Jordperiode siden , da man skjulte sig i Græsset , og var to , og ynkedes over Dyret , som jo ogsaa bar Omsorg for Unger , og nøjedes med Kerner af de vilde Græsser , i Stedet for at ihjelslaa , og blev PAA BAKKEN 27 Menneske , fordi man elskede ... Skoven ovre paa Auderød Næs i Arre Sø staar som en blaa Mur : Hindbær , røde Søer af Gederams , og morderisk med Myg , hvis man kommer der ! Man drager til Havet , en lang Hale af Cykler gennem Hegnet , Ungdommen , sorgløst ferierende , og modtages af den store aandende Aabenhed ved Kysten , hvor Land og Hav kysses . Afklædt vender Skabningen tilbage til sit Element . Himlen tynder ud i Farven mod Høsten , bleg og smal staar Dagmaanen . Om Aftenen tænder en Planet over Mosen — høj og rummelig er Verden ! Mens Sommeren gaar er man hver Dag under Indflydelse af , eller Offer for den uundgaaelige , langsomme Fremadskriden i Naturen man kalder Tid , Døgnets Gang , Planternes Vækst , Blomstring og Afblomstring , Himmellegemernes Vandring : Alting anderledes fra det ene Nu til det andet , noget sket i Cellerne som ikke igen kan ændres ; selv er man forandret , ældet , netop saa og saa meget , hvad enten man ved det eller ej : Tiden , Udviklingen der arbejder . Sommeren sløver . Blændet og en Smule mat tog man mod den gode Aarstid . Men med den første Augustkølighed og de mørke Nætter vender Kræfterne tilbage , Initiativet , for det hænger sammen med Kulden , Modstanden . Aarstiderne gør deres Gerning i os . Ogsaa heri ligger noget betydningsfuldt , en Lov man har tilfælles med Naturen . Og med hvad Sommeren har aflejret bryder man op og tager ind til Byen , til sin Modstand der og sit Arbejde . 26 DYRENES FORVANDLING SKABNINGEN OG TIDEN MENNESKET har sin Oprindelse fra og imellem forvandlede Dyr . Det sidste Kapitel af Dyrenes lange Omformningshistorie , i Sammenhæng med Jordens Aldre , er Indledningen til det primitive Menneskes Historie . Billedet af Overgangene indenfor Dyreriget kommer til os i en Forkortning , er ad Forskningens Vej stillet sammen Træk for Træk og kan tilegnes saa at sige paa en Gang , ved en mental Fortætningsproces , indenfor en øjeblikkelig Betragtning af Tidsrum og Forandringer som i Virkeligheden har taget Millioner og atter Millioner af Aar ; gennem hvad der er samlet af Viden paa et Sted ser vi Skabningen i Tiden , ikke alene som den til enhver Tid var , men under Forvandling , paa Vej fra det ene Dyr til det andet , en Fiktion , Begreber og Figurer , men dog netop som det er gaaet til og ikke anderledes . En virkelig , men i Grunden ufattelig Omstændighed herved er Tiden . Vi kan ikke danne os nogen paa umiddelbar Sansning beroende Forestilling om hvor svimlende længe det er siden altsammen . For Tiden , eller Forløbet af Tidemaal , har det kortlevende Menneske ingen Maalestok i sig selv . Der er givet os Organer til Opfattelse af SKABNINGEN OG TIDEN 29 Lyset og Lyden , vi kan tilegne os Tingenes Form og Stoflighed , Varmegrad , gennem Følelsen , forskelligartet Fornemmelse , ligesom man har en Sans for Ligevægt for sig ; vi kan smage os til Stoffernes Sammensætning , ja skelne imellem dem paa en temmelig stor Afstand gennem deres Lugt , en Reagens saa haarfin at Kemien ikke har den finere , jeg ved ikke om man kan veje en Duft , men der skal vist særlig nøjagtige Instrumenter til ; men overfor Tiden har vi kun en vag , erfaringsmæssig Vished for at den „gaar " . Primitive Mennesker har en anden Tidsforestilling end moderne Mennesker , en vis Udvikling gør sig gældende ogsaa her . Til forskellig Tid opfatter vi Tiden forskelligt , som Unge er vi i den , Evigheden , saa længe den varer , Tiden gaar , men efterlader sig ikke Indtryk deraf ; med Alderen taber Alting i Varighed , til Gengæld synes Nuet rigere , mere kostbart , men lader sig ikke fastholde . Matematik , Talstørrelser skyder andre Figurer ind i Stedet for Tiden , men giver den ikke selv . Det indre , relative Indtryk af Tid maa vel afhænge af Vævets Tilstand . Hvad man regner med , Nat og Dag , Maanens og Jordens Omløbstid er Almanak , Vækst derimod er et Tempo vi lever i . Med unge Celler og en Organisme i Vækst staar man i en anden Rapport til Tilværelsen end naar Fornyelsen af Vævet er langsommere og nedadgaaende , Fornemmelsen maa være en anden , man faar et andet Budskab fra sine indvendige Provinser ; men Tiden er dog vel hele Tiden den samme , Unge og Gamle følges ad det samme Spand Tid , med hver en betydelig forskellig Opfattelse af Varigheden . Tiden gaber i Universet , man kan regne med hvoriænge et Bjerg er om at 30 DYRENES FORVANDLING erodere ned , Ingenting i Forhold til Sole og Stjerners Perioder — hvad er Tid ? Naar alt kommer til alt er der hverken Ungdom eller Ælde i hvad vi kalder Tid , der er et Før og et Bagefter , en Tidsfølge , som fremkommer ved Iagttagelsen af Tingenes Opstigning og Forfald . Betragtet som saadan en Funktion kan man lade Tiden bero ved hvad den ellers er . I hvert Fald , bagefter er Kort eller Længe hverken mere eller mindre end bagefter . Set i sin Forlængelse er selv den uendelige Linje kun et Punkt . For en indre Anskuelse staar vi svunden Tid lige saa nær som vor egen . Men skal man holde Udviklingen og dens Afhængighed af Tiden fast er det nødvendigt at operere med de store Tidsrum som en Realitet , en Betingelse , netop saa længe maatte Opstigning og Forfald fungere for at vi skal kunne forklare os Formerne og deres Omdannelser . Gør man sig umiddelbare , elementære Forestillinger om Udviklingen falder det i øjnene at alle de tidligste Trin eksisterer endnu ved Siden af de seneste , indenfor ganske samme Tid ; man kan paa en Sommerdag føle sig omgivet af hele Trinrækken paa en Gang . Fluerne der summer hedt ved den solbeskinnede Mur , og Guldsmeden som svirrer forbi med Ild paa Vingen , det er Væsner samtidige med de fjerneste hede Urperioder , ikke uforandrede siden da , men væsentlig hørende en Periode til da Jordens Afkøling ikke var saa fremskreden som den er nu . Insekterne var til da Mennesket i Anlæg endnu ikke var naaet længere end til en salamanderagtig Skabning i Datidens hede Sumpe . Frøen , der stønner af Velvære i sit Dynd ved Middagstid nede i Mosen , er en SKABNINGEN OG TIDEN 31 Borger i denne Amfibieverden endnu , hvor Skabningen hygger sig baade i og udenfor Vandet . Storken kommer sejlende , med sin Skygge dybt under sig paa Mosen , Spøgelset af en Fortid , Storken er af en svimlende gammel Oprindelse , hjemmefødt i Reptiltiden ; og sin vante Atmosfære søger den hvert Halvaar i Afrika hvor Heden har holdt sig , men i Norden ruger den , for her er den fra , for Millioner af Aar siden . Koen staar i Tøjr : en tæmmet Drøvtygger . Kalven , som afspejler et tidligere Trin , ligner ganske den lille Anoa fra Celebes , af nogle Zoologer kaldet en Antilope , af andre en Bøffel : Aldre og Afstande som aabner sig for Fantasien , det flydende i Afstamningen , Arterne der gaar over i hinanden . Bondemanden flytter sit Øg , Skabningens Herre ; nærved i Tørvegraven kryber Amøben paa en Vandplante : Ekstremerne der mødes , alle Udviklingstrin , Urtid og Nutid indenfor samme Sekund ! Begyndelsen er lige saa nærværende som Slutningen , og dog ligger der uhyre , fuldkommen uoverskuelige Tidsrum imellem . Nogle Arter bliver paa et tidligt Udviklingstrin og gaar videre som forladte Former , en Forvandling paa Stedet , mens andre tager Afstand fra Trinet og former sig over i et nyt ; Mellemformer holder sig , Varianter , dog ikke alle , mange „Forsøg " dør ud og kendes kun fra fossile Fund , ingen dog som ikke staar i et eller andet let genkendeligt Slægtskabsforhold til levende Arter ; Afstamningen har tilsyneladende Spring , men efterlader ingen Tvivl om at alle Leddene har eksisteret . At Bondemanden skulde stamme ned i lige Linje fra Slimklumpen i Tørvemosen vilde 32 DYRENES FORVANDLING han sandsynligvis værge sig imod , saa vidt som til Brug af Tøjrekøllen , et argumentum humanum ; og dog rummer et Studium af alle eksisterende Led ingen Mulighed for nogen anden fornuftig Forklaring . I Rekonstruktion og Forkortning tager Dyrenes Forvandling sig ud som en Slags naturlig Tegnefilm ; og som Tegnefilm skulde man gøre Forsøg paa at fremstille hele Udviklingsrækken , noget for Øjet og Opdragelsen , idet den gradvise Formforandring traadte i Stedet for Bevægelsen ; det vilde endelig blive en Film værd at se . Dyrenes Optræden paa Jorden ligner et jagende Gæstespil op gennem de forskellige Jordperioder , de galopperer ud over sig selv som Art og ind i helt andre Hamme , og det uagtet det næppe havde været muligt at spore ringeste Forskel fra den ene Generation til den anden , men Tiden gør det , hundrede Tusinde Generationer gør det , de forvandler sig altid , kommer ind paa en ny Diæt og lægger Tandsættet om , skifter Element og i den Anledning Lemmer , undertiden tilbage igen , som Hvalen , de udbreder sig over en Verdensdel og tiltager i Størrelse , eller dør pludselig ud , Blændværk , men aldeles haandgribeligt , Processioner af Dyr i alle Former der viser sig paa Jorden og i Huj og Hast maskerer sig om adskillige Gange , til de enten er forsvundne igen eller gaaet op i tilsyneladende helt andre Skabninger . Hvem skulde forestille sig at Myreslugeren , et fantastisk Dyr af den Orden man med et løjerligt Navn kalder Gumlere , at den oprindeligt er kommen af Insektæderne , en Omdannelse altsaa af et spidsmuselignende Dyr ? Jordfundne Gumlere siger det . Lagene i Jorden , hvori de forstenede Vidnesbyrd om alle de uddøde Mellemled findes , vidner med deres hærdede ringende Klang om hvor længe det har varet og hvor længe det er siden . Slam og Dele af mikroskopiske Smaadyr har bundfældet sig i et Hav imidlertid , Naturens umaadelige Timeglas , med samt Levninger af større Dyr der er sunken tilbunds der , Havet er tørlagt og Bunden forstenet , siden omlejret og skruet op som Profilerne i et Bjerg , af Dynd er der bleven Skifre , i Lag paa indtil flere hundrede Meters Højde — akkurat saa længe har det varet , og saa længe er det siden ! Bjerge er eroderet ned og bleven til Sand , alle Bjerges Endeligt , Sandet kittet sammen og hærdet og bleven til Sandsten , Bjerge deraf paany , som kan begynde at erodere ned og blive Sand igen , for anden Gang ! Gammel Havbund er funden i Sandsten , med Spor af Dyr der har gaaet i Sandet langs Strandbredden , for flere Jordperioder siden ! Hyldest til Geologerne , til Zoologerne , som har tydet Jordlagenes vanskelige Palimpsest ! Et lykkeligt Folkefærd , som med Hammer i Haand og under aaben Himmel har bladet i Naturens Tavler , Bjergbestigere og Sandhedssøgere , Folk som Humboldt , Lyell , Cuvier , Palæontologer der aflæste Naturen selv dens Sammenhæng , at løfte deres Tanke er let , efter dem ; og dog gives der endnu Folk der stønner under det , eller viser den simple Forklaring tilbage , til Fordel for Fusk overtaget fra Fuskere . Niels Steensen , en dansk Mand , skal mindes som den der første Gang , af Hajtænder fundne i Jorden , erkendte Forsteningernes naturlige Oprindelse og Plads i Naturhistorien . SKABNINGEN OG TIDEN 33 ORMEN MIN fireaars Følgesvend ytrer Ønske om at fiske , og efter at have sørget for Udstyr i nærmeste Købstad begiver vi os afsted en Dag , udrustet med Bambusstang og flere sindrige Kroge , Gut med Blysænke og en dejlig rød - og hvidmalet Prop . Nu er det om at skaffe Orm . Den sandede Egn er ikke rig paa Orm , som Følge deraf faa Muldhvarpe , vi ransager Grønsværet her og der forgæves , vender Alverdens Sten , hvorved vi med en Jættehaand pludselig tager Klippeloftet væk over Hovedet paa Myren , det kan nok være der bliver Travlhed med at flytte Pupperne , eller blotter Skolopenderen , som ringler sig forlegen i Lyset og rinder i et Hul som en lille smeltet Metaltraad — endelig i en gammel Have finder vi da hvad vi behøver , gemmer Ormen i en Blikdaase med Jord for at holde den frisk og styrer mod Tørvegravene . Aaen havde været bedre , stærke Minder drager , om en Aa hvor jeg fiskede i min Barndom , men det er en tabt Aa ; og denne her der løber gennem Mosen duer ikke , en tilgroet Grøft , vi søger en Tørvegrav , hvor vi ved der er Fisk , og der breder vi vore Sager ud paa Græsset og gør os i Stand . Det er første Gang den Lille er paa Medetur , jeg husker min første Gang klart endnu og ved hvad Stunden er værd . Mærkelig naturlige og ligefremme , jeg skulde tro arvede , Gaver lægger den lille Fisker for Dagen da Ormen skal haandteres og sættes paa Krogen , han tager Ormen op af Mulden og skønner rigtigt over Størrelsen , haler den lang og deler den økonomisk midt over , naar det halve er nok . Med Regnormen er man fortrolig . Den har ligget vore Fædre i Haanden , saa længe der har været fisket med Krog , og krympet sig , Regnormen er vel nok den eneste Orm man rører ved uden Modbydelighed , Mennesket har kendt den fra de første Tider , en Overgang spist den , uden al Tvivl , som Australieren vil endnu , den har altid indbudt til at blive sat paa Krog , krummet sig , saa man ligefrem kunde læse det paa den ; med den og den lumske Modhage indeni har man fristet Fisken , dens Skæbne var altid at vride sig mellem Mand og Fisk . Alt forløber som det skal , det ophidsende Øjeblik kommer da Tolden begynder at nikke i Vandskorpen , og gøre Ringe , og vende sig hid og did som et uroligt Kompas , den dypper heftigt og ender med at blive trukket under Laag , beskriver med samt Snoren de vildeste Kurver under Vandet , der er Bid , stort Bid , i Vildelse haler man til og mærker Modstand , en Vægt som Jorden , det maa være en Midgaardsorm man har faaet paa , op kommer den sprællende , blanke Ting af Vandskorpen , den har bakket i Vandet til det sidste og fjedrer til Himmels da den kommer i Luften , man navigerer med Stangen og faar naturligvis som Midtpunkt i Pendulsvingningerne den vaade baskende Fisk lige i Ansigtet , man skraaler , den lille Fisker , for hvem Miraklet sker første Gang , ler sin Mave itu og er ude af sig selv af Henrykkelse — og saa staar man da med Fangsten , en 36 DYRENES FORVANDLING Flire , Midgaardsormen viser sig at være godt og vel en Finger lang ! Hele Formiddagen , lange , solede Timer i det Fri , fisker man , i dybeste Enighed , delt mellem Forventning , Frydeskrig og Beskuelse , og faar en Skorpe paa Hænderne , den sødlige Regnormelugt , en egen Livslugt , og den ferske , frodige , vandede Fiskeslim , Vand af Snøren paa Hænderne , Vand helt ind i Sjælen . Vandspejlet tryller , med en Krusning hvori Floddet hopper , det dybe sorte Vand , og Himlen med Sommerskyer liggende deri , svømmende Vandplanter , og Tørvegraven indrammet af et ungt Krat , Birke , som har saaet sig i Mosen fra Hegnet , altsammen fortryllende , som om en dobbelt Tilværelse skjuler sig deri . Og det gør der ; som endnu et Spejl i Spejlet svæver Mindet om et andet Vand , en Dam jeg har kendt som Dreng i en svunden , svunden Tid . Det var en Sig , som man kalder et lille Vand i Jylland ; paa bar Mark , faa Skridt udenfor vor Dør ; om Vinteren gled man paa Is her og færgede om Foraaret herligt paa store Isflager fra den ene Bred til den anden ; ved Paasketid , naar Sigen laa som et knaldblaat uroligt Stykke nedfalden Himmel under Vinden paa den aabne nøgne Pløjemark , med mange smaa krappe Bølger , og diamantklar helt ned i den visne Bund , satte man sine Fartøjer ud at sejle her , snusende op i Næsen og fuldkommen lykkelig . Men om Sommeren sad man ved Bredden paa sine Hæle , til Vandet løb ind i Træskoene , og saa ned i den Lilleverden som i et Glar Ferskvandsfaunaen er , saa Guldsmedelarven stryge ind mellem Vandplanterne som en Galej med mange ORMEN 37 Aarer , graa , gennemskinnelig og uhyggelig , mens Vandmiden steg som en fimrende lakrød Perle op fra Bundmørket , og Vandedderkoppen dykkede den anden Vej med sin Luftklokke paa Bagkroppen . Hvirvlere dansede og gjorde Figurer i Vandskorpen , og Tægerne løb omkring i smaa Sæt og en Grube under hvert Ben paa Vandet , et Gulv de ikke traadte igennem . Vandkalven vraltede op , stod paa Hovedet og tog Luft i Vandskorpen , et helt Monstrum , som en Ko , at se til i Forhold til det andet Kravl , ikke at tale om den Kæmpe til Frøen der med et Plump styrtede sig ned i Glasverdenen , den regnede man simpelthen til sig selv , Svømmer som den var , med Krop og Lemmer som et Menneske . Traadorme , fine som en Ende Garn , Smaakrebs ikke større end et Punktum med Ben , Myggelarver svævede ud og ind i Krystalverdenen . Paa Bunden rørte sig besynderlige Larver , som tækket med Affald , og fik man dem op viste de sig at være allerkæreste smaa Huse , aabne i begge Ender og kittet sammen af ganske smaa Sten , som de Kampestens Mure der er saa almindelige i Jylland , eller af smaa Stumper Straa , som et Hus pakket sammen af gamle Brædder og Ender Træ ; indeni Røret sad saa Larven og fimrede ud med Benene , Vaarfluelarver . Myggelarverne entrede op i Vandskorpen , glasklare og springske , hængte sig op et Øjeblik for at aande og galopperede ned igen . Iglen viste sig , snart tyk og svullen , snart bændlende sig smal og udstrakt op i det fri Vand , og den yndede man ikke , nej man tog Fingrene til sig og en Pind i Stedet , ikke for det gode , naar Iglen nærmede sig . Ude paa Vandspejlet groede Bukkeblad , med de smukke blegrøde Pyramider staaende 38 DYRENES FORVANDLING i Vandet , og Pileurt med svømmende Blade og de ranke røde Blomsterlys i Solskinnet , hele flydende Haver i det smaa paa Vandet , blandet sammen med Spejlbilledet af Himlen ; og over de grønne Øer glitrede Guldsmede og Libeller i Svæveflugt med glødende anløbne Kulører , som om de levede i en Ild , en fin , spæd Knitren af Metalvingerne hørtes i det blikstille Solskin . Det var en Verden . Aldrig har egentlig talt nogen anden Verden gjort dybere Indtryk end denne , Krybets Verden . For en rummelig Betragtning er det da ogsaa vor Oprindelse vi ser ned i . Hen paa Sommeren tørrede Sigen ud , et Hul med stive Sivbuske og gammelt rustnet Bliktøj i Bunden , en haard Dyndskorpe hvor der om Vinteren og Foraaret stod et Par Alen Vand . Men da var Haletudserne , som man havde set blive til af Æggene , ogsaa færdigudviklede og gaaet paa Land — et Sammentræf af Omstændigheder som siden kunde give meget at tænke paa : Tørkeperioder og Amfibiers Opstaaen har nok haft noget betydningsfuldt med hinanden at gøre ! I Tørvegravene i Tibirke danser Hvirvlerne ganske som paa hin Sig i Jylland , den samme Lilleverden , de samme svømmende Haver , men frodigere her , Aakander og Muskedonnere , Pindsvineknop , Brudelys , Kalmus , Andemad og Blærerod , Skove af Skavgræs som Bambus i det smaa . Mos og Rør , hele den overdaadige Urteverden som senere gaar igen i Tørven , ogsaa en Bog , hvori man kan læse : Tiderne helt ned til Stenalderen . Men den Grøftens Lilleverden man husker fra Barn er en tabt Verden , man kender den ikke rigtig mere igen eller bli - ver saa fortrolig med den mere som Voksen ; man ORMEN 39 var den nærmere som Barn , bogstavelig forstaaet , og Instinkterne ikke i den Grad groet sammen som senere , man er bleven en Tørv , har faaet Fossilier i Sjælen ; selv om Dyre - og Plantelivet er ganske det samme som det man husker fra for Aar tilbage opfatter man det ikke med samme Friskhed , man har faaet slidte , stive Celler . En gennemtrængende Glæde er det da at have et ungt Væsen med , saa lykkelig for Oplevelser , saa ny i Verden , man ved jo at her er to Arter Iagttagelsesevner spændt for , forskellige Indtryk af de samme Ting , i det samme Nu ; for mig med min Erfaring er Mosen og Dagen som alt andet kun en flygtende Stund , som man belaster med mange Tanker , vendt mod en Fortid de fleste ; for ham vil det lille Ophold ved Tørvegravene blive grundlæggende Træk i hans Erindring , et uforgængeligt Præg af de unge Celler , for hele Livet . Hvad der for den ene Generation er Livets Kyst er Gravens Bred for den anden . Den unge Sjæl gaar af den ene Henrykkelse i den anden , Opdagelser , Livet for første Gang , den rene umiddelbare , himmelske Glæde ; men jeg er distraheret ud af Nuet , ikke to Verdener alene svæver i Vandspejlet hvor Dybet og Himlens Afgrund blandes sammen , Tørvegraven i Øjeblikket og den jeg husker fra Barndommen — en tredje Verden svæver i Tanken , Livets Ursø , Skabningens Oprindelse . Og nu er det nok bedst Fisketuren afbrydes , den har taget altfor megen Plads , det egentlige Tema , Ormen , bør med Alvor genoptages . ORMEN 35 Indtil videre tales om Ormen bogstaveligt , Regnormen . Den hører som alt Kryb oprindeligt Vandet til , men lever paa Landjorden , i Landjorden , dog stadig afhængig af det Vaade , som Navnet siger , ovenpaa Jorden ses den kun naar det har regnet . Som bekendt er Regnormen en for Landhusholdningen meget vigtig Orm , en Bereder af Jorden længe før Ploven er kommen til , Forløber for Agerdyrkeren . Til Darwins Fortjenester hører hans smukke Undersøgelse over Regnormen og dens Betydning , dens Magt til at endevende Mulden , sænke Stene , hele Niveauet , ned under Jorden , den gennemhuller og bearbejder Jorden , Regnorm og Kultur følges ad ; den og Darwin er paa en egen grundig Maade knyttet til the soil . Hvordan Regnormen er kommen i Jorden ligger nær at tænke sig , naar Mosen er lige ved , fra Ferskvandet er den gaaet over i Dyndet , Grænsen er flydende , Dyndet har sluppet den igennem til Engen , ligesom Aalen , men Regnormen gaar i Dybden , udbreder sig og ender oppe i den fugtige Muldjord ; og der bliver den , til Vandet vender den ikke tilbage som egentligt Hjemsted mere . Slægtninge af den holder til der fremdeles , Iglen , det frygtede Kryb der gør sig lang og kort og som endogsaa kan folde sig ud som et Bændel og præstere en Slags Svømning i Vandet , ikke sidelængs som Fisk , men op og ned , i en Bølgegang , en vigtig Forskel , Bevægearten skiller to Udviklingsretninger fra hinanden . Paa Aakandebladene sidder Bruskigler , smaa Arter af samme uhyggelige sugekopforsynede Kryb ; den Rædsel man føler for Iglen kan nogenlunde gælde hele Ormekrybet , Grøf - tens Beboere , som man ugerne stikker Foden ned ORMEN 41 til , Slim og Dynd der har faaet Liv ! Indvoldsormene ! Hu ! Glosen og Kombinationen alene er en Rædsel . Gysen og Gru hænger ved alle disse krybende , udvidelige , borende og snigende Ting , man skal langt ned , i Bundmørket af sit Væsen , for at kende sig igen i Ormen . Men man bliver nødt til det , for netop Ormen befinder sig i den Midterlinje Skabningen har stræbt op imod , og hvorfra den har udviklet sig videre , vi har en Orm mellem vore Aner , saa vist som vi har krøbet som Børn . De laveste Dyr antager paa Ormestadiet Former der er saa praktiske at de er i Stand til at variere sig videre og ad flere Veje føre til højere Udviklingstyper , mens andre mere komplicerede Former fører ud af det gunstige Plan . Simpelhed betyder at Naturen har ramt ; den vender om og bliver simpel igen hver Gang den fornyer sig . En Verden af Mollusker , Pighude og Svampe , spærrede sig selv Vejen , skønt de paa deres Vis naaede vidt ; Naturens kunstige Fejltagelser minder om Nøgler med saa mange Kamme og Snørkler at man skulde tro de kunde laase op for selve Verdensgaaden , men der svarer slet ingen Laas til dem ! Ormen er simpel , angiver i selve sin Form sin Retning , som en Pil imod Maalet , den er fri , selvbevægelig , ikke sunken ned til en fast Stilling paa Havbunden som saa mange stagnerende Havdyr , den borer sig frem , Føden skal ikke komme til den , den søger den , Initiativet vokser med den . Mange fastsiddende Dyr har fritlevende , sværmende Larver , af Ormeform , egnet for Fremstød i Vand : ormelignende Forfædre , som Dyret har udviklet sig bort fra og ikke kan vende til - bage til uden i Ynglen , der 42 DYRENES FORVANDLING afspejler tidligere Trin . Ormeformen er saa hensigtsmæssig at den gaar igen endnu højt oppe hos Hvirveldyrene , som Aalen og Slangen , de har bevaret den primitive Fordel af Bevægelsesmaaden , ja Slangen er endda vendt tilbage til den efter at have haft Lemmer , Havslangerne endogsaa til selve det Element Ormen stammer fra ; saadan klæder og afklæder Naturen sine Skabninger efter Behovet . Men andre Dyr førte Ormeformen meget videre , med Tillæg af Lemmer og Udvikling af dem , hvad der førte til at Ormeformen blev forladt , i dette Tilfælde til Fordel for en bedre , Krybdyrene , og hvad der kom af dem . Ormene som vi kender dem nu er udviklede , modificerede Former af dem i en Urtid hvorfra de højere Hvirveldyr nedstammer , ikke fra nogen nu kendt Ormeart , men dog en „Orm " , en Form i Krybets Verden , muligvis uddød , noget hen i Retning af en Regnorm eller en Igle , aflang , med et Præg henad Fiskene til , fra saadan et Led i Ormestadiet tog hvad der skulde blive til Hvirveldyrene en Gang sit Udspring . En Orm bugtede sig og bugtede sig og gik paa Land og krøb og gnubbede sig Lemmer til , som Fiskene svømmede sig til deres Lemmer , Elementet afgørende ; vist er det at saavel Fiskene som Padderne gaar tilbage til et Ormestadium . Her var Stedet til at servere den berømte Lancetfisk , Amphioxus . Men om man saa gyser ved det , om man krymper sig , Mennesket er i Slægt med Ormen , er kommen af Ormen ! 40 DYRENES FORVANDLING MAVE OG BEVÆGELSE DEN gunstige Form der sikrede Ormen dens Karriere er ikke tilfældig , den hænger sammen med en Grundbetingelse for Tilværelsen . I en fundamental Henseende kan vi som Mennesker mødes med enhver Skabning op igennem hele Udviklingsrækken , selv de fjerneste endnu næppe nok synlige Polypvæsner , i vor Fordøjelse ; Mavenhar vi tilfælles med alle Dyr . Fra et Ernæringssynspunkt er Maven at betragte som selve Grunddyret , der effektuerer sig , under alle Omstændigheder gør sig gældende , hvordan Forvandlingen saa arter sig . De laveste Organismer bestaar ikke af andet end en Mave , en Sæk med en Aabning , hvorigennem Næring optages og ufordøjede Dele udstødes igen , Væsner naturligvis i Vandet . I simpleste Form er Sækken opbygget af Celler , som indad mod Hulrummet overtager Ernæringen , mens det udvendige Lag omdanner sig til en Hud i Beskyttelsens og Bevægelsens Tjeneste . Oprindeligt encellede Væsner har her slaaet sig sammen til en Koloni , fremgaaet simpelthen af Celledelingen . Cellerne kan slutte sig sammen paa forskellig Maade ved Delingen , Planteriget er en Retning , med Rækker af et umaadeligt Omfang , for sig , som ikke er i Temaet her ; men Grænsen mellem Dyr og Planter paa 44 DYRENES FORVANDLING de allerlaveste Begyndelsesstadier kan iøvrigt ikke biologisk fastsættes . Man har søgt den første blæreformede Cellekolonis Opstaaen forklaret ved Indvirkning af Bølgeslaget , en usandsynlig Forklaring . Snarere er den simpelthen opstaaet som den eneste Mulighed blandt Muligheder . Hvis man gaar ud fra Cellen som et Punkt kan man tænke sig den formere sig ved Deling ad en fortsat Linje , en Kæde af Celler , hvor Samarbejdet hurtig vil tabe sig ; den kan formere sig til alle Sider i et Plan , en Kage af Celler , ogsaa uden praktisk Fremtid for sig ; formerer den sig kubisk , i en massiv Klump , afskæres de indre Celler fra Ernæringen . I Virkeligheden er den hule Sfære , med en Aabning ind i , da den eneste Koloniform der har Betingelser for Udvikling . Naar Cellerne slaar sig sammen efter et Sfæreprincip og krænger sig ind til et Hulrum er Naturen paa Vej til Dyret . En Arbejdsdeling , en Organisation er indledet , ad saa praktisk et Spor at den ikke siden er bleven forladt i det væsentlige Princip : Sækform med Ernæring indadtil og motorisk Hjælpefunktion udvendig . ToAabninger paa Sækken i Stedet for en , en til Indførsel og en til Udførsel , er endnu en Forbedring , som lægger Grunden til det System der i Virkeligheden gaar igen hos alle Dyr egnede for Udvikling , Mund , Tarm og Gat . De fleste primitive Havdyr er ret beset ikke kommen videre end til saadan en fordøjende Sæk , selv om de kan have lagt et fantastisk varieret Udstyr til . Indenfor alle Dyrs Forplantning gaar dette første Udviklingstrin igen i Fostrets Spiring af Ægget , som er Urcellen : Kløvningen , Celledelingen , hvoraf der fremgaar en mikro - skopisk Blære , bestaaende af Celler MAVE OG BEVÆGELSE 45 sfærisk føjet sammen i et Lag , Blastulaen ; den krænger sig ind i sig selv og danner igen et kuglerundt Legeme , men nu bestaaende af et dobbelt Cellelag , hvoraf det inderste skal tjene Ernæringen , som hos Urdyret , og det yderste Huden med alt hvad den omdanner sig til , det ydre Væsen , Skikkelsen . Paa dette Tidspunkt taler man om en Gastrula , et Mavevæsen . Fra nu af gaar Fostret egne Veje , idet det gennemløber og afspejler hele Artens Udviklingshistorie , til det selv er bleven Art . Som Mavevæsen har Fostret afspejlet et Urtrin , et fritlevende Cellesamfund i simpleste Form , hvortil endnu levende Urskabninger afgiver en tilnærmet Type . Haeckel søgte selve Typen , hvorfra alle højere Væsner nedstammer og kaldte den paa Forhaand en Gastræa ; hans Hypothese betvivles . Nogen Tvivl kan der imidlertid ikke være om at alle dyriske Organismer danner sig af hvad der oprindeligt er en simpel Anordning i Ernæringens Tjeneste , en „Mave " . Et Fordøjelsesorgan , i et Sækdyrs Billede , genfindes som central Livsfunktion i ethvert højere Dyr , Mennesket ikke undtaget . Paa de tidligste Trin famler Naturen ad mange Veje , kommer ind paa vidtløftige Baner , som nuancerer sig rigt , idet dog hele Tiden en vis Midterlinje bevares ; den opstigende Udviklingsrække ligger i den . Med det samme , naar man taler om at „Naturen " famler er det naturligvis kun en Udtryksmaade , et Subjekt i Sætningen for at faa Sproget i Gang , Naturen har ingen indgribende Principer . Hensigtsmæssigheden kommer af sig selv , idet det uhensigtsmæssige Ingenting fører til ; Tilfældigheder , som følger givne passive Naturlove , er Motiv nok til Forklaring af Arternes Udvikling af hinanden . Her er en Mave , som kræver Næring , det er klart at den ydre Habitus , Formen , er af Betydning overfor Omgivelserne . Sæt den fast paa Havbunden som en Pung , og det overlades til hele Verdens Aktivitet om der kommer noget i den , det forudsætter en Bevægelighed hos Byttet : Byttet er bedre stillet ! Ja for det er jo ogsaa et Dyr der sværmer omkring efter Næring . Flyttelighed af Maven er dog en Fordel . Man hjælper sig med Fangarme , men fast sidder man . Den fritsvævende Mave kommer af Stedet . Er den aflang egner den sig bedre for at trænge frem gennem Vandet ; giv den Finner , og det gaar som et Lyn ; sæt Ben under Maven , og den gaar paa Land , stikker i Rend , rejser sig op ; giv den Vinger , og den erobrer Luften ! En Skillelinje gør sig gældende her , Maven som venter , og Maven der tager Bevægelsen i sin Tjeneste . Havet er fuldt af Mavedyr med en høj Udvikling af Fangstapparatet , fra Fimrehaar til Brændtraade , men fastsiddende , og der sidder de , Polyper , Svampe , Bløddyr , mens Fiskestimer gaar hen over dem , og Luften ovenover Havet er levende af Fugle . Alle de lavere Dyr , Havets Uendelighed af Luner , er kun Luner , det trætter Tanken at gaa alle disse Sidelinjer efter , og med Grund , de gør sig ikke af sig selv erindret , er ikke i den simple Linje Tanken griber , som Naturen greb den , den Midterlinje der førte til de højere Dyr og skabte selve vor Tanke . Her er „Ormen " den ledende Form . Bevægefriheden , Indtegningen af en Retning i Formen , anviste Ormene paa Fremtiden . Udviklingen selv har naturligvis taget Aldre , hele Jordperioder , beror paa en uhyre lang Tilpasning og Udvælgelse . 46 DYRENES FORVANDLING Ormene afledes igen af Pighudene , saadanne Skabninger som Søstjerner og Søpindsvin , en særlig Afdeling , Søpølserne , der da ogsaa i deres Navn røber en Tilnærmelse til den langstrakte Form ; Afstamningen er undersøgt i et Arbejde af Boas . Af de simple Mavedyr , Coelenteraterne , er Pighudene kommen . Bløddyrene , som er forvandlede Orme , har igen opgivet den gunstige Form ; Skalbeklædningen Muslinger og Snegle er slaaet ind paa hindrer dem for altid i en friere Udvikling ; en Østers gaar populært for Standard paa fraværende Intelligens , og virkelig , den har laaset for sig med tykke Døre af Kalk . Et tilbagevendende Princip , i den uheldige Retning , gør sig ogsaa gældende i Naturen . En saadan Tilbagevenden til den primitive Form , endda højt oppe paa Udviklingsstigen , har man i de mærkelige Søpunge , som er bleven Sækdyr igen , fastsiddende , polypagtige Dyr paa Havbunden , men med en sen , sammensat Organisation ; deres Yngel , der er fritlevende Larver , viser hen til et oprindeligt Udgangspunkt saa langt fremme som hos Hvirveldyrene . Umagen værd var det at gennemgaa nogle Former af Sidelinjerne for til Sammenligning at se hvilke Forsøg paa Bevægelse der har været gjort . Ogsaa udenfor den opstigende Linje har lavere Dyr udviklet Evne til at flytte sig , mens de i andre vitale Henseender har lukket sig ude fra Vejen til Hvirveldyret , endda en højtudviklet Evne , som f . Eks . den tiarmede Blæksprutte , et Bløddyr , udviklingsmæssigt set i høj Grad en Særling , den minder i sin Bygning om et Aeroplan , har paa sin Flugt udviklet en 48 DYRENES FORVANDLING Slags Planer , men i Bagenden , for den bevæger sig med Forkærlighed baglængs gennem Vandet , ved kraftig Udstødning af Vand fra en Tragt foran mellem Fangarmene , en Anordning der minder om en Motor , Propel , organisk efterlignet ; Bevægelse kan komme i Stand paa mange Maader , men ad analoge Veje ; Naturen har et Fond af Muligheder men indenfor en vis Nødvendighed . Gopler bevæger sig ved en pulserende Indsnævring af det klokkeformede Legeme , hvorved de driver Vandet ud og sig selv frem , en Metode der ikke fører vidt . Søstjerner rører lidt paa sig , en møjsommelig Sugen og Heften sig frem , nærliggende og anvendt af andre i Dyreriget ; Sneglen er inde paa det rigtige , men den bliver tilbage . Det simple Princip , ad den korteste Vej at føre Maven til Maalet , har Ormen indført , den reducerer sig skematisk set til en Fordøjelseskanal som gør sig lang i Retning af Føden , en Tarm , armeret udvendigt med en Muskulatur , den er som før sagt fri , gaar selv til Næringen , uafhængig af Strømninger i Vandet , Ormen ormer sig , trænger ind , vandrer , vagabonderer ; og af Ormene opkommer til den ene Side Leddyrene , til den anden Hvirveldyrene , de to store Hovedgrupper der hver for sig har gjort Bevægelsen til Fremskridt , Hvirveldyrene ad den heldigste Vej . At Naturen ikke arbejder bevidst , med design , fremgaar af et saadant Træk som at Indvoldsormene , f . Eks . Bændelormene , ad den Vej de har valgt endogsaa har sat selve Grundmotivet til , Maven ; Ønskeligheden af at bringe sig hen hvor Næring er at finde vedligeholder hos Indvoldsormene en praktisk borende Form , men selve Fordøjelseskanalen forsvinder som unødvendig , Dyret ernærer sig MAVE OG BEVÆGELSE 49 med hele Kroppen , udvendigt , da det lever i et andet Dyrs Næringsvædske , det er vendt tilbage til et Princip før Mavedyret ; Naturen tegner ikke , saa lidt som Vandet med Vilje søger Stedet hvor der er Hul i Dæmningen . Af Ormene bliver de farende Fisk . Torpedoen laaner sin Form fra dem ; Stivhed og Tilspidsning til begge Ender giver den hurtigste Fart gennem Vandet ; og her ender Fisken sin Bane . Smidigere er Aalen , den har bevaret mere af Ormen . Man skal ikke til Fisken , men tilbage til en Stamform for at komme til Menneskelinjen , en Art Fiskeorm der gaar paa Land og danner sine Finner om til Lemmer . Ad Bugtninger og ved at sno sig naar Skabningen frem , stiv holder Fisken sig og bliver hvor den er . Men Maven render man ikke fra , tværtimod , med den kommer man først hvor noget er at leve af . Der kan nu ikke være Tvivl om at alle øvrige Organer der grupperer sig om Mavesækken , Indvolde , Blodomløb og Nerver , saa vel som hele den ydre Mekanisme , Lemmerne , Sanserne , kun er en meget sammensat Hjælpemaskine udformet for det allerældste enkle Formaals Skyld : Ernæringen . Hvad der i Begyndelsen kun var en Slimhinde og en Hud , og under synlig Størrelse , blev siden stadig mere kompliceret , jo mere Sækken voksede og krævede , og jo vanskeligere Problemet og Kappestriden om Ernæringen blev . Selv Udviklingens højeste og smukkeste Apparat , som vi kender det fra Pattedyr og Fugle , Evnen til Løb og Spring , Flugt , fuldkommen Bevæbning , dejlige Tænder , Næb og Klør , fineste Lugt , Øren som Flagermusen , altseende Øjne , 50 DYRENES FORVANDLING Kraft og List — hvad andet skulde det tjene end det daglige Formaal : at skaffe Maven fyldt ? Man forplanter sig , mange interessante Omstændigheder , Kunst og Vold , Naturens højeste Ytringer i Blomst opbudt ogsaa her , men kun for at give Ungerne det samme uforandrede Formaal i Arv : at skaffe Maven fyldt . Tigeren , fysisk set et Mesterstykke af Naturen , pragtfuld , sublimt stillet , de fleste Skabninger overlegen — hvilket andet Ærinde vil man paavise end det daglige blodige Maaltid ? Først om Mennesket kan det siges , med Takt , ikke alle Mennesker , at han har hævet sig over sin Mave , for saa vidt han har uddannet Overlæg og kan sikre sig mere end han hver Dag behøver til sit fysiske Underhold , med Frigørelse af Tid og Kræfter til at udfolde sig paa andre Omraader , en Virksomhed der gaar ud over Dyrets Nødtørft . Men selv som Kulturvæsen vil Mennesket næppe nogensinde hæve sig over at spise , i hvert Fald ikke over at ernære sig . Her er Skabningens Begrænsning , som det var dens Start ; holder man op med at ernære sig skal man dø to Gange , som Individ og som Art . En stor Del af Menneskets Overskud af Evner gaar i vidtforgrenet social Omformning ud paa Ernæringen for Alle , er endnu „Maven " , men i et højere , organiseret Plan , ikke Jægeren og Jagten mere , men Samfundet og Næringsvejene . Bevægelsen , Bevægeevnen — læg Mærke til hvor den er skærpet og udvidet i Menneskehedens Tjeneste , af den krybende Orm er der blevenTrafiken . Først det frie aandelige Overblik Mennesket uddanner , Bevidstheden om sin Plads i Naturen , Udfoldelsen af Evner som et Maal for sig , en meget sen MAVE OG BEVÆGELSE 51 Erhvervelse , og langtfra tilegnet af alle Mennesker , de fleste gaar ganske ukunstlet til Sagen , med en Pølse i den ene Haand og en Bajer i den anden , først Erfaringen for , lad os heller ikke være sentimentale , at Maaltiderne dog ikke fylder hele Døgnet , men at Resten egner sig for Arbejde og Eftertanke , er i Færd med at lægge Balancen over , med Tyngdepunktet i Hjælpeorganet , Centralen derfor , Hovedet , snarere end i den oprindelige animalske Tilskyndelse . Urdyret gaar vi endnu med i vort Indre , men avet , reduceret til Appetit , mens vort øvre Væsen som Menneske ytrer sig i Smagen , i mere og mere overført Betydning , og iøvrigt gør sig bemærket alle andre Steder end ved Bordet . I Frigørelsen for sig af Anlæg , som oprindeligt kun var dikteret af Fordøjelsen , har de nærmeststaaende Dyr fulgt Mennesket et langt Stykke paa Vej . Det er denne Opmarsch til Mennesket , stadig med Sækdyret erindret i Midten , der her brudstykkevis skal gaaes efter . Samtidig skal det efterspores hvornaar Bevidstheden , den indre Figur for Udviklingstrinet , Sjælen , hvornaar den ytrer sig , saa at man kan genkende den , og hvordan den arter sig under sin lange , fremadskridende Vækst . MAVE OG BEVÆGELSE 47 UNDERVERDENEN UDVIKLINGEN ligger mellem det encellede , for blotte Øje usynlige Urvæsen og Dyrerigets øverste Klasse , Pattedyrene , hvortil Mennesket hører ; alle højere udviklede Dyr er Kolonivæsener bygget op af et uhyre Antal Celler , som ompræges af Arbejdsdelingen indenfor Organismen , en Analogi til de mange Arter indenfor Dyreriget , nogle førende , andre ude til Side for Udviklingslinjen . Endnu gaar Forplantningen for sig gennem en enkelt , encellet Organisme , et medbaaret Anlæg , Ægget . Under sin Vækst fra Æg til udvokset Individ gennemløber alle Arter i forbigaaende Træk Udviklingens hele Historie , eller en Part deraf . Paa Vej til sit „Maal " , Pattedyret , Mennesket , et Maal vil man gerne tillægge Udviklingen , da man er Menneske , men paa Udviklingens Kyster ses ingen Fyr , paa Vej til Maalet deler Dyreriget sig i flere væsensadskilte Klasser , opstigende Trin , Forsøg , Sidelinjer , kortlagt i den zoologiske Systematik . Man søger Arten , species , for overhovedet at faa en Identifikation i Stand ; den zoologiske Systematik har imidlertid ikke fastere Grænser end f . Eks . Tonerne har i Virkeligheden , kun i Anledning af et musikalsk Apparat taler man om Skalaen , Noderne er et Skriftsprog ; lige saa flydende er Over - gangen mellem de forskellige Dyrearter ; UNDERVERDENEN 53 vil man ordne dem deler man dem nu en Gang i Hvirveldyr , Leddyr , Bløddyr og Pighude , Coelenterater eller Polyper , Urdyr , Inddelingen usikrere jo længere man rykker ned ; Hvirveldyrene igen i de store Klasser Pattedyr , Fugle , Krybdyr og Padder , Fisk , altsammen at øse af en eller anden elementær Ledetraad i Zoologi . Endnu i min Skoletid begyndte Naturhistorien med Mennesket og endte med Kravlet ; nu begynder enhver Lærebog med Begyndelsen , Cellen , og ender med Mammalia , selve Systematiken giver Udviklingens Forløb ; betegnende at Rækken er vendt om saa sent ! Udviklingstanken er af nyeste Dato , i Forhold til Materialet . Undersøgelsen her er rettet mod Pattedyrene som den Klasse der forbereder Mennesket , kun en passant berøres de øvrige Klasser og Rækker , saa ofte de afgiver Lys til Menneskets Forhistorie op gennem Dyreriget . Udviklingen op gennem Trinene tages for en Retning , hvad enten man vil tale om en Bestræbelse eller ej . Forløbet har taget uoverskuelig lang Tid , Størsteparten af Jordens Aldre ; først sent , sammenlignelsesvis ganske for nyligt , artede Betingelserne paa Jorden sig saadan at Dyrene kunde arbejde sig op til den Klasse vi staar i , af den lange og vidt forsprængte Forvandlingsudspaltning er det Pattedyrenes endelige Udformning der berører os nærmest , vor egen Udvikling taber sig deri . Mennesket blev Menneske i Slægtskab og i Selskab med Dyr . Menneskets Afgrening som Art for sig sætter man til en Gang i Tertiærtiden , et lille Tidsrum tilbage i Tiden forholdsvis , geologisk set igaar , og dog har det varet saa længe at det for menneskelig Sans ikke kan 54 DYRENES FORVANDLING overskues umiddelbart ; simpelthen at antage at det ikke er sandt volder mindre Anstrengelse . Verdensdelene og Havene lejrede sig om i den Periode , Bjergene rejste sig hvor de nu staar og smuldrede ned igen tildels , Skove kom og gik , nye Plantearter udviklede sig , indtil Istiden satte Skel , det kan kun siges at fra den ene Ende af Perioden til den anden marscherede Pattedyrene op . Og det var deres store Tid , den mest bevægede og den rigeste de har haft ; den kommer ikke igen . Et Paradis i bibelsk Forstand var det ingenlunde , Ulv og Lam har aldrig gaaet forsonet Side om Side paa samme Blomstereng ; men af Mennesket var de endnu ikke afhængige ; nu beror Pattedyrenes Skæbne saa temmelig paa Menneskets Forgodtbefindende . Dyreriget i Nutidens Afrika , de store Reserver hvor Vildtet faar Lov at gaa som det har gaaet fra Begyndelsen , Zebra , Giraf og Løve i samme Parklandskab med et Bjerg over , som de er Venner til , giver en Forestilling om Tertiærtidens Europa , men har næppe den samme Vælde , det unge Præg , selv Dyrene synes ikke saa bevægelige i Formerne mere , eller vi kan ikke se det . I Tertiærtiden havde Evropa et Klima som i Halvtroperne nu , med Palmer og Brødfrugttræ , Bambus , Pisang , vældige skønne Haver , hvor Dyrene tog til og voksede op til de Grupper og Familjer vi kender , fra en ringe Begyndelse , smaa museagtige Ting med et Firbenpræg ; Modgang kom siden , men saa længe den Evighed varede var det Edens Have , det tabte Land . I vore oprindeligste Instinkter , og i vor Barndom , bærer vi Spor deraf , ogsaa i den Godhed vi har tilovers for vore Ledsagere paa Vejen , de haa - rede , varmblodede Dyr . Med Pattedyrene UNDE RVERDEN EN 55 har vi et gammelt dunkelt Paradisminde tilfælles , vi kender os selv igen i dem uden at behøve at gaa ud over vort Væsen . I Fablen mødes fra gammel Tid Menneske og Dyr . En grummere og enfoldigere Stemning , som dog er i Slægt med vor vaagne Bevidsthed , henter vi fra de lodne Brødre . Hvad der møder os hos Dyrene før dem derimod , de koldblodede Dyr , de nedre Trin , Vandets Verden , de skællede og kolde Dyr i deres Sump , naar vi skal søge at identificere os med dem — svarer det saa ikke mere til vor dunkleste Underbevidsthed , fæle Drømme , Feberfantasier , Mareridt , gale Folks Forestillinger , eller den Tilstand vi ikke kan huske , fra vi var Fostre , skønt vi dog levede den Gang ogsaa ; i det hele taget den lavere Instinktverden , Krybets Sjæl , har den ikke noget tilsvarende i hvad vi kalder Afsind ? Endogsaa Sindsformørkelse , visse Regler derfor , maa vi dog have taget med os fra vor Oprindelse . Hvad vi huser nederst i Sjælen , hvor skulde det have sin Rod uden netop i den lavere Dyreverden ? I Søvne er vi hjemme i disse Sfærer igen , og vi tilbringer jo da vort halve Liv i en bunden , ubevidst , og dog levende Tilstand , naar vi sover ; vi er da i en Underverden . En uvis Verden , ustyret , en Slummertilstand , med Rædslen liggende nær , saadan arter Tilværelsen sig for os naar vi drømmer . De lavere Dyr taber sig for vor Fantasi , set indenfra , i en saadan Underverden , de lever der altid , Orme , Krybdyr og Padder , alt det klamme Kræ der levede forud for Pattedyrene paa Jorden , Øgler og Amfibier , Fiske , Vandmænd , lige ned til Urdyret , den krybende 56 DYRENES FORVANDLING Slimting hvormed alt Liv begynder — man bliver allerede kold naar man tænker paa det , faar Is i Huden ... Havet er endnu fuldt af alle disse første udflydende Geledyr , Gopler , Polyper , som Dyrene allerlængst tilbage kommer fra , de vækker elementær Skræk , naar man ser dem eller kommer til at røre ved dem i Vandet , man synes man mærker Urstadiet slaa ud i Bevidstheden , et Mørke der smitter , en Afsindsfornemmelse , og man ter sig da ogsaa elementært , naar man faar en Vandmand paa sig — uartikulerede Brøl af de Badende , og et Skum i Søen hvor homo sapiens sparker , det er Vandmanden og Mennesket der mødes ! Er Frygt , Gru , da den almindelige Livsfølelse hvormed Tilværelsen begynder ? Herman Melville siger i sin mærkelige Bog om Hvalen , Moby - Dick : Though in many of its aspects this visible world seems formed in love , the invisible spheres were formed in fright ; et dybsindigt Ord . At sætte sig tilbage til de første Trin , mentalt , føler man er forbunden med Ulyst ; men det er ogsaa den indre Tilstand Dyret paa sin Udviklingsvej er stræbt fra ! Skræk smitter — hvorfor ? Laaget over Menneskesjælens Kælder ligger løst paa , der skal ikke meget til at ryste det af . Meget har man moret sig over Fruentimmers paniske Skræk for Edderkopper , den er naturlig , Edderkoppen er afskyelig , Rædslen kommer af sig selv som en Reaktion efter en Indlevelse . Om Edderkoppens Livsfølelse kan man ikke vide noget virkeligt , saa lidt som om Krokodillens , man maaler her som et Barometer hvor Kvægsølv - Søjlen er skilt ad , men man kan ikke nærme sig deres Verden uden UNDERVERDENEN 57 oprivende indre Omlejringer , det værker i Sjælen , ligesom Folk der har mistet et Ben taler om at de har ondt i Tæerne . Frygt og Ubehag hænger ved alle Havets krybende Vederstyggeligheder , de uhyggelige Krebs , Fiskenes vandkolde , gabende Selskab , Kælderverdenen , Underverdenen ! Hertil kom Fiskene og ikke længere . Fiskenes umaadelige Formrigdom er et tiltrækkende Stof for sig , mærkeligt ved den rige Afveksling , trods det dog som man skulde tro temmelig ensartede Element der omgiver dem ; det er nok Kampen for Tilværelsen i en ensidig Forstand der har præget og udpræget dem , og det at de i saa særlig en Grad er henvist til at leve af hinanden . Alle Fisk i en Stime er lige store , en Iagttagelse jeg finder hos en amerikansk Biolog , William Beebe ; der kan ikke være en større , for den vilde æde de andre , og ikke en mindre , for den vil blive ædt . Fiskene , de rigtig benede og skællede Familjer , ligger fjernt fra Pattedyrenes Stamlinje , de primitive derimod nærmere , som Hajen eller Støren . Her hvor de opstigende Former søges skal Fiskene , som skudt langt ud mellem Skabningerne , evolutionsmæssigt set , ikke beskæftige os længe . Fra Følelsens Side har man lidt tilovers for dem ; fra et Standpunkt hvor Smagshensyn gør sig gældende turde det siges at Fisken alt i alt ikke har drevet det videre end til at sikre sig en smuk Plads mellem Suppen og Stegen . Fysiognomisk har nogle af Fiskene , fornemmelig Torsken , afgivet Urbilledet paa et Lavmaal af Vid . Det synes tidligt at have paatrængt sig Opmærksomheden , i Forbindelse med an - den raa Gru der hænger ved 58 DYRENES FORVANDLING Underverdenen , Kunstnere som Breughel og Bosch laaner deres uhyggeligste og mest dæmoniske Mareridt fra Fiskenes Verden . Men selv i deres vildeste Orgier overdrev de ikke de Monstrositeter Fiskene selv kan drive det til , de havde ikke set Dybhavsfisk , som først en Eftertid har bragt op fra Urmørket en Mil under Havets Overflade . Breughels Syner og Delirier synes literære naar man ser hen til virkelige Skabninger som Tudsefiskene , Ekscellencen derimellem , Havtasken , der ligger i Havbunden som en Sæk , med en Art Fane rejst paa Næsen , et Medetøj eller en Følefinne — kommer en Fisk i Nærheden deraf aabner Havbunden sig som en Spigertønde , og ind klapper Fisken , hvis den blot er lige et Numer mindre end Sækken . Havtasken er ikke paa Vej til noget højere . Tværtimod , den skal høre at den er paa Retur , tilbage til Søanemonen og de andre tidlige Mavedyr , en Flab , undskyld , kamoufleret med Dynd , med Edderkoppens og Aagerkarlens nedrige Flegma ! For Resten skal Fiskene slet ikke bagtales . Deres Verden fængsler ved en uudtømmelig Plastik , Formernes synlige Overgang i hinanden , det vandslebne , ligesom gydte , der er over en Fisk , Forvandlingen paa fersk Gerning — Flynderen ! Man kan jo se hvordan den har trykket Bunden , og Bunden den , Problemet at gøre sig flad og dog beholde begge Øjnene ovenpaa har den løst , men Munden staar skævt , den vrider sig saa at sige endnu under Bestræbelsen . Flynderungen ser ud som en almindelig Fisk , under Væksten kan hele Overgangen følges . Længe inden Fiskene blev Fisk optraadte en fælles Stam - form , et ormeagtigt , lancetfiskeagtigt , UNDERVERDENEN 59 lungefisklignende , brusket Væsen , hvis Omformninger til den ene Side blev i Vandet og førte til de højere Fisk , til den anden Side satte Led op paa Landjorden , med en udvidet Fremtid for sig . Omtales maa igen Amphioxus , anset for et Mellemled paa Grænsen af Orm og Hvirveldyr , den har Træk der minder anatomisk om Børsteormen , har udviklet en Rygstreng og er altsaa paa Vej til et indre Skelet . Mere gennemgribende er den Forvandling der fører til at nogle Væsner som har været vant til at aande i Vandet , optage Ilt ad den vaade Vej , at de danner sig om til at aande i Luften , de skifter Element og bliver Stamformer for Amfibierne . Af Fiskefinnen bliver paa Landjorden en „Haand " ; hos Hvalen bliver den Finne eller Luffe igen . Forvandlingen fra Vanddyr til Amfibier maa tænkes at være gaaet for sig i Kystomraader med udtalt Ebbe og Flod , Mangrover , snart tørlagt , snart under Vand , et Forhold der kendes endnu og foranlediger nogle Fisk til at uddanne sig for begge Livsbetingelser , ligesom da ogsaa Leddyr , Krabber , gaar i Land af den Aarsag . Lange , genkommende Tørkeperioder , som de f . Eks . kendes i Australien , periodiske Oversvømmelser i Flodgebeter , som ved Nilen , tvinger Skabningen til at arte sig derefter . Lungefiskene lever under saadanne Tilpasningsforhold , som en Illustration til Landhvirveldyrenes Oprindelse , den Dag i Dag ; Navnet giver hele Forvandlingen . Biologerne forklarer Amfibiernes Opstaaen af denne meget naturlige , men i sig selv aldeles ikke nødvendige Aarsag ; til Forstaaelsen deraf hører Antagelsen af ensartet vekslende Aar - sager i meget lange Tidsrum , som 60 DYRENES FORVANDLING netop Ebbe og Flod . Maanen har en Skyld i Amfibiets Tilblivelse ; det er det Frøerne sidder og siger Maaneaftener i Tørvegraven : Tak ! Tak ! Hos Amfibierne gentager Udviklingsgangen sig i „Forvandlingen " , som hvert enkelt Individ maa gennemgaa ; som Unger er Amfibierne Vanddyr og aander ved Gæller , med Fiskehale , hvorfor man kalder dem Haletudser , i denne Tilstand genoplever de Familjens Kældertilværelse . Siden gaar de paa Land og bliver lungeaandende Padder , særdeles klamme efter deres Oprindelse . Salamandrene er „Firben " , paa Vej til Krybdyret . Men først naar Padden er bleven „tør " , har overvundet Gællestadiet , er Firbenet gaaet helt paa Land og er bleven Øgle . Fra Firbenet , i vid Forstand , nedstammer Pattedyr og Fugle . Skabningen har nu forladt Underverdenen og er bleven varmblodet . Dette er Herkomsten i kort Begreb , som man kan læse sig til det i let tilgængelige Haandbøger . SKÆLBIDEREN FORLADER man Fiskene , som Slægtninge for langt ude til at arve , skal der ogsaa kun i Forbigaaende dvæles ved Leddyrene , Krebs og Insekter . De fordeler sig i Vandet , Underverdenen , paa Landjorden og i Luften , men staar hinanden intimt nær i Habitus og Trin . Slægtskabet med dem ligger meget langt ude , vanskeligt at faa Øje paa , dybt begravet et Sted i Ormenes Urverden . Leddyr er forvandlede Orme , Ledorme , som har faaet Lemmer og et hærdet Hudskelet , pansrede Orme , med udviklede Bevægelsesredskaber ; Tusindbenene kommer vel den ældste Type nær . Ormen kryber eller svømmer , Leddyrene har Ben , Skabningen har drevet det til at gaa , ja Størsteparten af Insekterne endda til at flyve . I andre Henseender har Leddyrene bragt det til en speciel , relativt høj Kultur . Leddyrene hører jo til Jordens ældste Beboere , Trilobiter og andre primitive , nu uddøde Former kendes fra Jordens nederste sedimentære Lag , den kambriske og siluriske Tid ; Periodens Navne har i sig selv en haardbrændt Klang , som af Fajance og glacerede Skaar , og dog var disse fossilførende Lag en Gang Bundslam i Urtidens Have og boblende Sumpe rygende efter varme Tordenbyger , Jorden var endnu ung , kun Krybets Verden til , Luften havde aldrig set Fugl , eller firføddet Dyr betraadt Jorden , 62 DYRENES FORVANDLING Hvirveldyrene i Anlæg havde endnu kun Ormens langstrakte Form , det var Ormealderen . Og i den gik det hedt til , Tilværelseskampen i Sumpen var haard , det kogte deri som i en Gryde , Ormene drog Harnisk paa imod hinanden , tvang hinanden op paa Land , og her blev man Skælbider . Krebsdyr og Insekter har delt Elementerne imellem sig , men det er et Spørgsmaal om Krebsene oprindelig hører Søen til , det kan være Insekter paa et tidligt Trin der fra Landjorden har søgt Vandet igen , nogle Zoologer er af den Mening ; i saa Fald er Krebsen gaaet baglængs i mere end een Betydning . Den strenge zoologiske „Bestemmelse " der skiller mellem Krebsdyr og Insekter , nogle Par Ben og Følehorn mere , et udviklet Hoved eller ej , tog Naturen en Gang ikke saa nøje , Leddyrene var til at begynde med saa nogenlunde een Familje , som de for et uskolet Øje er det endnu , leddede og knirkende Ting , hvad enten det er en Hummer man har for sig eller en Skorpion . Mange gaar jo ud og ind i begge Elementer lige godt . Hvis Krebsdyrene oprindeligt er bleven Leddyr paa Land , sammen med Insekterne , har de Krabber der nu lever paa Landjorden gjort Rejsen frem og tilbage flere Gange , først er de gaaet i Land og er bleven Leddyr , saa er de vendt tilbage til Vandet og er bleven Krebs , endelig er de gaaet i Land igen og er bleven Landkrabber ; Naturen er taalmodig . I Vandet lever de største Former , men synes at stagnere ; Insekterne holder sig smaa , men varierer og nuancerer sig rigere ; saa Krebsene skulde maaske alligevel have betænkt sig . Leddyrene er næsten en hel Zoologi for sig . Kan man faa noget op i Sjælen man synes man har SKÆLBIDEREN 63 tilfælles med dem , kan man huske noget om dem , kan man leve med dem ? Krebsene omfatter man vel nok med samme Breughelske Uhyggestemning som alt andet leddet og mangebenet Kryb , de hører Underverdenen til ; til Krebsens Navn er knyttet Forestillingen om den mest frygtede af alle Sygdomme . Insekternes Verden staar os nærmere men er os aandelig talt en vistnok fuldkommen fremmed Verden , et utydet , uoptegnet Sprog , skønt vi deler den Luft vi aander , undertiden Seng , med dem . En Irritation der ikke staar i Forhold til Bagatellen som er Aarsag til den turde udtømme hvad Flertallet føler for Insekterne . At træde paa et Insekt er vor første Tilskyndelse , vor næste , mere civiliserede , at naale det op i en Samling . Insekterne har ikke drevet det til noget i Retning af Størrelse , til Gengæld er nogle giftige , men i Artsrigdom og Talrighed gør de sig gældende , tilkradser sig Opmærksomhed , paa Jorden , uformindsket midt i en Kulturtid . Hvem ved om Insekternes Alder er forbi ? Naar Pattedyrene og Mennesket har udlevet sig kan Fluerne blive de fleste , som man ser paa ethvert Aadsel , de sammensunkne Storbyer kan komme til at huse ikke andet end Centipeder , Hvepse og Myrer ; og hvad de kan svinge sig op til naar de er bleven ene paa Kloden , med Æoner for sig , er ikke godt at vide ; spørg Fremtidseksperten H . G . Wells ! Til primitive Former for Liv gaar Insekternes Oprindelse tilbage , men er særdeles højt specialiseret , kuriøst , et Ekstrem , uden iøjnefaldende Slægtskab med andre Udviklingsformer og tilsyneladende uden Mulighed for at tage en anden Retning mere end den Naturen er slaaet ind paa her , Sær - hed , i det smaa , højt forfinet , og 64 DYRENES FORVANDLING en lukket Verden for andre . Insekterne bliver i deres egen mærkværdige Lilleverden . Paa et tidligt Trin gjorde de fleste Insekter sig til Flyvere , Beherskere af Luften ; skal man hente Lignelse til det elegante Aeroplan man ser i Luften nu , men dog ikke har set mere end en halv Snes Aar , taler man om Guldsmeden , der var Flyver , Typen paa en Flyver , allerede i Juratiden , flere Jordperioder tilbage i Tiden ! Insekternes Formrigdom bærer Vidnesbyrd med sig om de umaadelige Tidsrum der har virket paa dem ; den overordentlige Variation taler om at Udviklingen har haft et særlig plastisk Materiale at arbejde med , flydende , letpaavirkelige Former , parate til at gaa over i ny , indenfor den Insekter tilladte Begrænsning . At Arterne ligger fast nu er formodentlig kun rent tilsyneladende , som at den lille Viser paa Uret staar stille ; det Indtryk vi har af Arterne er indenfor et Tidemaal saa kort at det maalt med Udviklingens Forraad af Tid er rent stationært . Et Blik paa Arterne siger at de maa have varieret sig ud af hinanden , Hvepse og Bier betegner iøjnefaldende Slægtninge med en og samme oprindelige Stamform ; en Billesamling efterlader Indtrykket af en Grundform der har forklædt sig og farvet sig om og gjort sig stor eller lille , Tusind Variationer af noget nær det samme Kræ , men hele Tiden en „Skælbider " , med et omfattende Ord , brugt af Almuen i en vid Almindelighed ; ofte kan Uvidenheden med en egen largesse , der minder om Naturen selv , gribe netop den Samleform Videnskaben aner men ikke kan slaa ned paa ; af en „Skælbider " har alle Coleopterer omdannet sig . Insekternes Metamorfose , Ordet brugt her fordi der ved Begrebet Forvandling menes Overgangen fra den ene Art til den anden , Individets Udvikling fra Larve gennem Puppestadiet til det fuldtfærdige Insekt , afspejler uden Tvivl Insektets hele Udviklingshistorie , paa lignende Maade som Fostret hos de højere Dyr gengiver Artens Afstamning i en Forkortning . Paa analog Maade , for Parallelen er ikke den samme ; Insekternes Metamorfose har noget fjernt og uklart , det er som om Forholdene derved ikke vil lade sig bringe i Fokus ; men man aner en Sammenhæng . Af en Kaalorm bliver der en Sommerfugl ; Kaalormen er ikke en Orm , og dog ved man at Insektet maa være begyndt som en nøgen Orm og gennem en lang Række Led har dannet sig om til Insekt . Sammenligner man Insekternes Metamorfose med Krebsdyrenes Larvestadier har man ogsaa et Indtryk af at Insekterne er paa en Gang oprindeligere og højere udviklet end Krebsdyrene . Hos Insekter med ufuldstændig Metamorfose gaar Omformningen gradvis for sig gennem flere Hudskifter , men hos dem med fuldstændig Metamorfose finder den endelige Forandring Sted i Puppestadiet , en Proces hvor en Række Mellemled saa at sige springes over eller tilhylles ; saaledes hos Sommerfuglene , de sidst og højest udviklede af Insekterne , her kommer det vingede Insekt færdigt og fuldvoksent ud af Puppen ; paa en eller anden Maade gennemløber det enkelte Individ altsaa ikke alene Artens men hele Klassens Udviklingshistorie , hvordan kan ikke følges og er ikke oplyst . Naar Larven har forpuppet sig danner der sig paa forholds - vis kort Tid en vidt forskelligt 66 DYRENES FORVANDLING organiseret Skabning indenfor dens Hud , ved en total Opløsning og Omlejring af Vævet , hele Dyret en Overgang et Kaos af Celler , „Materie " lig ; Lovene for Processen og Væksten er disse Celler iboende , uden at man ellers har forklaret sig dem . Det synes at være andre Vækstlove end dem man kender fra Fostertilstanden hos højere Dyr , der følger den biogenetiske Lov , maaske er det den samme , men modus en anden . Udviklingen fra Ægget gaar for sig paa Larvestadiet , Springet over i det nye Trin paa Puppestadiet , her er alle Overgangene , Udviklingsbilledet , paa en eller anden Maade fyldestgjort , men unddrager sig Iagttagelsen . Men hvad man saa før eller senere faar oplyst kommer man næppe udenom den Forklaring at man i Larven har Afspejlingen af et Begyndelsesstadium , som fører tilbage til Ormene , et eller andet Startpunkt nede hos Krybet . Naturens Mangfoldighed og Fremadskriden , dens uendelige Resource , dens Forskelligartethed i Metode og dens Spontaneitet har man et stærkt Indtryk af naar man er stillet over for Insekternes Verden . Udviklingen er her ligesom gaaet ud over , hinsides Udviklingen , men er dog Udviklingen , kun hindrer noget væsensfremmed en simpel Anskuelse af hvad der dog ikke i sig selv kan gemme store Hemmeligheder . Insekternes Verden er anderledes ; vi kan ikke følge dem , og dog mødes vi med dem paa et Urtrin , hos Ormen . Af den blinde lemmeløse „Maddike " bliver et fuldt færdigt , vinget Insekt , et Spilleværk , en Tone i Luften ; Udviklingens Kunst , Veje og Omveje , Jordens Historie , ligger imellem . Noget skønnere Billede paa Krybets Opstigning fra en vandbunden Tilværelse til Luften og Solen gives ikke end Guldsmedens Fødsel som Insekt paa en Sommerdag , som man kan være heldig og se det i SKÆLBIDEREN 67 Tørvegravene , Larven der kryber op ad et Straa , uimodstaaelig dreven af et Element og ind i et andet , Larvehuden der sprænges , og det vingede , endnu slappe og matte Insekt der kryber ud , Solen som tænder Farverne , Vingerne der folder sig ud og bliver til Planer som smeddede i Ilden , endelig den færdige Flyver der knitrer ud i Solen og Dagen , fuldt færdig , til en Sommer der er beredt fuldt færdig for den ! Insekternes Metamorfose , deres Stadier , hænger sammen med Aarstiderne ; Sommerfuglens Liv er knyttet til Sommeren , det ligger i Navnet , Puppestadiet benytter Sommerfuglen til at overvintre . Sin Vækst henlægger den til Larvestadiet , men det egentlige Liv i højere Forstand , Forplantning og Flugt , er indskrænket til den varme Aarstid , Sommerfuglen kender kun Sommer , hører til i Solskinnet , en Sjæl af Lys og Varme , at mindes den er at mindes en Skærsommer ; det er som om det udviklede Insekt fører sin egen Tid , en svunden varmere Jordperiode med sig . Sommerfuglene er bleven til sammen med Blomsterne , i tidlig Tertiærtid , den rige unge Tid da ogsaa Løvtræer begyndte at klæde Jorden , og Pattedyrene var i deres Vorden ; Nyskabthed og Barndom , en sorgløs Flagren , er knyttet til Sommerfuglene , de ligner bevingede Blomster . Med Sommerfuglene kommer en Vaar paa Jorden . Ja , for Aarstiderne kommer , en nordisk Vekslen af Klimaet i Løbet af Aaret begynder at gøre sig gældende i denne Periode , hvad enten det nu er en Fase i Jordens Afkøling eller en blot lokal Svingning i Temperaturen , Vintre sætter et Præg paa Skabningen , og det i et nyt , meget betydningsfuldt Spor , de varmblodede Dyr begynder at udforme sig af Reptilet , fyrer op indvendig for 68 DYRENES FORVANDLING at gøre sig uafhængig af Omgivelsernes Temperatur ; de kolde Krybdyr er paa Vej til Pattedyr og Fugle , hvorom mere siden . Udviklingen fra Orm til Insekt har Sommerfuglen tilendebragt i tidlige hede Aldre , men i sine Stadier bevarede den en Evne til at overleve senere forværrede Betingelser , da Aarstiderne satte et Skel mellem Sommer og Vinter . Insekter med fuldstændig Metamorfose lever naturligvis ogsaa i Troperne , hvor de ikke , i hvert Fald ikke saa bydende nødvendigt , har en Overvintring behov , skønt Regntiden kan være lige saa haard ved dem som Kulde ; under nordlige Breddegrader vilde det være Sommerfugleneumuligt at leve uden deres Evne til at overvintre som Puppe . I Sommerfuglens Stadier har man da Eksemplet paa en Tilpasning der paa en Gang afspejler Insektets Udviklingshistorie og Kaarenes Forandring paa Kloden . Insekterne tilegnede sig Flyveevnen længe , længe før nogen Fugl eller Flyveøgle nogensinde havde vist sig i Luften — hvordan kan det være gaaet til ? Om Fuglene har man en overbevisende Forklaring , de har udviklet sig af Krybdyr , som efterhaanden har erhvervet Svingfjer paa Armene , omdannede Skæl ; en Mellemform , Arkæopteryx , berømtere end nogen adelig Stamfader , er kendt ; herom i Anledning af Fuglene . Men Insekterne ? Noget Forsøg paa en Forklaring er jeg ikke stødt paa i Literaturen . Et Forhold falder dog i Øjnene som baner Vej for en Hypotese , Insekternes ringe Størrelse og relative Lethed , Vægten , Tyngden binder dem ikke til Jorden i den Grad vi er vant til at regne med ; et Menneske taaler ikke at falde fra en Højde SKÆLBIDEREN 69 der er nogle Gange over Menneskets Længde , et Insekt kan falde ned fra en hvilkensomhelst Højde uden ringeste Skade . Insekternes Muskelstyrke i Forhold til Størrelsen overgaar Menneskets mange Gange , en Skarnbasse kan bevæge en Vægt der for et Menneske vilde være det samme som at flytte et Hus . Den ringe Størrelse har rent statisk betydelige Fordele . Hertil kommer at Udviklingen af Vinger endda sandsynligvis har fundet Sted hos Insekter af den mindste Størrelse , som overhovedet næsten altid gældende for Variationen indenfor Dyreriget , det er de smaa upaaagtede Former der forvandler sig , de store er faste , bundne af Hensyn , de er „færdige " . Der er Fluer saa smaa at man omtrent ikke kan se dem , men fuldt udviklede , med Vinger og Alting , de hænger næsten af sig selv i Luften som Fnug eller Støvgran ; man kan tænke sig Insektet almindeligt vingeløst som en Mide der bliver ført op i Luften af Trækken ; idet Miden har benet og roet sig frem er den „Pirring " indtraadt som Vævet altid besvarer med Udviklingen eller Særudviklingen af et Lem , et særligt Lemmepar er traadt i Funktion , har fladet sig til som et Par Aarer , eller det er Skæl der har omdannet sig , Insekternes Vinger er jo da forskellige — men i hvert Fald Vingerne er under Tilblivelse . Væksten kommer saa siden ; af et lille bitte svævende Kravl at gøre saa forholdsvis drægtig en Flyver som Oldenborren er Naturens mindste Kunst , mere et Multiplikationsstykke end et Mirakel . Insekternes Verden er et Vidunderland , mærkeligere end noget af dem Swift har opfundet . Paa et vist Stadium af sit Liv er man Samler , i 70 DYRENES FORVANDLING Drengealderen , ligesom man en Overgang gør sig Huler eller fører Bue og Pil som en Indianer ; skulde Interessen for Biller og Kryb afspejle et Trin da Menneskeheden opsøgte dem for at spise dem , som Australieren endnu ? Entomologerne forbliver i saa Fald Ormespisere af Instinkt , de er lykkelige Fangere , man ser dem undertiden om Sommeren med deres Ketschere og Glas og længes tilbage til en Verden man en Gang havde Indblik i og som aldrig siden helt har lukket sig . De Insektkloge er ofte lidenskabelige , uforsonlige Folk , det umaadelige Omfang af deres Viden , som Stoffet betinger , Insektverdenen er den rigeste og mest udbredte af alle , levner dem ringe Taalmodighed overfor Lægmanden . Insekternes latinske Navne forlener Entomologen med en sproglig antik Distinktion , som kan gøre Tolk nødvendig hvis man vil nærme sig hans Enemærker . Lægmanden og Barbaren paa sin Side skatter Insekterne som man kan vente sig af den Horisont , for den almindelige Bevidsthed indgaar Insekterne rundeligt under Begrebet Utøj . Hvad smaat er falder mindre i Øjnene end Tørveskruer og Vejrmøller ; et overvættes stort Antal vil dog gøre sig bemærket , som f . Eks . allerede paa et bibelsk Trin Græshopper ; Fluen sætter sig paa Næsen af selv stumpe Iagttagere ; bidende eller stinkende Ting observeres , og man noterer sig at de har Ben . Den skønne Literatur , Æstetiken og Poesien , indlemmer et begrænset kræsent Udvalg af Insekter i sin Billedverden , i Spidsen naturligvis , og med Rette , Sommerfuglen , som indenfor Botaniken Rosen . Nyttig og populær var Bien allerede fra en Oldtid af , den , saavelsom Myren , et Sindbillede paa Flid . Alfeverdenen , et Foster af den folkelige my - tedannende Fantasi , laaner noget af SKÆLBIDEREN 71 Udstyret til sin luftige og diminutive Æventyrsfære fra Insekterne , Glimmervinger og sart , undernaturlig Størrelse ; Psyke , selve den græske Gudinde af hvis Navn det Sjælelige er afledet , har Sommerfuglevinger . Omvendt har Mytens Sprog sat Forestillinger og Navne af paa Insekterne , f . Eks . et vist Udviklingsstadium man kalder Nymfestadiet . En Skarnbasseart der lever i Middelhavslandene , Skarabæen , blev af de gamle Ægyptere hævet til et guddommeligt Symbol ; den eksisterer i flere kunstneriske Gengivelser end man ser levende Insekter . Silkeormens Saga ! Bier , Myrer , Hvepse og Termiter har gjort notable sociale Forsøg , gennemfører ordnede Samfundsforhold længe inden der var tænkt derpaa af Mennesket . Myretuer , med en vidtgaaende Arbejdsdeling , indgribende endogsaa for Individernes Fysik , og noget af en Statshusholdning , har ligget i de samme Territorier i forhistorisk Tid hvor vore Stamfædre strejfede om i primitive Familjehorder , paa et Standpunkt lavere end det vi kender fra de allerraaeste gryntende Vilde . Naar Pygmæen i Afrika bestiger et Termitbo bestiger han en By , et Kulturtrin hans Race ikke har naaet og næppe nogensinde skal naa . Man er gaaet vidt i Formodninger med Hensyn til Insekternes Aandsevner i den Anledning . Behøver Statsdannelse at forudsætte aandelig Anstrengelse , bevidst Plan ? Det blotte Antal , mange om en Levemaade , er nok , en Sværm som trods alt bliver sammen og tager Følgerne har Elementerne i sig til et Samfund , hvad enten det er i Myrernes eller Menneskets Verden . Tilpasningen indenfor en Sværm , Organisation og Arbejds - deling , indfinder sig af sig selv , 72 DYRENES FORVANDLING er noget lige saa uvilkaarligt som de naturlige Reflekser der bevæger Lemmerne ; man erindre at ethvert Individ , selv Myren , allerede er en Stat af Celler , med en vidt dreven Organisation . I Reflekserne , den uvilkaarlige , til Maalet førende Brug af Lemmerne , overgaar Mennesket hverken Bjørnen eller Flagermusen . For Mangevirkning synes der i Naturen at gives en Lov , vel en lignende af Nødvendigheden dikteret Vækstlov som den der paa et simplere Omraade ytrer sig naar en Bønne har Form tilfælles med Nyren : Vækst , Plads og Funktion skal under analoge Forhold give Former der ligner hinanden . Valnøddens Kerne ligner en Hjerne , den har som den Hemisfærer og Lober ; Udvidelse indenfor samme Plads , i en haard Skal , giver samme Resultat . Sandsynlighedsberegningen indenfor Assurancevidenskaben aabner et Indblik i Udviklingens Princip , et nødvendigt Udfald af et Kompleks af Momenter , der i sig selv er tilfældige og uden Mening . Af mange Væsner sammen danner der sig spontant , ved Tryk og Omformning , et Samfund . Det menneskelige Samfund har Mennesket ingen Fortjeneste af Oprettelsen af , det har oprettet sig selv . Fortjenesten kommer først bagefter , naar det gælder om at holde Samfundet oppe . Instinktet der gaar i den Retning er ikke medfødt , det maa erhverves ; de fleste føler vistnok samme Ødelæggelsestrang overfor Samfundet som den der besjæler det ædle Bymenneske paa Skovtur der splitter Myretuen med sin Stok . Ydre Foranledninger , Befolkningsvækst , er Aarsag til Samfundsdannelsen ; og ydre Foranledninger , eventuelt Lænker , tjener bedst til at holde Individet fast indenfor Sam - fundets Rammer . Først naar Arbejdsdelingen SKÆLBIDEREN 73 har ompræget Individerne indordner de sig af sig selv under Samfundet , for saa kan de ikke mere leve uden det . En uhyggelig Art af Haardhed , som Ingen er Skyld i , en Sorg i Naturen , over at den nedbryder sit eget Billede , Skabningens Nød , hænger ved disse Problemer . Det er ikke Sangforening alt hvad der grupperer sig ! Hvad angaar Insekternes Aandsstadium endeligt , som muligt oplysende for vort eget , paa et meget tidligt Trin , saa taler man om Insekternes højtudviklede Instinkt , som bekendt , og tilhyller dermed noget man ikke har nogen virkelig Figur for . Insekterne , der har specialiseret sig saa langt ud i en Sidelinje , fjernt fra Skabningens Hovedlandevej , kan meget vel være i Besiddelse af Forstandsformer vi ikke kender og ikke har Organer for at følge , vidtrækkende nok for Insekternes Praksis , Udslag af arvede Retninger i en indre Central ; eksperimentelle Undersøgelser man har anstillet med Insekter giver en Forestilling om en vis indre Mekanik , Tropisme , der svarer til deres Adfærd . Ratio derimod , i menneskelig aktiv Betydning , Overlæg indenfra , kan man næppe tillægge Væsner med et saa forskelligartet Nervesystem som Insekterne . En Slags Bevidsthed har de dog nok — men hvad mener man med Bevidsthed ? De fleste fuldtudviklede Mennesker , med en moderne Hjernekapacitet , har ingen , de arbejder , er sat i en Bevægelse , bruger sig , men er sig næppe bevidst , i abstrakt Forstand ; for det hele Menneske er Tanke og Funktion en Identitet . Det introspektive , med fri Bevidsthed udstyrede Menneske er en Varietet for sig . Bevidstheden som Summen af indre Erfaring , anvendt 74 DYRENES FORVANDLING paa Tilværelsen , kan være en konstant Værdi , ens for alle levende Væsener , selv om Omfanget er forskelligt , man er , og man fuldbyrder sig , en Proces der ikke behøver at blive bevidst . Man kan ikke se sit eget Skyggebillede i Profil paa Væggen , for vender man sig derefter er den borte , det er Reglen for normal Bevidsthed , den forflygtiger sig i Handling . Direkte spekulativ Tænkning derimod er et Sæt Spejle i Sjælen , en ny Bestræbelse , som har hævet Mennesket ud over sin Art . Men Bevidsthed i elementær Form er nok noget nær en Kvalitet fælles for alle Skabninger . Man kan se det paa Løbebillen naar den haster afsted gennem Græsset , den er ude i et Ærinde , den forfølger sig , fra Initiativets og Temperamentets Side er den os ikke fremmed . Noget som en Følelse , Passion , indre Bevægethed , synes man undertiden Insekterne kan lægge for Dagen : Larven umiddelbart før den skal forpuppe sig , den er urolig , den vandrer , har afsluttet sin Ernæring , og andre Ting trænger paa , den er „nervøs " , en tragisk Feber meddeler sig fra den til Iagttageren , næsten som naar en Kvinde skal barsle ; og Mysteriet er jo ogsaa overhængende , gennemgribende Ting foregaar i Larvens Indre , en kosmisk Uro , den maa forpuppe sig ! Lægger man den Hindringer i Vejen , for at prøve den , udfolder den en Fortvivlelsens Energi , som en stor Natsværmerlarve der blev sat under et Glas i Vindueskarmen , efter at den havde begyndt at forpuppe sig i en Tændstikæske , nu skulde det vise sig hvad den vilde foretage sig . Saalænge det var lyst vandrede den Glasset rundt uden at opdage at det førte den i en Cirkel , men om Morgenen var SKÆLBIDEREN 75 den allerede skjult i et Væv af Spaaner , som den havde bidt ud af Vindueskarmen , lige ned i den , gennem den haarde Maling ! Den bidende Lyd hørtes gennem hele Stuen , mens den gjorde sig færdig . Med en Nibtang at grave saadan et Hul i haardt Træ vilde være et Stykke Arbejde ; Larven vristede Træet op , Splint for Splint , og vævede sig et Hylster deraf ; for den Larve fik man Respekt ! Selv af sit Fængsel gør Naturen sig nyttig , naar den maa . Energi i Forfølgelsen af et Formaal , Lidenskab , er Vævet ibaarent , i Ytringer derfor kender alle Skabninger sig igen . Ellers , ret meget ud over den elementære Ernærings - og Selvopholdelsesdrift gaar Insekternes Psyke ikke , for en nøgtern Betragtning . Kommer man hjem med nogle Biller som man uklogt har puttet i samme Reagensglas vil man bemærke at en af dem har ædt sig ind i Bagkroppen af den foran , uden at ænse at en tredje bagved har ædt sig ind i Bagkroppen af den : en Kæde af Dyr der fortærer hinanden , her som andetsteds , er nok Højmaalet af Insekternes Moral . At Billerne i Glasset er Fanger , mens de fortærer hinanden , beskæftiger dem ikke , at Væggene i deres Fængsel er gennemsigtige Hindringer gaar ikke op for dem , det er Højden af deres Intelligens ; udenfor deres Mark er de aldeles ude af Stand til at gøre en Iagttagelse eller indstille sig paa den . Det hindrer ikke at Insekterne paa deres Omraade kan have Sanser vi slet ikke kender , som der er dem der tror . Men ud over Kræets Verden hæver deres Evner dem ikke . SKÆLBIDEREN 65 FORVANDLEDE KRYBDYR FOR at vende tilbage til Bakken i Tibirke — Firbenet man ser der er et almindeligt dansk Firben , en lille Levning der har bevaret sig under en nordlig Breddegrad fra den Tid da Krybdyrene beherskede Livet paa Kloden , som Lyngen hvori den lever er en Relikflora . Kun om Sommeren har Firbenet de Betingelser det egentlig hører hjemme under , og det endda kun paa rigtig varme Dage , midt paa Dagen , naar Solbranden staar paa , saa er Firbenet levende og springer som en Ild i Ilden , med noget af den Bevægelighed man kan tænke sig Skabningen har haft i svundne varmere Jordperioder , Sauriernes Alder , som man kan danne sig en Forestilling om endnu i Troperne . Firbenets Bevægelse , naar det snoer sig i Lyngen og spiller med Halen , leder Tanken hen paa en Fisk i Vandet , Smaafisk der bliver opskræmt ved Bredden af et Vand spræller og bringer sig i Sikkerhed paa ganske samme Maade . Oprindeligt er det Ormenes Bevægelse , vrikkende og til Siden , som Krybdyret har overtaget fra Fisken , eller de har hver for sig overtaget den fra Ormen ; Krybdyret har udviklet Lemmer men gør endnu Brug af sin Ormehale , ja til den Grad fore - trukket hos nogle at Lemmerne FORVANDLEDE KRYBDYR 77 forsvinder igen , afarves , som hos Slangerne . Naturen fører mod Maalet med den Gangart der under givne Omstændigheder fremmer mest ! En Sommer præsenterer Firbenet paa Bakken sig med Gaffelhale , det har faaet Halen læderet , sagtens en Fugl der er slaaet ned paa vor Ven , og i Stedet for som ellers at erstatte den med en helt ny har den beholdt den gamle og lagt sig en til ekstra , Saaret er antagelig ikke gaaet helt igennem , og saa har en Dobbeltvækst fundet Sted . Dette med Krybdyrenes Regenerationsevne giver en hel Del at tænke paa . Mens man staar og funderer over Firbenet ved sin Fod har man Lærken over sit Hoved — det skulde vel nu ikke ligge nær at de to Skabninger er det mindste i Slægt med hinanden ; og dog , de harfælles Oprindelse ! Fuglen er senere end Krybdyret , nedstammer fra et Krybdyr , som enhver Lærebog kan give Oplysninger om . De anatomiske Sammenligninger der hæver den i sig selv fjerntliggende Tanke over enhver Tvivl er knyttet til Huxleys Navn ; Fundet af Øglefuglen fra Juratiden har bekræftet Opdagelsen . Ingen Naturhistoriker har anden Forklaring end netop dette Afstamningsforhold , der dog altid vil vedblive at have noget forbavsende , i Slægt med Æventyrets fortryllede Skabninger og Hamskiftninger . Selv Æventyret naar ikke Naturen i tilsyneladende umulig men dog ganske simpel Formforandring . At Krokodillen og Nattergalen skulde være i Familje med hinanden — men det erde ! En Gang i Reptilalderen , ikke fjernt fra hvor Pattedyrenes Afstamning begynder , grenede Fuglenes senere saa store Klasse sig af . De var — hvis man 78 DYRENES FORVANDLING kan tale om dem inden de blev Fugle — oprindeligt firbenagtige Dyr som af deres Skæbne blev blæst op i Luften . Æg lægger de endnu , som deres Aner ; i mange andre habituelle Træk gaar Reptilet igen i Fuglene . Naar man ved det kan man se det . I Junglen paa Malakka færdes en stor græsgrøn Firbenart , paa Stier og banede Steder nær Landsbyerne , lige saa hyppig som f . Eks . Graaspurven hos os : naar den bliver opskræmt styrter den henimod sit Hul og gaar paa Hovedet deri , men den løber ikke paa fire , vrikker heller ikke med Halen paa Ormevis , en Bevægelsesmaade som den kan have opdaget ikke fremmer nok paa haard Bund hvor der ikke er Stængler eller Stene at arbejde imod , nej den rejser sig paa Baglemmerne alene , med Forkroppen og Halen højt rejst , til gensidig Balance , og i denne Stilling ser man den vende Hovedet og spejde bagud under Løbet , ogsaa en Fordel , at faa Hovedet til Vejrs , saa den kan holde Øje med Forfølgerne ; med Forlemmerne i Luften løber den ganske som et Menneske , og det er da ogsaa Begyndelsen til samme oprejste Gang , paa Baglemmerne alene , som Mennesket har tilfælles med Fuglene . Firbenet minder levende om en lille Mand i Spidskjole idet det saaledes render paa to . Bevægelsen kender man igen , Holdningen og Balancen , saa saare man ser en Høne rende over en Vej . Paa Java er Fjerkræet nøgent , en Høne over Vejen foran et Automobil , det er Firbenet fra Junglen om igen , næsten som om man saa det . Enhver kender den forfjamskede , rendende Høne — og er det ikke som om den i Sindsforstyrrelse fjerner sig fra sig selv og bliver Reptil igen ? FORVANDLEDE KRYBDYR 79 Skynder Firbenet sig hen imod en Karriere som Fugl , saa render Hønen fra den alt hvad den kan ! Enhver Sindsbevægelse slaar tilbage til et tidligere Udviklingstrin , en Fortidstype . Den velklædte Borger styrter ned i Niveau med en Vild naar han bliver „ude af sig selv " . Ira furor brevis est , siger Horats ; det rasende Mandfolk slaar sig for Brystet , det gør Gorillaen ogsaa . Naar „Haarene rejser sig " paa os , naar vi faar „Gaasehud " — er det saa ikke Hammen af lodne Forfædre og endnu ældre Skrækdyr der løber over os , sammen med et indre Fald i Sjælen ? Gamle Nervereflekser i Huden har vi formodentlig endnu , ved paniske Forskrækkelser faar vi Is i Blodet og fornemmer noget gyseligt — er det Krybdyret der gaar igen i os ? Kong Nebukadneser ! Hvad er overhovedet Inspiration ? Arierne staar for os som faste støbte Typer . Ikke alene er vor Observationstid for kort til at se Nydannelserne , de er næppe saa levende nu som i en Fortid , Skabningen mindre variabel mod Toppen , ligesom afkølet , Udviklingen i det hele vist mere tungtflydende . Ser man derimod hen til den Regenerationsevne Øglerne har bevaret tildels endnu , Firbenet som erstatter Halen med en ny , i det hele den større Frihed inden for Vævdannelsen hos mere primitive Dyr , og erindrer man ydre Omstændigheder , tidligere urolige Jordperioder , ingen Konstans endnu heller der , saa fatter man bedre Muligheden af at et Krybdyr kan danne sig om til Fugl . Formerne maa have udmærket sig ved en høj Grad af Plasticitet i den Jordalder da Fuglenes Forvandling fandt Sted ; samtidigt 80 DYRENES FORVANDLING slog Krybdyret ind paa en ny Vej i en helt anden Retning som førte til Pattedyrene ; indvendig og udvendig fra trængte Forvandlingen paa i Naturen . En almindelig Aarsag til organiske Nydannelser ligger i en Vævet iboende Tilbøjelighed til at reagere mod Tryk , „Pirring " , ved at trykke igen ; en vis Modstand , og Vævet tiltager i Vækst ! Ligtornen , en Nydannelse som Kulturmennesket skylder sit Fodtøj , afgiver et ikke appetitligt men meget godt Eksempel paa en af de Grundlove der er Skyld i Arternes Variation , om man vil Forvoksning . En Pirring eller et bestemt gentaget Tryk , en eller anden Henstilling fra Yderverdenen et eller andet Sted i Huden foranlediger Cellerne til at formere sig og hærde sig der , der bliver først haard Hud , siden danner der sig Horn , Dyrenes Klove opstaar ved et Gentryk mod Jorden ; Neglene kradser man sig til . Tænderne har ingen anden Oprindelse end at man tygger til man har dem , de har fra første Færd dannet sig ved Fødens Tryk mod Gummerne , som først bliver hornede , og er det , ved Tilbageudvikling , hos Fugle og Skildpadder , siden afsætter Benmasse , Rødder og et eget Ernæringssystem ; da Trykket ikke hører op , og eftersom Tænderne faar haardere og haardere Nødder at knække , væbner Benmassen sig med Emaille , omtrent et Mineral og haardt som Glas . Men holder man op at tygge paa faste Ting trækker Tænderne sig forholdsvis hurtig tilbage igen , se Myreslugeren , se Nutidsmennesket ! Tænderne har vi jo ellers som bekendt fra en Stamform med Bendannelser i Huden , omtrent som Hajen nu , idet Mundhulen oprindeligt er et indkrænget Parti fra Over - huden ; en almindelig Væbning af FORVANDLEDE KRYBDYR 81 hele Kroppen har for Gabets Vedkommende ført til Tænderne ; en særlig Brug har gjort dem til det de er nu . Et falsk Billede af Pattedyrets udviklede Tænder har man i Hummerens Klo , „Kindtænder " og „Hjørnetænder " af ganske samme Form — men det er netop kun Formen der er den samme . Disse „Tænder " kan kun være opstaaet ved et Tryk ; det samme Tryk giver da under vidt forskellige Forhold samme Form . Her som ellers har man et overbevisende Indtryk af Naturens Vækstlighed , som holdes indenfor Regler , uden at den dog røber Plan . Hjortens Gevir er opstaaet ved Pirring fra dens Omgivelser , Skoven , Grenene har slaaet den i Hovedet til den fik en grenet Opsats der , i et Træs Lignelse , et mærkværdigt Eksempel paa Identitet af Vækst og Aarsag , Tilfælde og Nødvendighed , i Forbindelse vel med Beskyttelseslighed . Af Vane og for overhovedet at udtrykke os tillægger vi Naturen en Hensigt , Ratio , vor egen ; det er ikke til at se at Naturen har nogensomhelst Hensigt . Den gør ikke „Forsøg " , som man plejer at sige for at orientere sig mellem dens utallige Variationer , hvad den frembringer , hvad der sker , er uvilkaarlige Følger af den ene Krafts Bestræbelse efter at møde og afbalancere den anden . Man slaar paa Ambolten med en drabelig Hammer , men Ambolten slaar igen ; man udsætter sit Skind for Træk , og der bliver et Haar . Et Krybdyr frøs og blev haaret : Pattedyrene . Et andet skabte sin egen Træk , slap den faste Grund under Fødderne ; og udsæt Øglehuden længe nok for en Luftstrøm , under Omstændigheder bliver der en Fjer ! Blæs paa Firbenet , og det bliver Fugl ! Reptilets Forvandling til Fugl kan forklares paa to Maader , fra en løbende Form , som har uddannet sig til Svæver , eller fra en klatrende , der har taget Afspring fra Træerne , herom hersker der Uklarhed ; begge Forklaringer lod sig jo da forøvrigt antage paa en Gang . En endnu levende gammel Fugleform , Hoatzin , i Sydamerika , en af Biologer elsket Fugl , til hvis Hjemsted Valfarter foretages , har som Unge endnu bevaret to Kløer paa Vingen , Rest af den gamle „Haand " , hvormed den hjælper sig naar den klatrer i Træerne ; den er Styrtedykker , ligesom Isfuglen , ogsaa et Fingerpeg om hvordan Flyvningen er begyndt . Hvad enten Afspringet har fundet Sted fra et Træ eller fra et Sted paa Jorden under Løb har Udviklingen haft samme Aarsag , Reptilet trykker paa Luften , og Luften trykker igen , Aartusinder maa til naturligvis , Dyret faar Skæl paa Armene som det breder ud under Svævespringene , og Skællene bliver til Fjer . Forfølgelse fra andre Skabninger med Appetit skynder paa , de mest fjedrede klarer sig bedst og faar mere Afkom end andre , den der svæver længst kommer længst , og saaledes bliver Fuglene til . En Forudsætning er at de har været Løbere , paa Bagbenene alene , først , en Erhvervelse der kendes fra andre Øgler , visse Dinosaurer ; med Forlemmerne har de grebet i Luften og virkelig ogsaa faaet Støtte fra den ; den første Flugt har været en Glideflugt , men siden kommer alle de andre Fugletræk til , Varmblodighed og fuld Fjerdragt . Fuglen klæder sig paa til Luften og erobrer alle Breddegrader , den faar Motor , en vældig Udvikling af Brystben og Muskler , og forsvinder i Skyerne . De første Fugle havde endnu Tænder i Næbbet og en lang Firbenhale med Fjer paa FORVANDLEDE KRYBDYR 83 begge Sider , som man ved fra de to forstenede Eksemplarer der kendes . Paa Dansk findes en udførlig Fremstilling af Fuglenes Afstamningshistorie , gemt væk i et ornithologisk Tidsskrift , af Maleren og Fuglekenderen Gerhard Heilmann , med et originalt Forsøg paa en Rekonstruktion af den særlige Øgleart Fuglen maa tænkes at stamme fra , og meget oplysende Tegninger , den burde kendes af andre end Ornithologer alene . Flyveevnen var udviklet en Gang før , inden Fuglene løste Problemet , af de mærkværdige , om kæmpestore Flagermus mindende Flyveøgler , et helt andet System , som imidlertid ikke havde Fremtiden for sig , i Sauriernes Grav hviler nu Flyveøglen , som dog en Gang har fugtlet Luften med sine store følsomme Skindvinger . Det blev for koldt for Flyveøglen ; Fuglene derimod tilpassede sig til ethvert Klima . En af dem , Pingvinen , udholder den haardeste Kulde der overhovedet kendes paa Kloden . Flugten var ikke en Gang det kostbareste , Pingvinen har taget Luffer paa , ligesom et Par Vanter , og for Resten er den godt paa Veje til at blive Vanddyr igen . Hesperornis , en uddød Dykker , drev det saa vidt i Vandet at ethvert Spor af Forlemmer forsvandt , kun et eneste Ben under Huden levnet , den svømmede med Baglemmerne , i Modsætning til Pingvinen . Skal man egentlig kalde den en Fugl mere ? Selv Fluen holder Almuen for en „Fugl " , Sommerfuglen bevarer sit Navn , det er da altsaa væsentlig Flyveevnen man tænker paa . Men Udviklingen af Fjerbeklædningen , til Beskyttelse af Egenvarmen , er i hvert Fald noget Fuglene er ene om , selv om de sætter Vingerne til ; Dunene 84 DYRENES FORVANDLING er da ogsaa en tidligere Erhvervelse end Svingfjerene . Fjerene var en ny Mode i Naturen , som Haarene , der blev valgt af Pattedyrene , Formaalet det samme , men Elementet afgørende . Fjerdragten har sat Fuglene i Stand til at udbrede sig over hele Jorden , ad Luftvejen , og overvinde Aarstiderne , fra Pol til Pol , mens deres Stamslægtninge Krybdyrene er indskrænket til Troperne , eller hvis de holder sig i de tempererede Bælter maa ligge i Dvale om Vinteren ; saa vidt førte den nye Mode dog , med Fjer i Stedet for Skæl . Hvis man kan tale om Mode i Naturen , hvad der ikke er ganske hen i Vejret , har der nok været særlig levende og variable Moder i Reptilalderen . En Egenskab hos alle Forverdenens Krybdyr , som man kan slutte sig til af Knoglefundene , har været en fantastisk Forskelligartethed i Ydret , Udstyret ; man maa igen tænke paa Firbenets Evne til at erstatte en tabt Legemsdel . Nydannelser gaar i det Utrolige , som Folkefantasiens Drager og Uhyrer ikke formaar at overtrumfe , de primitive Krybdyr har bevaret alle Muligheder i Vævet , som om de har haft Vitalitet fordelt rundt omkring paa Kroppen , Forvandlingsevnen har været livlig , til den Grad maaske at man kan tænke sig en Art præge sig om allerede indenfor een , eller ganske faa Generationer . Fra Sauriernes Skeletter kan man tænke sig til Ydret , Huden , ikke den Krybdyrmode de ikke har smykket sig med , Huden har reageret imod enhver Paavirkning , formet sig efter ethvert Lune , de uddøde Kæmpeøgler har været som vandrende Bede , hvori Tilfældet , Omgivelserne og Dyrets Vaner har plantet saa en Gevækst , saa skrækkelige Torne eller Horn , Benkamme , Knyster , FORVANDLEDE KRYBDYR 85 Vorter og Skæl , vel tjenlige til Beskyttelse , men sikkert ogsaa Tegn paa en vis spirende Forfængelighed , primitivt forstaaet , Pragtudfoldelse for Kønnets Skyld , en Charme Kamæleonen nyder Ry for endnu ! Mode og Parringsvalg er knyttet til hinanden . Endnu levende Krybdyr med stærke livlige Kulører giver en Forestilling om hvilke Farver Saurierne kan have haft , vandrende Uhyrer i alle Regnbuens Farver ! Og noget af denne Arv er gaaet over paa Fuglene : Hanekammen , Kalkunens Hovedprydelser ! Kasuaren ! En Del af den Farvepragt Krybdyrene uden Tvivl har ødslet med i Huden synes at gaa igen i Fuglenes Fjerdragt . Fra de tidlige Formers Frugtbarhed i Huden , som var i Stand til at frembringe omtrent hvad det skulde være , har Fuglene deres Fjer . De er bleven til ved en ganske speciel Pirring , Lufttryk under Fart , og Lufttrykket ligesom tegner sig paa dem , fra Ribben og ud til hver Side af Fanen , Vindens Stempel , næsten som naar den kruser et Vand . Fuglene har grenet og spaltet sig ud i en Uendelighed af Slægter , Familjer og Arter , men indenfor samme Dyreklasse er der faa der i det væsentlige er bleven hinanden saa lig som Fuglene . De skifter Element , opgiver endogsaa Vingernes Brug , men Ingen har helt formaaet at vende tilbage fra den Plads i Naturen deres Forvandling bestemte dem for , de er og bliver Fugle . Hvordan de har udviklet sig af hinanden til alle de Slægter vi kender , Fuglenes Fylogenese , har man indgaaende Undersøgelser af , anatomiske og morfologiske Sammenlignin - ger , uden at det dog kan siges at 86 DYRENES FORVANDLING Fuglenes Stamtræ en Gang for alle er udarbejdet . Ikke en Gang systematisk er Fuglene bragt paa Plads endegyldigt endnu . En Ordning i Grupper og Familjer , som samtidigt giver Fuglenes Udviklingshistorie fra neden af op , tilstræbes , men er endnu ikke bragt i Harmoni med en Inddeling der støtter sig til rent ydre Kendemærker . De nyeste zoologiske Lærebøger , Boas , Hertwig , indrømmer det , men bibeholder af praktiske Grunde endnu den gamle hævdvundne Inddeling , efter Habitus , i Vadefugle , Skrigefugle o . s . v . Uglen vil Enhver der har gaaet i Skole regne til Rovfuglene , og Systematiken har den der endnu , men med Bemærkning om at den i Virkeligheden hører til andetsteds , i Nærheden af Natravnen , Caprimulgus , som minder om en stor Svale . En Delingslinje mellem Fuglene fra Naturens Haand har man i det Forhold at nogle som Unger er fuldt udviklede og i Stand til straks at forlade Reden naar de er kommen ud af Ægget , mens andre bliver lang Tid hjælpeløse i Reden og maa mades af Forældrene , man tænke paa Kyllinger eller Svaleunger ; de første Former maa være de tidligste , nærmest i Slægt med Krybdyret , hvis Unger straks er uafhængige af Forældrene ; de andre er senere , mere Fugle , med en Kultur der fjerner dem længere fra Udspringet . Svømmefugle er tidlige Former , Sangfuglene de seneste ; mest oprindelige , reptilagtige er Strudsene . Naar man har færdedes en Del i Naturen , flere Steder paa Jorden , ikke som Fagmand , men udstyret med en almindelig Opmærksomhed , opsummerer man et rent umiddelbart Indtryk af den ene Fuglearts FORVANDLEDE KRYBDYR 87 Overgang til den anden . En Række Alle kender gør det let at se , den der gaar fra Alliken over Raagen , Skaden og Kragen til Ravnen , det er ikke meget andet end en Forskel i Størrelse der her gør sig gældende , Habitus og Væsen er saa ens som mellem Medlemmer af den samme Familje ; Udviklingslinjen er tydelig . Foran den mindste i Rækken , Alliken , vilde jeg paa eget Ansvar stille Stæren , som fører over i en helt anden Fuglefamilje . Forandret Type men bevarede Træk der tyder paa fælles Udspring støder man paa i Naturen og ved ikke om man skal tro sine Øjne eller Lærebogen , jeg er saaledes kommen for Skade at se forvandlede Duer i Papegøjerne . Naar man i Tropeskoven ser en Papegøjeflok pibe forbi tror man at have Duer for sig , Flugten har ganske samme Karakter . Er det helt tilfældigt at et folkeligt Blik har givet Kakaduen dens Navn ? Naturligvis , Papegøjen har vendt en Taa og er bleven Klatrefugl , men se en Gang paa de Fødder , det er Duefødder ! Næbet har Papegøjen udviklet til en Tang , en ren Nøddeknækker , men se nøjere paa Næbet og Næseborene , det er dog et Duenæb ! Fjerene , Farverne har de samme Nuancer af bleget Rubin og Creme man kender fra Duerne . Især overfor de simplere Papegøjeformer kan man ikke befri sig for den Tanke at man her staar overfor forvandlede Duer . Junglen er fuld af Turtelduer og Papegøjer , selv bliver man lidt hed i Hovedet og ser Syner , en Udviklingstaage hvori Fugle forvandler sig . Duernes store Variationsevne er jo iøvrigt kendt . Tamduens mange Varieteter var et vigtigt Materiale i Darwins Haand til Bestemmelsen af Arternes Oprindelse . Erindringer fra Østen og Amerika , mange forskellige Fugle jeg har set , suppleret med hvad 88 DYRENES FORVANDLING man ellers ved , har for mit Vedkommende faaet Hønsefugle og Rovfugle til at gaa op i en muligvis utilladt Enhed . De har mange Træk tilfælles , Arter som kommer hinanden nær . Fra Kalkunen til visse Gribbearter der lever i Amerika , hvor Kalkunen ogsaa har hjemme , er Afstanden ikke saa stor , hvis man har set dem i Naturen . Selv fra Kalkunen til Kondoren gaar der en Bro , hvis man ser rigtig paa dem . „Sekretæren " , Slangefalken , har noget hønseagtigt ; mange af de mindst udprægede Rovfugle gør Indtryk af at være forvandlede Høns , oprindeligt frø - og ormeædende Fugle der er bleven Kødædere og Jægere . Fødens Beskaffenhed , forandret Diæt , i Forbindelse med nye Fangstmaader , skal nok præge en Fugl om , naar Omgivelser og lang Tid hjælper til . At Hønsene har fuldt udviklede Unger og at Rovfuglene sørger for deres skulde altsaa skille dem ad , men det er jo netop kun Udviklingstrin , Stadier fra den ene Art til den anden ; det siger at Rovfuglene er de seneste , og at Hønsefuglene i hvert Fald ikke kan have udviklet sig af dem . De mindste Hønsefugle , som Vagtlen , fører Tanken i andre Retninger ; man ser for sig fælles Stamformer , alle Fugle koblet sammen i en fælles Oprindelse , som man ikke en Gang føler Trang til at faa den endelige Klarhed over , Naturen selv er alt andet end klar . Det er jo netop det der er det nye ved Udviklingen , det er det der er Opdagelsen , at Naturen sprænger Systematiken . Videnskaben arbejdede en Tid lang med species , men Arterne er ikke staaende ; i Grunden lader de sig kun bestemme flygtigt som den ene paa Vej til den anden , saa at sige kinematografisk . Det er spe - FORVANDLEDE KRYBDYR 89 cies der er en Abstraktion : man taler om Ørnen — hvilken Ørn ? Fuglene har indtaget Luften og udviklet en Stil ; Kondoren der holder sig svævende en Mil oppe i Himlen , ovenover Toppen af Andesbjergene , i rolige Kredse , uden nogensinde at behøve at røre Vingerne , har drevet det til en Adel , den fuldkomne Beherskelse af Luftens Regioner ; Maagen der følger et Skib i Nordhavet , Time efter Time , i en bidende Frostvind , glatblæst , strakt som en Ten i Luften , utrættelig roende og glidende , svøbt i Hvidt fra Næb til Halefjer , man kan ikke faa sine Øjne fra den , den er lutter Form , Form og Energi , et Mesterstykke , Naturen har udtømt sin Kunst i den . Store Fugle paa Vingerne , Storke , Traner , har en uforlignelig Majestæt , reduceret til et elendigt Fjærkræ , en sulten Fugl , naar man ser dem i Fangenskab , det er Flugten der er Fuglens Sjæl . Fra Ørnen laaner Kongemagten tidligt sit Symbol : Næb og Klør ! Ørneblikket , under et Bryn af Fjer , taler om at her har Form og Magt skabt sit eget Udtryk , som hos Løven , kongelig skuer Ørnen ned fra Toppen af sin Skæbne . Folketroens Engle og vingede Feer , Kunstens Genier , har laant Fuglenes Vinger , højere end til Fuglene kan selv fantasibaarne Luftvæsner ikke svinge sig ! Men Forlemmernes Omdannelse har Fuglene betalt dyrt , naar man ser hen til Pattedyrenes Karriere , de havde brudt en Bro af bag sig da en Fætter til dem blandt de vingeløse Krybdyr arbejdede sig ind paa helt nye Baner , hvor Frigørelsen af Haanden skulde løfte i en helt anden Retning . Fuglene er og bliver Fjerkræ . Men som de nu en Gang følger os , langt ude til en Side og dog 90 DYRENES FORVANDLING nær , saadan som de lægger Æg og funkler i deres Fjerpragt i alle Paradisfarver , er de en levende Erindring med paa Vejen om de overdaadige Grotider i Jordens Ungdom , da Dyrehammen svulmede af tusind Muligheder og brød ud i ødsle Former , ikke for at naa et Maal , men for at udtømme sig i Former . Med Aandsevnerne er det vel saa som saa . Men skal Alting nu have Visdom , fordi Mennesket er saa begavet ? Markedsgøglere og Pøbel , har de Aand , naar de er stillet overfor Dyr ? Deres egen lille lumpne Sjæl er det de vil se , naar de klæder Chimpansen paa og faar den uskyldige Abe anbragt ved et Bord med Bajere paa , eller stablet Trolden op paa en Cykle , eller lært den at ryge Tobak , saa kender man sig igen i Nedværdigelsen og betaler Entre for at se den . De store „tæmmede " Rovdyr pisker man til at gruppere sig og sidde smuk paa Tønder og Pyramider i Cirkus , blændet af Projektøren og under sagte Vellyd af et Orkester , en Krænkelse af ædel Natur , som Smag betragtet under Lavkastemaalet , fra Følelsens Side modbydeligt . Hundene skal gaa paa Bagbenene , med Halen ud af Bukserne , og ligne Publikum — Publikum ligner dem ! Jack London stiftede i sine sidste Aar en Forening mod Fremførelsen af tæmmede Dyr for Offentligheden ; han var selv Hundehysteriker , men det var civiliseret gjort at foranledige Dyretæmmeren hængt . Fuglene skal snakke , Poppedreng faar Sukker , hvis den nemmer sin Ejerindes sjælfulde Dialekt ! Hvorvidt Dyrene har Sjæl drøftedes for nogle Aar siden af flere Videnskabsmænd og en Literaturhistoriker i Anledning af en Hest i Tyskland som kunde FORVANDLEDE KRYBDYR 91 stave og regne — et Bedrageri , som det siden viste sig — hvilken Aandfuldhed , ved Sjæl kunde de Lærde kun forestille sig deres egen ! Bymennesket skubber sin Snakkesalighed over paa Dyret ogsaa , anden Form for at leve end ustanselig Mundgalop kender Tingesten jo ikke selv . Den ødeste Indbildningskraft maa til for at bedømme Væsener udelukkende efter hvordan de ytrer sig . At lade Dyrenes Væsen strømme ind i Sindet som det Dyrevæsen det er , simpel Sympati , til det er Kulturmennesket for kunstigt . Og dog er det let , i et Blik paa Dyrene , i Optagelsen af deres Form og Identitet , kan man underholde sig med dem , leve med dem . Taabelige er Fuglene , men de er Former Naturen har fyldt , beundringsværdigere jo renere de staar i deres eget Relief . Betragt de lige udrugede Kyllinger , for et Øjeblik siden laa de rullet sammen som en oval Bold indeni Skallen , nu render de tappert omkring paa smaa hærdede Ben , styrtet paa Hovedet ud i et Erhverv , ikke fem Minutter gamle ! Refleksmæssig , med en nyttig Trang , hakker de ned paa Jorden efter en grynagtig Ting , ser paa den med det ene Øje — mon Gryn ? Som trukken i en Snor piler de til — Firbenets kendte Hurtigløb — naar Hønen skraber , Maven taler undervejs og siger Pip , det gælder Livet , og kommer man sidst faar man da heller ingen Ting . For Resten er Kyllingerne som bedøvede , en Livsfølelse vi maaske kan forestille os naar vi har faaet et Slag i Hovedet , omtaagede af Næringssorger til enhver Tid , med et opspilet Udtryk af Taabelighed , runde Øjne , de er i Verden for Føden , kender ikke Tidsfordriv , det er den 92 DYRENES FORVANDLING stride Hverdag for dem lige fra Ægget til de med plukket Hals og lange skællede Reptilskanker , afklædt til Øglen , havner i Viktualievinduerne ! Mellem de idiotiske Remser der fortælles for Børn er der en virkelig genial , den om Kyllingen , Kylle - Rylle , der fik en Nød i Hovedet ude i Skoven og skyndte sig hjem til sin Moder i den hellige Kyllingeforskrækkelse og erklærede : Skoven vil falde ! Hvorfor Kylle - Rylle dog troede det ? Jo , for det fille , det falle i min Hovedskalle ! Saa rendte de allesammen ! Den ægte , galopperende Fjerkræidioti er her truffen . Se en Gang paa Strudsen i Zoologisk Have — det lille flade Øglehoved i Forhold til et Par Hesteben , de totalt vidløse Øjne med Børster omkring , Ruder ind til den absolute Intethed — at indføle sig med den vilde kræve en eller anden grov bestialsk Akt ! Strudsens Forstand er bleven et Ordsprog , et Maal for negativ Intellekt , Historien om at den tror sig skjult naar den har stukket Hovedet i Busken : saa lille et Hoved skjult , og saameget udenfor ! Altædende er Strudsen til den Grad at man faar en Mistanke om at den end ikke kender sin Mad ; naar alt gaar ned skal der ogsaa træffe at være et eller andet nærende imellem , saadan gaar det til at den lever ! Strudsen er en af de tidligste , mest primitive Fugleformer , Øgleudspringet nær , den har sat Flyveevnen til igen og er bleven en Løber ; til en lavtstaaende Type har den lagt et rudimentært Minus . Alligevel , æventyrligere Væsen kan man ikke lade sine Øjne hvile paa , det er Naturens vildeste Formpragt lige i Synet . Bygningen af Strudsens Fod alene har en Plastik af enestaaende Finhed . 82 DYRENES FORVANDLING Men for Mennesker der lever i Filmens Tidsalder er Strudsen naturligvis ikke noget , før man faar den dresseret , det vil sige klædt paa , med Mamelukker og en Parasol under Vingen ! Fjer har den i Forvejen , en Hattebutik over hele Kroppen , føj hertil Danserindelader , at gynge sit Korpus hen over en Scene og at blotte blegrøde Laar — og Alle vil kende og elske Strudsen , Filmsdivaen op ad Dage ! Eksempler paa høj Udformning og Tillempning til en Plads i Naturen , Aandsevner nok til at hævde den , men ikke noget at give hen af , har man i Fuglene . Og dog , de synger . De højest udviklede af Fuglene , i Størrelse de mindste , har i Erstatning for andre Veje Naturen lukkede for dem faaet Sangens Gave . Naar Lærken fylder sig med Luft og stiger kvidrende mod Solen og Skyerne siger en tør Betragtning at det er for at fængsle Magen ; men det er mere , Lærken henrykker sig i Følelsen af hvad den kan , den svinger sig ind i det Morgengry hvor Livet for den og alle Skabninger begyndte . Den er en Fange i sin Skæbne som Fugl , men Flugten og det fyldte Bryst er bleven en lykkelig Verden , hvordan det saa gik andre . Hvad Lærken ikke har naaet , i Sammenligning med det umaadelige Menneske , at lægge Støvler og Stenbro mellem sig og Jorden m . m . det fuldbringer den syngende , idet den bliver borte i Himlen og Solskinnet . Saa aer er maaske alligevel noget om at Fjerkræ og Himmeriges Rige hører sammen ! Har Sjælen lukket sig hos Hønen , det altid i Jorden skra - bende Kræ , den værkeligt kaglende , 94 DYRENES FORVANDLING naar den skal lægge Æg og har ondt bagi , Hønen som ikke en Gang hæver sig til Flugt mere , et Stykke afsluttet Natur , som hos Fiskene , hvor Appetit og Form har forenet sig om det hurtigst mulige Fremstød gennem Vandet efter Føden , Flab med Finner — saa hæver Lærken sig syngende over sin Begrænsning , lægger Krybet under sig , som den stammer fra , og blander sin Legemsvarme , det lille hede Hjerte , med Straalevarmen fra Solen . Lærken er bleven en Kunstner , som Solsorten , som Nattergalen . Det er Lærkens Salighed , og der gives ingen anden , det gælder alle Dyr , Mennesket indbefattet , Skabningen kan ikke triumfere over „Støvet " paa anden Maade end denne , at gaa op i Universet just paa den Plads hvor man er bleven sat af Naturen . Til sit Rum formaar Mennesket at lægge , ved at ihukomme sin Oprindelse . I Udvidelsen af Sindet , Henrykkelsen og Forklarelsen finder der en Blomstring Sted , et indre Udbrud af alle Tider og Trin . Lidenskaben , det elementære Vredesanfald , Hidsigheden er , som før berørt , en Elevator der styrter sit Offer ned i en Skakt gennem alle Kulturens Etager , Sjælens Udviklingstrin og Stadier , lige ned i Kælderen , Underverdenen : gennem Raseri til Barbaren , Vildskab til den Vilde , Fæiskhed til de Umælende , Gru , Sindsformørkelse til de laveste Urvæsner — og op igen , naar Hemningen har sejret , med arbejdende Bryst og alle Aarer bankende , Udvidelsen efter den forfærdelige indre Konvulsion , op i Dagen og Klar - heden til det civiliserede FORVANDLEDE KRYBDYR 95 Menneskes Niveau igen , hvor man tørrer Sveden af Panden efter Farten , svimmel og taknemlig , hvis man har styret sig og undgaaet at gøre Skade undervejs . Elementær Lystfølelse derimod , den stærke frie Glæde der hænger sammen med Følelsen af Vækst , Harmoni med Omgivelserne og sig selv , Følelsen af at man lykkes , ikke Selvopholdelsesdrift , for her er noget man netop er i Færd med at hæve sig over , ikke Glubskhed , ikke Forfængelighed , men Skønhed i Sjælen , det er Udviklingstrinet som er kommen i sin egen Ligevægt . Alle Skabninger tror jeg er lige , naar de giver sig hen , hver paa sin Plads , til denne indre Balance i deres Væsen . Selve den simple Fornemmelse af Liv er nok saa temmelig ens , hvad enten man staar højt paa Udviklingsstigen eller ej , hos alle Skabninger , for saa vidt som Vævet er ens , for det er jo dog paa en Rapport fra Vævet Bevidstheden beror . Omfanget derimod er forskelligt . Man kan se paa Dyrene at de har det som os andre i Kroppen , deres Fornemmelse af at være kan ikke arte sig meget anderledes . Dyrene klør sig ; naar det klør kradser vi os ogsaa , kan det fornemmes uens ? Dyrene gaber , spærrer Kæberne op og gyser , ryster paa Hovedet bagefter , en Skala i Sjælen man kender . Hesten gaber og gør Kæften skæv , ryster sig i Selen , jovist , og i det samme gaber man selv , for Gaben smitter , saa identisk er den tilgrundeliggende nervøse Reaktion — hvor fjern er man egentlig Hesten i det Øjeblik ? Man ser da ogsaa 96 DYRENES FORVANDLING broderligt til hinanden , naar man har gabet — naa ja , skal vi saa igen ? Selv Fuglene gaber , en typisk Gaben , skønt de kun har et Næb at gabe med . Det kommer naturligvis over dem ganske som hos os , Utidighed , en vis Ebbe i Funktionerne som gør at man gaber , med Kril i Kæbeledet og et Stød af Tungsind , øde Øjne og Lyst til at nedlægge Livet . Men saa har man imidlertid forfrisket sig , ladet sig , og kan igen — med mindre en ny Gaben siger at nu maa man sove . Søvnen — den kommer da ens over Skabningen ! Naar Kyllingen finder sig et solet Sted og staar og blunder , og blinker døende , og dypper i Søvnen , og falder om naar den er helt henne , og vaagner og rejser sig og staar og blunder og rokker igen , hvor kender man det : en Nød man er i , som der ikke er anden Hjælp for end at sove , Sødmen ved at udslukkes der løber gennem alle Aarer — ja videre er Mennesket da ikke kommen , hvad Søvnen angaar , end det lille hjerneløse Kræ der staar og dypper i Solskinnet og lader den ene Bølge af Søvn skylle hen over sig efter den anden . I andre Henseender er Tilknytningen til Livet forbleven identisk op igennem Dyreriget , alle Trin : Forplantningens Fysiologi . Elementær Elskov , den dertil knyttede Nervereaktion , er uden Tvivl kvalitativt den samme hele Vejen op gennem alle Udviklingsstadier , den selvsamme indre Solild , nedlagt i et Nervecentrum , i Urcellen , hvad enten det er Fluen eller Mennesket der parrer sig , en vital Kontakt , hvis indre Volumen eller Farve næppe kan være væsensforskellig . De fleste Dyr skaber sig jo ogsaa udadtil nogenlunde ens hvad angaar Forplantningen , FORVANDLEDE KRYBDYR 97 ustyrlig Ophidselse og et Moment af Fornedrelse , elementær Hede , Blottelse , Selviskhed hinsides ethvert Hensyn , hen over Konkurrentens Lig , kort sagt Liv og Død i Luften ! Fuglene har paa dette Punkt ikke mere Værdighed end andre Skabninger . Som forvandlede Krybdyr satte de Haanden til . I Udviklingens Stafetløb toges Staven fra dem og blev ført videre af et andet hurtig løbende Firben , paa Vej til Pattedyret . FORVANDLEDE KRYBDYR 93 HERLUF WINGE MAN kan ikke studere Pattedyrene uden at mindes en Mand der kendte dem og har udredet deres Afstamningshistorie frem for Nogen her i Landet , ja i hele Verden , et Navn af international Rang , indenfor Zoologer , ellers næsten ukendt . Herluf Winge var i fyrretyve Aar ansat ved Zoologisk Museum i København , den dystre røde Bygning bag Universitetet der ligner et Tinghus og indeni minder snart om en Buntmagerbutik , snart en Kirkegaard eller en Række Katakomber under Jorden , med udstoppede Dyr , Kranier og afpillede Benrade op gennem alle skumle Etager , for Flertallet vel en Naturaliesamling med kuriøse Ting , Kæmpesommerfugle og Konkylier , i Kælderen Hvaler og et Hav af Stank , men for Naturhistorikeren et Arkiv , hvor han godt kan faa et Liv til at gaa , og endda synes det er for kort . I mere end en Menneskealder var Herluf Winge at finde her , som Stedets Aand , en lille hvid Mand i en Kittel , smal som et Barn , altid flyttende omkring med Skuffer og Kasser fulde af Ben . Og endnu er han ligesom i Luften oppe paa Museet , man venter at møde ham i de lange tusmørke Korridorer , hvor der lugter saa fysisk , af Dyr i Spiritus , Naftalin og Garvesyre , en tungsindig sødlig Lugt der minder om Troperne , Mangroven , Livets Barselstue , og om HERLUF WINGE 99 Komposten , hvor Affaldet gærer . Men han kommer ikke mere ud af en Dør med Knogler og Kasser i Favnen og et lille Blink i Brillerne , et venligt Søgelys vendt imod Personer paa Gangen , Herluf Winge døde i 1923 . Den lille Nisse paa Zoologisk Museum er selv gaaet til sine Knogler , opløst i den Natur han kendte og elskede som ingen anden . Han gik ud som et Lys i en Trækvind ; det havde jo aldrig været nogen Fakkel der sprudede og synede i Tivoli , en lille Flamme , men følsom , som det tyste Stjernelys i Æteren . Faa vidste overhovedet hvem han var , da hans Død stod i Aviserne , et ukendt Verdensnavn er jo lige saa meget som ingen Navn , hans Betydning og Ry laa indenfor en Kreds af Navne Verden over , Osteologer , Palæontologer , som heller Ingen kender . Han var ikke Professor , behøvede ikke at være Lærer , han var fra første Færd økonomisk uafhængig , kunde ofre sin Tid paa sin Videnskab alene , Doktorgraden tog han ikke en Gang ; han var og blev tørt Magister i Zoologi . Den beskedne Stilling ved Museet beholdt han sagtens for at være Samlingerne nær . Videnskabeligt knytter Winges Navn sig til Bearbejdelsen af de P . V . Lund ' ske Samlinger paa Zoologisk Museum , hjemsendt fra Knoglehulerne i Lagoa Santa i Brasilien , et zoologisk Æventyr for sig , og et Omraade hvor dansk Naturforskning rører det store Grundplan hvorpaa international Videnskab er opført ; Darwins og P . V . Lunds Veje ligger paa et Punkt nær ved hinanden . Til Bestemmelse , Paavisning af Udviklingen har man i Lunds Samlinger et tilstrækkeligt Apparat ; Winge førte dette Arbejde ud i sin Konsekvens . 100 DYRENES FORVANDLING Under Glas for sig i Museets Hal staar Skeletterne af de mærkværdige uddøde Kæmpedovendyr fra Brasilien P . V . Lund drog frem , zoologisk en Skat faa Lande har Magen til , mere fantastiske end Folkeæventyret , for et trænet Øje Udviklingen selv , Nøglen til dens Lovmæssighed trods alle Fabler og Luner . Det er dog kun den store Parade , Museets fyrstelige og umistelige Samling af uddøde Gumlere ; P . V . Lund sendte Knogler hjem af alle andre uddøde Pattedyrformer ; Winge bearbejdede Materialet i sit store Værk paa Latin : E Museo Lundii . Resultatet deraf og af andre Afhandlinger sammenfattede han i et tre Binds Værk paa Dansk , Pattedyr - Slægter , hvoraf første Bind udkom før , de to sidste efter hans Død . Lunds Arbejde falder fra Tyve — Trediverne i forrige Aarhundrede ; et lille hundrede Aar har det altsaa taget at blive færdig med disse Benrester gravet op i afsides Kalkstenshuler i det fjerne Sydamerika , to Generationer om det . Til Bestemmelsen af Knogler medbragte Herluf Winge særlige Forudsætninger og Anlæg ; og her er da for Resten en Side af hans Virksomhed der vendte imod en anden Kreds af Kyndige , Arkæologer og deres Videnskab , og gjorde ham kendt for en lidt større Almenhed , Winge var Knogle - Ekspert ved Udgravninger og som saadan berømt , for Finesse og Usvigelighed , som en anden Sherlock Holmes . Man gav ham et Ben , en Stump af et Ben , eller ukendeliggjort ved at Stenalderfiskeren havde gjort en Pren deraf , og efter at Winge havde ladet sine Øjne hvile paa det faldt Dommen : Odder , Raadyr eller Vildsvin , Dyret ungt eller gammelt ! Men han vidste jo meget mere ; en Knogle eller en Tand af et uddødt Dyr , aldrig set af noget HERLUF WINGE 101 Menneske , bestemte han og gav Dyret en Plads i Systemet , Udviklingstrinet , Mellemformen , Overgangen fra den ene Art til den anden ; Omfanget af hans Evne her , Opøvelse og Hukommelse , er det jo umuligt for almindelige Mennesker at sætte sig ind i . Han begyndte tidligt , Anlæget gjorde sig gældende allerede i Barndommen , under Omstændigheder der lyder som en Forudbestemmelse , en lille zoologisk og arkæologisk Myte . I Faderens Hjem , et Landsted den Gang udenfor København , hvor nu Østerbro ligger , Frölich omtaler Wingerne i sine Erindringer , gravede Drengene tilligemed en lidt ældre Broder , den tidligt afdøde Oluf Winge , ogsaa Zoolog , i Haven , paa Drengevis , og fik gamle Ben op , som de øvede sig i at bestemme . Stedet var en Boplads ; hvor Haven laa var i sin Tid en Vig gaaet ind fra Øresund , og her havde Stenalderfolket haft en Station . Af den Slags er der afdækket flere i Københavns nære Omegn ; i Charlottenlund Skov , lige bag „Over Stalden " har der ligget en Landsby i Oldtiden , smaa Kæmpehøje ses mellem Træerne paa begge Sider af en Slugt , her har været et Aaløb , et tjenligt Sted for Jægere og Fiskere at bo . Men Bopladsen der laa i Winges Barndomshave , den er Byen gaaet hen over , med sine Gader og Kaserner . Til Gengæld gjorde Byens Udvidelse den stille Lærde til en formuende Mand , idet Grundene steg , Ingenting uden at der er Mening deri . Som Darwin havde Herluf Winge ikke nødig at tænke paa Udkommet , han blev saa at sige foræret til Videnskaben . Vil det ske mere ? Vil man unde en Mand et sligt Ly mere ? Nu er det ikke givet at enhver Dreng bliver Zoolog fordi han graver Ben op i en gammel 102 DYRENES FORVANDLING Køkkenmødding ; Winge blev det , en særlig Tilskyndelse , Sans for Orden , Formfornemmelse , maa have ligget ham i Blodet . Der maa have været en vis Ælde i ham , som gjorde at han genkendte gamle Ting , Ungdom kan man lige saa godt kalde det , Placering i Tiden , Overblik givet som paa Forhaand , Samlertrang og systematisk Evne , Vedholdenhed , Utilbøjelighed for Spektakel ; i hvert Fald han var født Videnskabsmand . Allerede i 1882 offentliggjorde Winge en Afhandling om Pattedyrenes Tænder , som blev banebrydende , et System hvorefter ethvert forhistorisk eller endnu levende Pattedyrs Plads i Udviklingsrækken kan bestemmes efter Tænderne alene , saa meget vigtigere som det ofte kun er Tænderne , eller en enkelt Tand , der er bevaret af uddøde Dyr . Amerikanske Forskere har senere udvidet Systemet efter samme Princip og har haft Fordelen af et Verdenssprog , tilgængeligt for Alle , men der er Enighed om at Winge var den første der gjorde Opdagelsen med sin lille danske Afhandling . „Af Tanden Dyret " blev det faste Udgangspunkt for en Metode som ikke senere er bleven forladt . Den hang sammen med hele Winges Betragtning , er som System , og i de Resultater den bringer til , Udviklingen selv . Herluf Winge var Evolutionist , stærkt til den Side man afleder fra Lamarck , han betoner det selv , Tilpasningen , Formforandringen , som Dyrenes Overgang fra den ene Art til den anden fører med sig , var den Udviklingsfaktor der havde hele hans Opmærksomhed . Med et Udtryk betegnende for ham taler han om Dyrenes Arbejde , uden at han dog paaviseligt no - get Sted forudsætter et Maal af primært HERLUF WINGE 103 sjæleligt Initiativ , som Lamarckister af nyere Skole gør sig til Talsmænd for ; Ordet Arbejde og Brugen af det var i Winges knappe Udtryksform tilstrækkeligt . Over Udviklingen selv filosoferede han ikke , den var ham en Kendsgerning . Ved Dyrenes Arbejde mente Winge vel noget lignende som nyere engelske Forskere der taler om Dyrenes activity , kun tænkte han ganske uabstrakt . En Sætning af Pattedyr - Slægter , Indledningskapitlet om Pattedyrenes Afstamning fra Krybdyrene , giver med hans egne Ord hans Opfattelse : „Hvad der er sket paa Vejen fra Krybdyr til ægte Pattedyr , er , at der er fremkommet en Række Ændringer som Følger af virksommere Liv . Ædelyst har sat Udviklingen i Gang ; egen Graadighed og Frygt for andres have bragt øgleformede Krybdyr til at bruge deres Evner med særlig Flid , og de have arbejdet sig frem til at blive Pattedyr . " Simpelt og eksakt ; Udtrykket virksommere Liv rammer i Pletten . Stykket giver ogsaa Winges Stil , lidt gammeldags , uden Omsvøb , ubearbejdet . Skribent var Herluf Winge ikke , skønt tilstrækkelig klar skriver han kun for Meddelelsens Skyld , uden Form eller Tone i Sproget , løjerlig barnet , yderst kortfattet , næsten som om det er en privat mundtlig Ekstrakt af hans Tanker han har nedskrevet . Hans Bøger er for Størstedelen kun ensformige Nedremsninger og Lister over anatomiske Iagttagelser og Sammenstillinger , det kunde ikke være anderledes efter Arten og Omfanget af det han arbejdede med . Men i de korte indledende Oversigter over Slægterne falder der mange ukunstlede Bemærkninger af afgørende Vigtighed ; hvad der kommer fra hans 104 DYRENES FORVANDLING Værksted , fra en Mand med hans Indsigt og Myndighed , lægger man Mærke til , selv om det henstaar umonumentalt , uden Vægt lagt paa Sproget . I de følgende rent maleriske , men ikke uvidenskabelige Forsøg paa at trænge ind i Pattedyrenes Udviklingshistorie følger jeg Winge ; der kan mere end en Gang endnu blive Lejlighed til at anføre et Ord af ham . Herluf Winge havde den Venlighed at gennemse nærværende Forsøg for mig i en første Form ; hans Rettelser og Vink skylder jeg at jeg greb Opgaven an grundigere og efter fornyet Gennemgang af Materialet . Udtrykket maatte skærpes , i evolutionære Spørgsmaal har Affattelsen en afgørende Betydning . Zoologisk Museum var mig ikke fremmed , jeg tog Eksamen i Zoologi , den der hørte til lægevidenskabelig Forberedelseseksamen , Kantussen , i sin Tid der ; Liitken var Professor den Gang ; det varede nogle Aar inden jeg vendte tilbage til Zoologien . Forstaar sig , jeg har aldrig været Zoolog andet end af Smag , har aldrig forfulgt et Samlerarbejde eller foretaget nogen original Specialundersøgelse der kunde berettige mig til at kalde mig Zoolog . Siden Specialiteterne skal holdes klare , lad mig da nærmere bestemme min Holdning til Zoologien som den Skribenten ellers i Almindelighed indtager til sit Stof : at faa noget læseværdigt ud deraf . I en literær udvandet Tid prøvede jeg at anvende Zoologien paa Skønliteraturen , som jeg har anvendt Antropologien paa Kunsthistorien . Allehaande Specialiteter , strengeligt sondrede , og som ellers aldrig ser hinanden , kan HERLUF WINGE 105 bringes til at mødes i Kunsten . Naturen er ikke Specialist . Af Zoologen skal man ikke forlange digterisk Form , tværtimod han arbejder med Stoffet selv under Hænderne , det er min Bestilling at forvandle et ellers utilgængeligt Stof til Billeder , føre det ud i Natur og Tid igen , gøre det mytisk . Hermed turde Arbejdsdelingen være sket Fyldest . Da jeg dukkede op i Zoologisk Museum igen var det Winge jeg kom i Berøring med . Jeg kendte ham fra før , det var Arkæologien der førte os sammen , rent tilfældigt , men det efterlod et Spor for mit Vedkommende ; Winge var med til Udgravningerne af Ertebølle - Bopladsen i Himmerland ikke langt fra mit Fødested , først i Halvfemserne , og var ogsaa ofte i Farsø , hvor den Gang Madam Hansen residerede paa Kroen , berømt for sin Mad , en fortryllende , tohundredpundig Kone . En dejlig Sommer maa det udgravende Selskab have haft der ved Limfjordsbredden , lige overfor Livø , med Molerskrænten lige ved og ældgamle Strandgaarde , endnu med en Oldkultur , op langs den afsidesliggende Kyst . Winge saa man som en lille venlig , tilbageholdende Mand , med et tyndt Fuldskæg , allerede gammelagtig og som om han altid havde været gammel ; hans blaa lyse Øjne passede mærkelig godt til de vide Udsigter og fjerne store Himle i Jylland . Han var den Gang i sit Livs Sommer . Herluf Winge døde ugift . Hans hele Liv hengik ikke i Zoologisk Museums Kældre , som en Klosternatur maa man ikke tænke sig ham . Et andet Billede jeg erindrer af ham var fra Rudersdal Skov , som jeg 106 DYRENES FORVANDLING traf at komme igennem et Foraar , vistnok paa Cykle , farende , af Herluf Winge saa jeg kun et Glimt , men det er bleven i min Erindring til denne Dag . Han sad paa en Bænk i Udkanten af en Beplantning , med nogle høje lyse Bøgetræer i Nærheden , nysudsprungne , de unge Kroner i et Væld af Lys , han sad umageligt op og ned med en Noterebog i Haanden , men med hævet Hoved og et ensomt , henført Smil , lykkelige Øjne , den gamle Mand lyttede til Fugletoner , var i Fugleselskab , Foraaret udøste sin Pragt over hans Hoved ; saadan vil jeg altid se ham for mig . Naturhistorien var jo ikke for ham et tørt Pusleri , den kom fra hans Hjerte . Skønt Pattedyrene var hans Særfag var han lige saa meget Ornitolog , ogsaa af Gavn , han efterlod et stort bearbejdet Stof her . Men alle Skabninger havde hans Kærlighed , selv Rovfuglene , han vilde ikke have dem udryddet og lagde et godt Ord ind for dem . For alle Dyr var han en Advokat , tog dem i Forsvar med en næsten moderlig Følelse ; han kunde blive højrøstet , saa vidt hans skrøbelige , uendelig varsomme Stemme tillod det , ja ganske bitter , hvis man efter hans Mening lagde for stærk Vægt paa f . Eks . Pindsvinets Morderiskhed , Pindsvinet spiste skam hovedsageligt Snegle ! Sin Have i Hellerup havde Winge som bekendt ladet henligge som Vildnis , et Fristed for Fugle og alt andet Kravl der vilde tage Ophold der , Pindsvinet iberegnet , han elskede Pindsvinet , strakte uvilkaarligt Armene frem , som Hønen de beskyttende Vinger , naar man udtalte sig blottende om Insektæderens Karakter . En Del af sin Formue testamenterede han til Oprettelsen af en Vildt - Reserve , et Sted der for altid skal være fredet for Fugle HERLUF WINGE 107 og Kræ , en Fremtid kan faa det at se som en Natur - Ø midt i en stenet By , naar København en Gang er skredet hen over hele Landet . I denne Ømhed og Beskyttelsestrang , der strakte sig lige til Mariehønen , kunde man søge en af Grundene til at Herluf Winge sluttede sig saa erklæret til Lamarck ; Darwins Selektionslære med dens stærke Understregen af - Tilværelseskampen vilde ligesom ikke blande sig med hans følsomme Natur . Ikke at man kan være blind for Naturens Ubehag , men man kan have sin Opmærksomhedssfære andetsteds . Arten af Herluf Winges Arbejde , den rent anatomiske Bestemmelse , maatte jo drage Tilpasningen i Forgrunden , dominere Summen af hans Indtryk , hvorimod Studiet af Dyrene i vild Mark aabner Øjnene mere for Tilværelseskampen og Udvælgelsen . At erklære sig enten for Lamarckist eller for Darwinist beror paa noget i Smagen . For en evolutionær Betragtning kan de to Retninger i Virkeligheden ikke skilles fra hinanden . At den ene Udviklingsfaktor skulde udelukke den anden er en almindelig Vildfarelse , gængs selv hos Oplyste , som med en fjendtlig Tendens gerne ser Udviklingens Bekendere splittet . Selektion og Tilpasning udelukker ikke hinanden , tværtimod , som den svenske Forsker Wilhelm Leche har udtalt , er det netop Antagelsen af at begge Faktorer har været virksomme der løser Kardinalspørgsmaalet ; og han føjer til at Darwin selv anerkendte begge Principer . Men om Udviklingens Teori paa sin Plads senere . Hos Winge var Følsomheden et Ekstrem , uden dog at have noget sygeligt , som det Svagsind man kender fra kvindelige Hundetilbedere , Ynkelighed laa 108 DYRENES FORVANDLING ham fjern ; i Følsomheden bundede hans Initiativ og Finheden af hans Metode . Tilsyneladende eksisterede der en Modsætning mellem den lille Mands Spædhed og hans aandelige Kapacitet , ligesom mellem hans Stil og hans Stof ; naar man havde brudt den Tanke ned i sig at ethvert betydeligt Menneske nødvendigvis maa være Atlet opløste Modsætningen sig til en Kausalitet . Netop fordi han var følsom , som en Lysflamme for en Luftning , optog han Indtryk Andre vadede hen over , han var et forfinet Instrument . I den uanselige , værgeløse lille Lærde skjulte sig en stærk viril Tankevirksomhed , de Indtryk han fik og som beroede paa haarfin Sansning bearbejdede han haardnakket og længe i en bestemt Retning . Han var den hensynsfuldeste , blideste Karakter , men man havde ikke kendt ham længe før man i hans sarte , elskelige Væsen stødte paa noget som under Omstændigheder gjorde Modstand , noget fast og adamantint i Grunden , Energi og megen Bestemthed , det var bedrock ; paa den hvilede hans Arbejde . For Dyrene , for alt hvad der har Liv og for Livets Former var han det fineste Mikrometer . Slige alkærlige Karakterer er ikke udrustet for Tilværelseskampen i en raa Form og gør sig ikke bemærket paa Torvet , men deres Livsgerning rejser i al Stilhed en Skranke , farlig for Uvidenhedens hadefulde og larmende Bande . Det er gjort , Ingen har værdiget det Opmærksomhed , hvad Puslingen sad og havde for med gamle Knogler , han har stille føjet Naturens Led sammen ; Klarhed , Sandhed kan aldrig udryddes naar den en Gang er bragt ind i Verden . Pattedyr - Slægter er saadan en Højborg , Dyrenes Genea - logi , en umaadelig Familje , uddød og HERLUF WINGE 109 levende , udredet fra Roden og ud i de yderste Forgreninger , hvordan det ene Led kom af det andet : Udviklingen , saadan som den har fundet Sted , dokumenteret simpelthen med Rester af Dyrene selv . Ingen der vil danne sig en Mening om Menneskets Stilling i Naturen vil nogensinde komme uden om den . INSEKTÆDERENS AFKOM NEDENFOR Grusgraven , paa Landevejen mellem Bakkerne og Mosen , ligger en Morgen en død Spidsmus . De fleste vil tage det lille , kun et Par Tommer lange Dyr for en almindelig Mus ; og Forvekslingen er maaske netop Grunden til at man finder den , der er andre der har taget fejl , Rovfuglene der er slaaet ned paa den , eller Katten der har taget den , i den Tro at det var en Mus , men har ladet den falde igen , efter at have kendt dens Duft , det er ikke nogen kornernæret og sød Markmus de har faaet fat i , men en stramtlugtende lille Rovæder med Skarnbassens og andre vitriolvædskende Insekters Parfume osende ud gennem Skindet . Undersøger man Dyret nærmere vil man da ogsaa se at Munden og Tænderne er anderledes end hos Gnaverne , Spidsmusen har en griseagtig Tryne og hele Munden fuld af spidstakkede Tænder som en Alpekæde i mindste Format , ikke Musens fire smaa Mejseltænder foran og flade Kværne til Kindtænder efter et Mellemrum i Kæben , det er tydeligt at man her staar overfor et meget oprindeligere Dyr . Behaaringen hos Spidsmusen er ogsaa af en anden Karakter end hos Musene , mørkere og mere fløjls - eller dunagtig , som en Luv , den samme Pels man kender fra Muldvarpen , aaben - bart en ældre , mere primitiv INSEKTÆDERENS AFKOM 111 Beklædning end hos andre Pattedyr ; Kænguruen , der er et Pungdyr , Næbdyret , der er et Kloakdyr , og som begge staar Krybdyret nærmere , har en lignende luvagtig Haarklædning . Man maa tænke paa Fugleungers Dun og paa den Haarklædning , Lanugo , Fostre har paa et Udviklingstrin . Paa Oversiden af Poterne og paa Halen er Spidsmusen skællet paa en bestemt Maade der kendes igen fra Firbenene . Fra smaa Krybdyr nedstammer Insektæderne ; og gaar man med Spidsmusen i Haanden op i Lyngen til Firbenet , hvor Lærken staar syngende oven over , har man paa et Sted forsamlet tre Typer som er nøje i Slægt med hverandre , men hver for sig næsten til Ukendelighed mærket af Naturens Skilleveje . Bærer Insektæderne endnu Stigmata , som er nedarvet fra Krybdyret , saa kan alle Pattedyrenes vidt forgrenede og vidt forskellige Slægter igen afledes af Insektæderne , naar Bro bygges over de jordfundne Mellemformer . Udviklingen kan eftervises saa at sige grafisk , gennem Tandsættet , Winges Bedrift ; hans første zoologiske Arbejde som tyveaarig Student var en nøjagtig gennemført Sammenligning af Spidsmusens og Muldvarpens Kranier , et ganske lille Stykke af den Udviklingsvej der gaar fra de laveste til de højest udformede Pattedyr , men Metoden sikker , for hvad der er sket i det lange Løb maa nødvendigvis kunne eftervises paa den minimale Afstand mellem to Stationer . En anatomisk Forskel svarer nøje til Forskellen i Habitus og Levevis . For straks at give et levende Indtryk af den forbavsende Formforandring Pattedyrslægterne er undergaaet , Insekt - æderafkommets Plastik , skal her 112 DYRENES FORVANDLING voves en Anskuelsesmyte , kort , for ikke at gaa i Sykke udenfor Videnskabens faste Grund . Der var en Gang en Insektæder , at se til som en Spidsmus , men som Spidsmus ung , nede ad Juratiden til , den fik et Kuld Unger , som allesammen begav sig ud i den vide Verden . Spidsmusen traf at blive fossil , Uforgængeligheden , og blev saaledes samtidig med sine Efterkommere , let fortalt , en Æon efter . Hvad var der bleven af Kuldet ? Det var gaaet dem allesammen godt , de havde forladt den fædrene Grøft med Appetit og havde arbejdet sig frem til gode Stillinger , om end i meget forskellige Brancher . En Skælbider syntes de fyldte godt i Munden , da de drog hjemmefra , men det kan nok være Gabet tog til , Verden viste sig at være et Madsted , til sidst kunde man køre med Hest og Vogn lige ind i Flaben paa en af Efterkommerne ; men det er at foregribe Begivenhedernes Gang . Den første af Ungerne søgte Insekterne i Luften , den gik Flyvevejen og blev Flagermus , en Karriere der ikke førte saa vidt fra Ophavet som man skulde tro , i Størrelse blev man ved det beskedne Musemaal ; en af Familjen naaede dog at blive sammenlignet med en Hund i Størrelse , skønt det er en lille Hund , den var bleven Frugtæder og havde taget Ophold i Troperne . Det blev da den der repræsenterede ved den store Pattedyrrevu , hvor den gamle Spidsmus skulde konfronteres med sit Afkom ; den indfandt sig flyvende , med en Mango i Munden , og noterede sig som Pteropus , til Tjeneste . Et Par Stykker fulgtes ad og gik Myreædervejen , blev ved Jorden og Termitboet , den gode gamle Insektsmag , rigeligt med Myresyre og Skedevand i Munden , de fik Ormetunge og en Rørmund uden Tænder , eller beholdt et Par Stumper , hvorved de paadrog sig Navn af Gumlere . Den enes Familje blev Myrediæten tro , den anden gik hen og blev Bladæder , maa man tro fordi den uskyldigt aad Myrer i Træerne og aad Løvet med ! Uskyld og en høj Grad af Efterladenhed præger denne Familje , der med skellig Grund bærer Navn af Dovendyrene . Det største af dem , Kæmpedovendyret , naaede op imod Elefantstørrelse , men havde det Uheld at uddø . Det kunde derfor ikke komme til Stede ved Insektæderstævnet uden som Skelet , med Inskription : Megatherium . Levende derimod , med Bjørnekraller og Buskhale og et Hoved som en Ibis , indfandt sig Myreslugeren , i Fare for at blive sendt hjem igen , Ingen troede en saadan Skabning mulig , og den lever saa langt borte at det turde være Løgn , i et usandsynligt Sydamerika , men den kom , Myrmecophaga tridactyla , hvadbehager ? Lige ud ad Appetitens Landevej gik en anden af Kuldet , voksede og kunde ikke i Længden blive ved Biller , selv mange af dem , Græshoppeaar ; Kvaliteten har ogsaa noget at sige : Køddyr , med Blod i , det er dog det der nærer ! Fugleunger , Mus , smaa Pattedyr af egen Størrelse , selv om man er lidt i Familje — det er Mord , men man bliver stærk af det , og Skumleren som har ondt af det bider man ihjel , han har Ret , den Retfærdige , men naar man har ham i Maven har man vel Retfærdigheden med ? Rask tiltager Kødæderen og bliver jo større , jo kraftigere Dyr den kan overvælde , størst Løven som er i Stand til at fælde 114 DYRENES FORVANDLING en Okse . Majestætisk og med rolige Knurhaar , let viksede med Hjorteblod , indfinder sig Løven , Felis leo , og lægger sig , ennuieret gabende : Familiesammenkomster , Uf , ikke noget for Tanden ! En Fætter af Løven , eller Ottendedelsfætter , meget langt ude , en Gang af Rovdyroprindelse , , men nu omtrent udslettet af Stamtræet , Hvalen , Hvalen kunde ikke komme , for Stævnet fandt Sted paa Landjorden , men den sendte Odderen op ad en Bæk og lod opgive sine Maal , efter dem blev Havuhyrets Omrids tegnet paa Jorden , det var naturligvis den største af alle Hvaler , Balaena mysticetus , 30 Alen lang , 300 , 000 Pund tung ; indenfor Omridset kunde hele Insektæderfamiljen faa Plads , rigeligt . Ja regner man ti Spidsmus paa et Pund , vist for lavt regnet , kunde Grønlandshvalen rumme 3 Millioner Stykker af sin Stamfader , vel nok et Tal ! En af Insektæderkuldet gik Gnavervejen , fredsommelig Sydsel , det førte ikke til nogen stor Omklædning saadan i det ydre , Museskikkelsen bevaret , skønt meget varieret , og tiltagende i Størrelse ; Uenighed herskede om hvorvidt Bæveren eller Flodsvinet , de to største af Familjen , skulde indbydes , Flodsvinet vel nok den anseligste Gnaver , men Bæveren den berømteste , Flodsvinet , Capivaren , Hydrochoerus , en Sydamerikaner , Bæveren Kosmopolit og meget yndet ; det blev Bæveren , Castor fiber . Flere af Kuldet gik Hovdyrvejen og udbredte sig i store betydelige Familjer , allesammen Græs - eller Løvædere , harmløse og lette paa Taa , parate til Flugt , naar de ikke blev tunge og armerede nok selv til at sætte sig i Respekt , Drøvtyggerne , Tykhudene , de Parrettaaede og Upar - rettaaede , hvad man nu har kaldt INSEKTÆDERENS AFKOM 115 dem . Valget var svært , for nok kunde der ikke være Tale om andre end Elefanten , naar der skulde gaaes efter Størrelse og Ekstrem , men hvem vilde ikke ogsaa gerne have Giraffen med , eller Bøflen , eller Næsehornet , eller Elgen , eller den kære Hest ? Et Par Følgesvende vilde man gerne give Elefanten , valgt efter Adel og Skønhedshensyn , som f . Eks . Kronhjorten og Flodhesten ; ligesom man kunde have ønsket at omgive Løven med et lille Hof , Mongusen , Shakalen og Katten . Tigren er maaske endda grummere , mere Rovdyr end Løven ; men det skulde nu være Løven . Og det blev Elefanten , i ensom Majestæt , Elephasmaximus . En anden af Kuldet gik i Træerne , og det blev en vidtløftig Historie , for det endte med Hænder og Gribefødder og allehaande Kunster , en vidt udbredt , meget livlig Familje , Lemurer , Bavianer , højere Aber , stadig tiltagende i Størrelse , og en af dem saa vittig at den svang sig ind paa Menneskevej , forlod Træerne og blev Bagbensgænger , fremskridende og farlig , klog , almægtig : Homo sapiens ! En Vanskelighed meldte sig her , for af Mennesker burde den største jo komme tilstede , den mægtigste , Valget maatte komme til at staa mellem en Bryder og en Patagonier . Men da et Hensyn ogsaa maatte tages til den sjælelige Kapacitet , som har bragt Mennesket saa vidt , blev man nødt til at slaa af paa det fysiske Indtryk , altsaa noget hen imellem en Herkules og en Sokrates ; et enkelt Individ der repræsenterede hele Arten var ikke let at finde . Uvilkaarligt gik man i Historien , det skønneste og rigest udstyrede af alle Mennesker var Alexander den Store , man kunde lade ham repræsentere af et Kunstværk . Men der kunde være Antropologer som vilde vragesaavel det historiske som det 116 DYRENES FORVANDLING nulevende Menneske til Fordel for et fossilt , det primitive Menneske havde maaske Evner og en Frodighed Menneskeheden siden har sat til . Af Nulevende burde Gennemsnitsmennesket vælges — men af hvem ? I dette Tilfælde kunde Menneskeheden egentlig ikke være sin egen Jury . Skulde man vælge Geniet ? Fyrsten ? Arbejderen ? I saa Fald , af hvilken Nation ? Store , kendte Vanskeligheder taarner sig op , og man ser allerede Alverdens Pressemænd i forbitret Aktivitet , næste Verdenskrig skitseret i Horisonten . Paa denne Krise gøres der Ende ved at en lille Dame midt under det optrækkende Bulder net og højhælet triner ind i Kredsen mellem de udvalgte Repræsentanter for Pattedyr - Slægterne , en ung , ganske unervøs Pige , uden anden Karakteristik eller Nationalitet end at hun er klædt efter sidste Mode , som er ens nu om Dage Verden over ; hende bliver det . Den alleryngste af Insektæderkuldet gik under alt dette ikke langt , den blev i Grøften , flyttede maaske lidt længere frem til et andet Vildnis af Skræpper , men blev ved de gode Insekter , Snegle og Larver ; Aarstiderne nogle Jordperioder igennem satte et Præg paa den , men i det væsentlige forblev den uforandret , en Spidsmus , saadan som vi kender den den Dag i Dag ; og som saadan kom den med til Stævnet . Det var godt man havde en levende , nogenlunde fuldtro Repræsentant for Stamfaderen , han var defekt , kun den ene Gren af en Underkæbe , noget lidt at fremlægge , naar det skulde ses ; Spidsmusen traadte da frem og blev Centret i et Gruppebillede , i Forgrunden , med Radier ud til en Halvkreds af Efterkommere i Baggrunden : INSEKTÆDERENS AFKOM 113 Myreslugeren ; Kæmpedovendyret i Skelet ; Løven ; Bæveren ; Elefanten ; det tyvende Aarhundredes Kvinde ; Gruppen anbragt paa en Omridstegning af Grønlandshvalen ; ovenover i Luften den flyvende Hund ! Hvilket Billede ! Men nu alle Arterne , Mellemformerne , Overgangsformerne , paa nogle Steder i Habitus nærmende sig til hinanden paa Grænsen af Slægterne , fra Insektæder til Flagermus , Gumlere , Rovdyr , Gnavere , Hovdyr , Hvaler , Aben og Mennesket — ja det er Udviklingen ! De Former af Insektædere Pattedyrene stammer fra har alle været smaa , af Musestørrelse ; der er Plads til et større Antal saa længe Individerne endnu er smaa , og de mange Individer indenfor Arten giver Variationsmulighederne et rigere Materiale at virke paa . Der gaar adskillige Læs Spidsmus paa Rumfanget af en Elefant , den kunde skjule flere Snese alene under sin Fodsaal , og dog naar Elefanten ser ned paa Spidsmusen ser den ned paa sit Ophav . Men Tilvækst i Størrelse , selv til det Enorme , er Naturens mindste Kunst , ikke altid den der er mest Lykke ved . Elefanten er den sidste i sin Slægt og vil være uddød naar Jernbanen en Gang har omringet dens Jungle , Spidsmusen derimod finder nok en Grøft eller en Nældeskov at leve i og kunde maaske give Jorden fuld af mange Slags Dyr , foruden sig selv , naar Storbyerne en Gang er bleven Vildnis igen . En Bestræbelse i Naturen driver Dyrene op i Størrelse , Udvælgelsen , de bliver store paa hinandens Bekostning , det mindre Dyr gaber nu en Gang ikke over det større . Stør - reisen giver Vægt . Men den øger 118 DYRENES FORVANDLING ogsaa i en uforholdsmæssig Grad Fornødenhederne . Naar Kæmpeformer som de store uddøde Saurier ikke holdt Stand var det fordi de aad sig faatallige , een Tordenøgle maatte have et Stykke Land at leve paa som kunde ernære mange Tusinde mindre Dyr . De kunde ikke forandre sig , da Klimaet blev et andet . Rent statisk er der en Grænse for Dyrs Størrelse , Tyngden stanser dem ; kun i Vandet , hvor Vægtfylden er mindre , kan Væksten fortsætte et Stykke endnu ; de største Kæmpeøgler menes da ogsaa at have været Vanddyr , nedsænket i Sumpe , paa Land har de ikke kunnet slæbe deres Vægt ; Hvalerne , de største Dyr der har eksisteret , og som eksisterer endnu , er helt og holdent Havdyr , vendt tilbage til Fiskeformen , skønt de giver Ungen Die endnu , en vaad Vugge , maa man sige ; Grønlandshvalen turde blive Naturens limithvad angaar Størrelse af levende Dyr paa Jorden . Foruden Ernæringsvanskeligheder og hemmet Bevægelse maa den overdrevne Størrelse vel ogsaa i andre organiske Henseender tilsidst forbyde sig selv , Nervebaner og Blodomløb bliver abnormt forlænget , og at det har Betydning har man da iagttaget lidt om : store og smaa Menneskers Forskel i Temperament ! Hvorom alting er , de store Saurier døde ud , og de smaa uænsede Reptilformer af Firben - og Musestørrelse , de forandrede sig og arvede Jorden . At de blev Pattedyr hang sammen med en afgørende Forvandling i to Retninger , de klædte sig mod Klimaet , og de lagde Formeringen om , ind paa et nyt Princip . Krybdyrene lagde Æg , som de gør endnu , og overlod det til Solvarmen at udruge dem , Ungerne beskæftigede dem ikke , de fik dem næppe nogensinde at se , og de var fuldt ud - rustede naar de forlod Ægget . INSEKTÆDERENS AFKOM 119 Krybdyrenes Afkom er saaledes truet i Ægget , Efterstræbelse fra andre Dyrs Side , den spæde Yngel betaler en høj Told , Skildpaddeungerne paa Vej fra Sandet , hvor de er bleven ruget ud , og til Stranden ligner Stormen paa en Skyttegrav , kun en mindre Procent undgaar Søfuglene , Hajerne , og andre svorne Fjender . Det ligger ikke fjernt at tænke sig at de store Sauriers Æg har været en yndet Spise for de smaa virksomme Krybdyr - Fugle der havde Tænder i Næbbet endnu ; samtidigt med at de angreb en anden mægtigere Arts Eksistens i Roden ernærede de sig selv ! Men Æggenes Udrugning var vigtigere . Krybdyrene var her afhængige af Udenvarmen , Klimaet , Breddegraden ; og derfor tilhører Resten af Reptilverdenen Troperne ; kun faa Arter har tilvænnet sig nordpaa , men har ingen Liv uden om Sommeren . Fugle og Pattedyr bringer Æggene til Udvikling ved deres Egenvarme , uafhængig af Klimaet , hos Pattedyrene indenfor Organismen ; og hos dem begynder en Forsorg for Ungerne , som Krybdyrene ikke kendte til . De Dyrearter der overtager Udviklingen lægger Grunden til en ny Naturmoral ; om man vil omvendt . Men Naturen gik ikke lige , bevidst , til Maalet . Om dens Famlen , Hensigtsmæssighedens Fund af sig selv , kan man gøre sig en Forestilling ved at betragte de to endnu levende Fortids - Ordener Pungdyrene og Kloakdyrene , her er endnu nogen Slinger og Usikkerhed i den nye Maade at formere sig paa , Forsøg Naturen senere har forladt . Af Kloakdyrene , som man har kaldt Ordenen , med et ildelydende Navn den ikke har fortjent , kender man to Arter , mærkværdige Skabninger , Næbdyret og Myrepindsvinet . De lægger endnu Æg , men har begyndt 120 DYRENES FORVANDLING at ernære de spæde ufuldkomne Unger , en primitiv Form for Diegivning ; bestemt udformede Pattevorter findes endnu ikke , en Næringsvædske afsondres fra et begrænset Parti af selve Huden paa Bugen . Man kan tænke sig Ungerne paa et endnu tidligere Tidspunkt suttende det første det bedste Sted paa Moderen , naturligst Maveskindet , hvor Moderen giver dem Ly . Hvor der suges træder der noget til ; hvor der beskyttes bliver der et Gemme : Pattevorterne , Pungen opstaar . Næbdyr og Myrepindsvin har endnu Træk i deres indre Bygning der fører hen til Krybdyrene , foruden at de lægger Æg , ogsaa i deres lavere organiske Temperatur minder de om Krybdyrene . Med Fuglene har de Analogier , for saa vidt som de ogsaa er kommen af Krybdyr , men ikke Afstamning tilfælles , Næbdyrets „Næb " har ikke med Fuglenes at gøre . Næbdyret er oprindeligere end Myrepindsvinet , de er meget forskellige , har forandret sig hver for sig siden de i sin Tid delte Udgangspunkt med fælles , uddøde Urfædre . Næbdyret har ingen Opbevaringssted for Ungen paa Bugen , det har Myrepindsvinet , et Anlæg der viser hen til Pattedyrenes næste Udviklingstrin , den gemmer Ægget og senere den diende Unge i en primitiv Hudfold under Bugen . Om alt vedrørende Kloakdyrene har den nye Udgave af Brehm fyldige Oplysninger . Myrepindsvinet , Echidna , er mærkværdigt ogsaa ved at Dyret , som Navnet antyder , har laant Træk fra Dyr det ellers ikke har det mindste at gøre med , Myreslugeren , hvis rørformede Mund og Ormetunge den har Magen til , og Pindsvinet hvis Armering den efterligner , den lever af Myrer og beskytter sig passivt , ved at INSEKTÆDERENS AFKOM 121 være tornet ; Naturen naar det samme ad de samme Veje , selv med forskelligt Udgangspunkt . Pungdyrene fører Myrepindsvinets Skik videre og uddanner en rigtig Fosterpose , et ydre Moders Liv , hvori den levendefødte men endnu ufuldbaarne Unge anbringes og ernæres , til den er udvoksen og kan klare sig selv . Ikke alle oprindelige Pungdyr havde Pung , heller ikke alle nulevende , Systemet er opstaaet ad flere Veje , indebærer ingen Nødvendighed i sig selv . En sydamerikansk Paddeart , Pipatudsen , „udruger " sine Æg og bringer Ungerne til Udvikling indenfor sin Organisme , sin Hud , ved at skyde Æggene op paa Ryggen , hvor der vokser Gruber op om dem , her fuldbringer Ungerne Forvandlingen og „fødes " naar de er færdig udviklede , en Metode der dog vel kan betragtes som et Forsøg fra Naturens Side paa at løse Problemet Fosterudvikling i Moders Liv , selv om Metoden minder nærmest om en Fontanelle ; paa et højere Udviklingstrin vendte Skabningen Maven til , og det viste der sig at være mere Fremtid i . En speciel Udvælgelse og en mere og mere intim Tilslutning mellem Moderdyret og Ungen gjorde først Pungdyret , siden Insektæderen til Favorit . En Lejlighed til at skønne over Trinene har man i Pungdyrenes isolerede Stilling . Det typiske Billede paa et fuldtudviklet Pungdyr er Kænguruen , med Hovedet og Forbenene af Ungen stikkende ud af Pungen , som et Dyr der har formeret sig ved Knopskydning ; naar den Gamle bøjer sig forover og græsser græsser Ungen med , en nydelig Forening af 122 DYRENES FORVANDLING Moder og Afkom , som de gamle Ægyptere nok vilde have gjort til et Frugtbarhedens og Moderkærlighedens Symbol , hvis de havde kendt Kænguruen . Men Fremgang og blivende Plads i Pattedyrenes opstigende Linje var alligevel denne Dyreart nægtet . Pungdyrene , saa vel som de æglæggende Halvpattedyr med det grimme Navn har hjemme i Australien , Tasmanien og Austral - Asien , Pungrotten , Opossum , i Amerika . Ved Slutningen af hvad man kunde kalde Reptilalderen blev det australske Fastland skilt saa langt fra de øvrige Verdensdele at Dyrelivet der fulgte sin egen Vej og ikke kom til at forandre sig væsentlig siden . I den øvrige Verden derimod , hvor Pungdyrsystemet ogsaa herskede en Overgang , som de fossile Fund viser , slog Udviklingens Hovedvej ind paa andre Linjer . Grunden til Forskellen er antagelig at søge i at Livsbetingelserne i Australien bevarede sig relativt uforandrede , mens de i den øvrige Verden gik gennem forskellige geologiske Omvæltninger og Kriser , som tvang Dyreracerne til at omforme sig . I Konkurrencen med de nye Former gik Pungdyrene under , ikke derimod i Australien , hvor de var ene om Udviklingen ; i den øvrige Verden fortsatte de sig i andre , mere fuldkomne , i hvert Fald som Resultatet har vist mere hensigtsmæssige Former . Det falder i Øjnene at alle Halvpattedyr væsentlig er tropiske Former ; til Tilpasning i tempererede eller kolde Zoner egner Pungsystemet sig jo heller ikke . Under Forfølgelse er Pungen med en Unge i ikke praktisk ; mere end een kan den ikke vel indeholde . Saa udenfor deres fredede Omraade paa den afsides Fastlands - Ø havde Pungdyrene færre Muligheder end det Insektæderslæng der udviklede INSEKTÆDERENS AFKOM 123 sig af dem , med Reden fuld af Unger flere Gange om Aaret , et nyt Frugtsommelighedssystem og større Modstandskraft overfor Haardheder i Klimaet . Men mærkeligt er det at se hvorledes Pungdyrene indenfor deres afstængte Verden og med Bibeholdelsen af det primitive System har forgrenet sig i saa at sige alle de samme Livsstillinger som dem vi kender fra den senere Dyreverden , de samme Erhverv ; Naturen synes at have et vist Antal Roller at uddele og ikke flere . Pungdyrenes mange Arter efterligner lige saa mange Ordener indenfor de højere Pattedyr , et Forhold som ogsaa , vel oprindeligt beroende paa Nybyggeres Skøn , kommer til Udtryk i Pungdyrenes Navne . Man taler om Pungmus og Pungrotter , Pungmaare , Pungaber og Pungbjørne , endogsaa en Pungdjævel , ragende ind i den bibelske Zoologi , en uddød Kæmpeform omtales som Pungelefant . Formrigdommen hidrører fra homolog Tilpasning , Pungdyrene har fordelt Insektædernes og Rovdyrenes , saa vel som Gnavernes , tildels Hovdyrenes , ja Myreædernes og flagrende Dyrs Levevis og noget af deres Skikkelse imellem sig , skønt de dog er og bliver Pungdyr . Pungdyrene stammer ned fra Fællesformer hvori Præget laa til Dyr af samme Organisation , men med vidt forskellig Bestemmelse . Mens de arbejdede paa at besætte Pladserne trængte et nyt System igennem som beroede paa Dannelsen af et Organ i en ganske ny Retning , Placenta , hvorved Fostrets Ernæring fortsættes i Moders Liv , indtil det kommer fuldbaarent til Verden , de ægte Pattedyr . Hermed er vi vendt tilbage til Insektæderne . INSEKTÆDERENS AFKOM 117 De afledes fra Pungdyrene ; en særlig oprindelig Form mellem dem , Grymæomys , menes at staa Urstamformen nærmest , det er ganske smaa Former , for et utrænet Øje ikke til at skelne fra almindelige Mus . Af saadanne museagtige Grundformer udviklede Insektæderne sig , blev forskellige og tog til at vokse . Her skal nu for Kortheds og Anskueligheds Skyld gøres et Forsøg paa at gruppere Pattedyrene og deres Stadier om tre Ledeformer , ikke vilkaarlig valgt men udpeget af Naturen selv , Former i hvilke den ligesom har hvilet ud , samlet sig plastisk og forberedt sig til ny Udfoldelse : „ , , ROTTEN " , „Grisen " og „Egernet " , halvt virkeligt og halvt abstrakt forstaaet . 124 DYRENES FORVANDLING ROTTEN FORUDEN Spidsmusen , med to Underarter , Vandspidsmus og Dvergspidsmus , findes i Danmark to andre Slægter af Insektædernes Orden , den velkendte Muldvarp og Pindsvinet . Utallige Variationer kendes andetsteds fra i Verden , Insektædere har ikke alene afgivet alle andre Ordener men er spaltet i en Rigdom paa Former indenfor deres egen . Flagermusene stilles for sig selv , men ikke af anden væsentlig Grund end fordi de er Flyvere , den paafaldende Forskel i Funktion har givet dem en Plads for sig , men de er i en vis potenseret Grad Insektædere , jager i Luften . Mellem Insektæderne og Flagermusen „svæver " Galeopiteken , Malajernes Kaguang , en Skabning med Flyvehud der har været regnet til Halvaberne , ikke hører sammen med Flagermusene , men snarere er en forvandlet Insektæder ; som en oprindelig Form viser den i Habitus et Trin der fører fra Insektæderne over til Flagermusene . Samtidig er man et Stammested nær der fører ad andre Veje i Træerne til Aberne . Indenfor Flagermusene er Formrigdommen betydelig , de insektædende holder sig smaa , først de frugtædende begynder at tiltage i Størrelse . Flagermusene er Natdyr ; en skummel Fortid , som ogsaa Mennesket har Rod i , knytter sig til Forestillingen om dem . Fra det 126 dyrenes forvandling lydløst flagrende Tusmørkedyr har man laant Træk til Udstyrelsen af selve den Onde , Mørkets Fyrste , Kunsten giver Djævelen Flagermusevinger . Den lille sorte Aand , som man gerne ser paa Baggrund af en ildgul Aftenhimmel , kan nok lede Tanken hen paa Helvede , især paa Kirkegaarde , hvor den holder til i Taarnet ; det er som om den fører Middelalderen med sig under Vingerne . Men dens Verden er ældre , en fjern , urtidsmørk og naadeløs Verden . Insektæderne er de grummeste af alle Dyr , i Forhold til deres Størrelse , de kommer endnu lige fra Underverdenen , med noget af Øglernes og Fiskenes Sjæl , som kun gaar ud paa Fortæring , Jagt , noget for Tanden , Maven som kræver sig , den aldrig hvilende Sult der har faaet Ben . Vidløse er Insektæderne ingenlunde , skønt Krybdyrets Glubskhed og enkle Formaal , Krokodillesjælen , stikker i dem endnu ; hertil har de lagt Initiativ . Urappetiten har kunnet nedarves gennem Jordperioder uden at svækkes , og de har øget Mulighederne for at stille den ved ganske andre Evner for at komme til Maden , en ubegrænset Omformningsevne ; de skabte sig om efter ethvert Krav fra Omgivelsernes Side , gjorde Tungen lang efter Fluen , svang sig op i Luften efter den , naar den fløj ; i den bevarede Vitalitet blev de sig selv , endogsaa under Vilkaar hvor de næsten tabte Præget og blev til helt andre Dyr undervejs . Allerede de tre - fire Arter vi kender her i Landet har delt Elementerne imellem sig , hvis man regner Flagermusene med . Den ene af Spidsmusearterne holder til i Vandet og har fluks udstyret sine Fødder med Svømmebræmmer . En af dens Kunster er at ride paa Ferskvandsfisk ,,ROTTEN" 127 ti - tyve Gange saa store som den selv og æde Øjnene og Hjernen ud paa dem . Det er ikke noget Skødedyr , egnet til at elskes af Damer , det kunde godt faa i Sinde at bide til Trods for en Overmagt af 1000 mod 1 og vilde jo i saa Fald være ækelt . Vandspidsmusen er inde paa en Vej som under andre Himmelstrøg , i Afrika , har ført til Odderspidsmusen , en stor svømmende Rovæder , med en næsten slangeagtig Bevægelighed i Vandet — tilbage til Aalen ! Desmanen , en stor odderagtig Insektæder som lever i Floder , Volga og Don , er godt paa Vej til at udvikle en Snabel , som en lille Elefant ; af Insektædernes Tryne er kommen det forskelligste Mundtøj . I Modsætning til Vandvejen er Muldvarpen gaaet i Jorden , en Tilbøjelighed Markspidsmusen allerede har , og har i den Anledning gjort Forlemmerne om til Spader , den er halvvejs blind , for hvad skal den se for , omtrent gaaet i Graven som den er for Udkommets Skyld ; fortære og fortære gør Muldvarpen . Pindsvinet bliver paa Jorden , et Skovdyr i den lille Stil , ynder Tornebuske , Burrer og andet stikkende Ukrudt , som den ligner selv . Den er slaaet ind paa Hudarmeringens Vej , som saa mange andre Dyr der skyder Ryg mod Verden , Bæltedyret , der er en Gumler , Hulepindsvinet , som er en Gnaver , Myrepindsvinet , et Halvpattedyr , en sikker Vej til at blive ladt i Fred , men farlig for Initiativet , som f . Eks . længere nede i Dyreriget for Skildpaddens Vedkommende , uantastet er den bleven sig selv lig i Millioner af Aar men har efterhaanden glemt hvad den var der for . Skildpadderne afgiver iøvrigt et fortrinligt Eksempel paa Udviklingen , Historienøjensynlig , naar man gennemgaar 128 dyrenes forvandling alle Artene , fra de tidligste , endnu firbenede Reptiler med Skællene omdannet til et Panser midt paa , til de sene , fuldt færdige Skildpadder hvor Lemmer og Hoved kan trækkes ind . En tilsvarende Forandring i Temperament gør sig gældende , de tidlige er endnu urolige , bidske og bevægelige , de sene stivnet i en passiv Ro . Et Fort er naturligvis beskyttet , men kan jo ikke gøre et Spring efter en nærende Fjende . Det kan Pindsvinet godt endnu , den er ferm og husker hele Tiden hvad den er der for , om Natten triller den omkring som en Kviksølvdraabe og forsyner sig med Skælbidere og alskens Larver , nogle faa Fugleunger og Frøer , en Hugorm , om den er heldig , forslugen og ukræsen som den vandrende Naalepude er og altid har været . Af Insektædernes skrupelløse Appetit og deres Villighed til at skabe sig om i Flugt med Levevejen , deres Alsidighed , kan man danne sig en Forestilling om de endnu oprindeligere Former i Fortiden , hvorfra de nulevende Insektædere og deres Efterkommere , alle Pattedyrslægterne , nedstammer , Spiren til dem alle har ligget i Urmusen , en eksempelløs Graadighed og Bevægelighed . Det unge , eruptive Præg , i dyrisk Forstand , hang sammen med noget voldsomt , nydannende i Jordperioden da Krybdyrene forvandlede sig . De gængse Navne for Jordens Aldre , Juratid , Kridttid , Tertiærtid , lukker for Fantasien i Stedet for at aabne for den , man maa mætte sig med Materialet hver Gang hvis man vil danne sig en virkelig Forestilling om disse Tiders Vælde og Vækstlighed . I Pattedyrenes Skabelsestid tiltog Klima og Plantevækst i Europa i Variation , en Mangedobling af Betingelserne som satte sit ,,ROTTEN" 129 Præg ogsaa paa Dyrelivet , dels i Form af større Rigdom , dels livligere Nuancering ; foruden de gamle simple Vækster , Bregner og Padderokker , der en Gang dannede Skove , og er bleven tilbage som urteagtige Restformer , og Naaletræer , opkom Løvtræerne , en Følge af at Aarstiderne begyndte at lade sig mærke ; Skovene satte andre Frugter , som Dyrene prøvede deres Tænder paa ; at tygge var en Kunst der mere og mere skilte dem fra Krybdyrene , som kun sluger deres Føde ; Krokodillen har end ikke nogen Tunge . Det blev urolige Tider med ildsprudende Bjerge og Undergang af den ene Verden her til Fordel for den anden der , Skove forgik og blev til Stepper , og Stepper til Bjergkæder , Fastlande sænkedes i Havet , og Havbund blev til Bjerge ; Dyrene spærredes inde under Vilkaar der tvang dem til at forvandle sig for at bestaa , eller de vandrede og omformede sig ogsaa undervejs . Krig førte de indbyrdes og væbnede sig paa forskellig Maade mod hinanden , nogle med farlige Angrebsvaaben , andre med overlegne Evner i Retning af at rende fra alt andet Levende , her lange Tænder , der lange Ben . At skjule sig , baade for at overliste hinanden og for selv at undgaa at blive set , uddannede et Ydre der faldt sammen med Omgivelserne , Skov , Jungle eller Græs , de fleste lagde sig Striber til , som mange af dem har endnu ; og har de det ikke mere selv gaar Striberne igen hos Ungerne ; Striber lader til at have været almindelig Mode i den bevægede Tid da Grunden blev lagt til Pattedyrene . I skarp Kappestrid med hinanden besatte Insektædernes Afkom efterhaanden alle Pladser og alle Frem - tidsveje , gennem uhyre lange 130 dyrenes forvandling Tidsrum , baarei af eller hindret , men i alle Fald forandret og voksende , af de stærke Tiders Grøde , Tordenluft , Drukneaar , Overflod eller Hunger . Dyreverdenen i det ækvatoriale Afrika nu kan give en Forestilling om Tertiærtiden , sammenlignelsesvis en idyllisk Pavse , men med noget af den samme Mangfoldighed og Dyretrængsel ; dog ingen Dyreverden er mere overladt til sig selv , en Skæbne ingen Fortid kendte før truer Dyrenes fri Udfoldelse : Mennesket . Musestørrelse er bevaret endnu af nogle af Pungdyrene , Flagermusene , Insektæderne og Gnaverne ; paa dette praktiske Trin er det sandsynligt Overgangene fra den ene Art til den anden har fundet Sted . Magt , Fremstød erhverver de nye Former sig derimod idet de vokser : Rottens Type har noget som paa et vist Trin minder om alle Pattedyrslægter . Typen gaar igen i den populære Bevidsthed , ikke aldeles tilfældigt , heller ikke Zoologer har befriet sig for den , den er en Ide , en af Naturens Samleformer . Man finder Navnet knyttet til Dyr af nogenlunde samme rotteagtige Størrelse men hørende til vidt forskellige Ordener . Forbinder man Forestillingen om et vist Størrelsesforhold med Rotten saa synes ogsaa et bestemt givet Temperament at hænge ved Typen . Der er Pungrotten , Opossum , en „Rotte " , endnu med mange Træk fra Reptilets Kælderverden , en klam , hjernesvag , men sejglivet Skabning , med flere Gange Kattens berømte syv Liv i Kroppen , et Rygmarvsvæsen , ogsaa med Reptilkunster til Selvforsvar , den gør sig stiv og epilep - tisk , falder i en Skindød , naar den bliver ,,ROTTEN" 131 jaget , eller den søger at beskytte sig ved en særlig hæslig Lugt , indgiver sig selv som Brækmiddel paa Forhaand , ligesom Skunken , en af de tidlige Former nederst paa Rovdyrenes Trappe . Her i Nærheden Faraosrotten , Ichneumon , en utrættelig Jæger og Slangedræber , ligesom Mongusen , smaa Rovdyr mellem Væselens og Maarens Størrelse , men med et Rottepræg , Insektæderne nær i Temperament og med noget nøgent , reptilagtigt der leder Tanken endnu længere tilbage i Afstamningen . Endelig er der Rotten , Gnaveren , som Enhver kender . De store Hovdyr , Drøvtyggere og Tykhude er en Gang gaaet igennem et lignende Stadium , de blev Planteædere og udviklede et andet Temperament . Men oprindeligt har Graadighed og elementær Hensynsløshed udmærket alle Dyr paa „Rotte " stadiet , man forstaar at de hver for sig har skaffet sig Plads og været i Stand til at æde sig op til de store Former . Uagtet Rotten er en Gnaver er den maaske den der i Størrelse , Vaner , Temperament og Oprindelighed kommer en Ur - og Gennemsnitstype nærmest . Størrelsen har praktiske Fordele , Rotten er ikke længere ubetinget en Mundfuld som Musene , hvis ringe Størrelse og skjulte Liv gjorde dem skikkede til at fuldbringe Forvandlingen fra Krybdyrene , for Rottens Vedkommende reduceres dens Fjender dog allerede til de større og færre Rovfugle og temmelig kraftige Dyr , Rotten sætter sig til Modværge ; har Musen forvandlet sig saa forsvarer Rotten Positionen . Ja den gaar angrebsvis tilværks . Rotten er tapper , en hensynsløs Slagsbroder ; jeg har set en Rotte slaa en Jagthund af Marken ved at forfølge den og bide den i Bagpoterne hver Gang 132 dyrenes forvandling den var nødt til at sætte en af dem paa Jorden , et Jern af en Rotte , og en meget flov Hund . En Rotte jeg havde købt af en Dreng paa Gaden som var paa Vej til Politistationen med den , med samt Fælden , slap jeg løs paa en Altan i anden Sals Højde , den styrtede sig øjeblikkeligt ud gennem Jernsprinkelværket ned paa Gaden , ethvert andet Dyr vilde dog have betænkt sig paa det , den landede paa Asfalten og laa et Øjeblik som død , saa kom den til sig selv og løb over Fortovet ned i en Lyskasse ; antagelig har den grundet en Familje nu i Kælderen . Den var frygtløs , urolig , vild , med den skumle røde Brand i Øjnene der er Rotten egen , den sled og bed i Fælden , rumsterede uafbrudt , Halen var kommen i Klemme , da Fælden klappede i , og blodig , den ænsede det ikke , den var forfærdelig , jeg var bange for den , ethvert Menneske er bange for en Rotte . Den fører Gift med sig fra Rendestenen , hvori den lever , den er en Morder , anfalder Børn i Vuggen , gamle hjælpeløse Folk i deres Senge som ikke kan røre sig , overalt paa Bunden hvor der er Nød , Overbefolkning , Elendighed , stiger Rotten op af Kloaken , sliber Tænderne og melder sig til ! I Kina er der lige saa mange Rotter som der er Kinesere . Den følger Mennesket som en ond Lugt . Haaber den at komme til at æde det sidste Menneske ? Rotten er ikke værgeløs som Musen , paa den anden Side har den heller ikke lagt paa i Størrelse i den Grad at den æder sig ud af sin Plads eller gør det trangt for Familjen , den kan uden Hinder formere sig saa meget det skal være , og det gør den , at yngle som Rotter er et Ordsprog . Den udbreder sig , den vandrer , er nok Gnaver , hvilket for dens Vedkommende vil sige et Tillæg i Diæt frem ,,ROTTEN" 133 for Insektæderen den stammer fra , men Insektæderdiæten har den beholdt ogsaa , den er Kødæder , Altæder , glubsk som Rovdyrene , elementær i Sjælen som Øglerne , med deres skællede og klamme Hale , men den har føjet Kløgt til Urappetit , Erfaring og en rap Dømmekraft , den er stridbar , voldsom , forslagen , „dreven " , med smudsige Vaner , og smidig , den har alle Vaner , er i Stand til at trænge ind overalt , blot der er et Hul , ellers gnaver den det selv ; dertil er den frugtbar , med Rod i sig til hvadsomhelst . Mærkværdig er den Karriere Rotten har gjort , i Sammenligning med andre Dyr under lige Vilkaar , den har udbredt sig over hele Jorden , med Mennesket , i Bunden af hans Skibe , den indretter sig i ethvert Klima . Kulturen blæser ikke Dødssalmen over Rotten , som over saa mange Dyr , hvis Tilflugtssteder Mennesket rydder , den lever og dør ikke med Skoven , nej den flytter med ind i Byen , den er fra en Flod , og den indretter sig som hjemme i en Kloak ! Oprindeligt stammer Rotten fra det indre Asien , de store Floder , den er et Flodbreddyr , Svømmer , uden dog at være bleven Vanddyr , den vandrede ind i Europa østfra i Middelalderen , sammen med Pesten , den fordrev den gamle evropæiske sorte Husrotte , Rotten over Rotten , den tog til sammen med Storbyerne , genfandt her rindende Vand , først under Rendestensbrædder , siden under Stenbroen , den overførte dristig sin Erfaring fra gravede underjordiske Huller ved en Flodbred til Kældre under femetages Huse , en Verden hvis egentlige kolossale Sammenhæng den naturligvis kun forstaar paa sin Maade , Krinkelkroge egnet for en lyssky Tilværelse , Klatreøvelser i Skarnkasserne om 134 dyrenes forvandling Natten , et Bad i Kloaken , men Tilværelsen stadig den samme , Snuden i noget Svineri , Jagt , Tanden hvæsset , jage gør Rotten , og jaget bliver den , det har den ogsaa kendt før , med kommer den ! Overalt Verden over hvor Mennesket har sat sin Fod har Rotten fulgt ham og lever sit underjordiske dagsky Liv under hans Boliger . Den yngler , forfølges , man sætter en Pris paa dens Hale , lægger Gift for den , men den yngler , yngler . Naar Hensyn tages til Rottens Psykologi , dens Alsidighed , dens Midtstilling i Naturen som næsten typisk Urdyr , alle de Egenskaber der ellers er fordelt paa andre samlet under et , kunde man fristes til at formode at denne besynderlige Symbiose mellem Rotten og Mennesket ikke er tilfældig — dybest i Kælderen af den menneskelige Natur stikker Rotten ! Dog skønt der er noget ikke usandt deri saa forholder det sig jo ikke saaledes . Fra Rotten stammer Rotten . Den er kommen af en glubsk Mus ; alle andre Gnavere har udviklet sig af smaa Former , men har mere eller mindre tilsat det oprindelige Temperament . Fra Insektæderen , denne frodige Forvandlingskunstner , udspringer Gnavernes vidtløftige , indbyrdes nærbeslægtede og meget udbredte Familje . De uddannede sig til Frugtædere , i en snævrere Retning , haarde Frugter , brugte Tænderne til at faa Hul paa Nødder og anden haardskallet Mad og omformede dem derefter , en Profession der ikke siden kunde vendes tilbage fra . Gnaverne er saa at sige bleven Haandværkere , med et Snedkerværktøj i Munden , stille Syslere , som , Rotten und - taget , har aflagt Insektædernes ,,ROTTEN" 135 Ødelæggelseslyst . De er Vegetarianere og har sluttet Fred i Skoven , ligesom Drøvtyggerne , uden at dog alle Dyr har undertegnet Kontrakten , de er fromme og yngler rigeligt , Naturens Husholdning synes at have bestemt dem i passende Størrelser og Portioner til Maaltid for andre , hvis man kan tale om nogen økonomisk Bestræbelse i Naturen . Saadan er nu Gnavernes Lod bleven , de skatter af deres Yngel med fersk Kødmad til Rovdyrene og Fuglene , ligesom i et civiliseret Omfang siden Husdyrene til Mennesket . Den største af Gnaverne , Flodsvinet , Capivaren , bor ved Floderne i Sydamerika , den er Pacificist , tillidsfuld , af alle Dyr har den det mest fattede Udtryk i sit Ansigt , lang Overlæbe og hængende Mundskæg , Forestillingen om Verdens Ondskab er fjernet af dens ABC , den kan kun stave til Hæder . Jaguaren elsker den . Flodsvinet faar en Indbydelse fra Jaguaren til Frokost og tager ædel derimod , for nok er Jaguaren berygtet og en Drabsmand , men Flodsvinet er ædel og forudsætter ikke med lav Tankegang Svig hos andre , den er en god Svømmer og indfinder sig punktlig til Spisetiden , under det og det Træ ved Flodbredden , og naar den saa kommer roende og triner op af Vandet , spændt paa hvad den skal have til Frokost , med lang hæderlig Overmund og allerede slibende de store Fortænder imod hinanden som et Par Bordknive , ja saa finder Frokosten Sted , og Jaguaren slikker de blodige Knurhaar bagefter , det var virkelig en udmærket Frokost ! Prototypen paa Enfold , fysiognomisk bestemt af flækket Overlæbe og alt for store Fortænder , runde Øjne , laaner sit klassiske Udtryk fra Haren . Den 136 dyrenes forvandling har udviklet Retræten til en Kunst . Harens Hjerte er et Ordsprog . Hvor langt er de rigtig udprægede Gnavere kommen fra Rotten ! Grønsager lader til at være en særdeles nærende Kost , men ad Omveje til Fordel for andre ! Det var da ikke Retningen mod en overlegen Stilling i Dyreriget hin Insektæder slog ind paa der først begyndte at øve sine Fortænder paa en Nød , snarere en Veksel langt ude til Siden for Hovedlandevejen , med adskillige Spor efter Køddiæt , som Gnaveren ikke blev fed af , og en Jæger med Bøsse og Hund for Enden ! Og dog Bæveren ! Egernet ! Bygger Bæveren ikke Hus , anlægger den ikke Dæmninger , er den ikke en kraftig Tømmermand ? Mejslerne har den i Munden , og Tømmeret den bearbejder saa flinkt tjener den samtidig til Føde , den er som et Fartøj med en Aare bagi , tilbagetrukken og i Skovensomhed passer den sin Dont ; og havde den faaet Ro i en Jordperiode til er der Ingen der ved hvad den kunde have drevet det til — med den skæbnesvangre Begrænsning ganske vist at den har lagt an paa at have Værktøjet i Munden i Stedet for i Hænderne . Men i Bæverens Syssel aner man Anlæg der kunde være bleven til mere . Stærkere endda hos Egernet ; men herom i sin egen Forbindelse . ROVDYRENE FORSKELLIGT spiste Insektæderne , og forskellige blev de derefter . Fordelen ved de smaa Former var at de kunde leve af Insekter alene , et altid uudtømmeligt Spisekammer , denne Rigdomskilde lagde saa at sige Grunden til alle Pattedyrslægters Formue ; men da Dyrene aad sig større maatte mere til ; Rotten blev Altæder . Insektædernes Urappetit paa andre smaa Skabningers Bekostning gik som en hel og udelt Arv over til Rovdyrene , men i en udvidet Stil , større Dyr , Pattedyret mod Pattedyret . De fuldt udformede Rovdyr har udviklet sig til priviligerede Slagtere , er Kødædere af Specialitet . Fra smaa ilderagtige Mordere er de vokset op til de store majestætiske Katte , Tigren og Løven . Folkemyten har gjort Løven til Dyrenes Konge ; Kongemagten laaner fra Løven , som fra Ørnen , Symboler paa Rov og Blodsudgydelse , Krigens brutale Heraldik . Tigren har endda udviklet Kattenes Adel til den alleryderste Konsekvens , den forsmaar egentlig Kødet , naar den kan faa nok af Blod alene , den gaar lige til Livskilden selv . I de ægte Katte har Naturen naaet en Form saa fuldkommen at den ikke har kunnet gøre mere ved den , andet end at lægge til i Størrelse , fra 138 dyrenes forvandling Huskatten over Vildkat og Leopard gaar Vejen uforandret til Kongetigeren , Typen den samme , Huskatten er en lille Tiger , og Tigeren en Missekat i Kolossalformat . Men inden den rene Kattetype blev naaet gik Udviklingen gennem mange Trin og spaltede sig i flere Retninger , de forskellige Rovdyrslægter ; de oprindeligste har Træk som gaar igen forandrede i alle Slægterne . De eksakte Afstamningsforhold fastholdes af Winge ; her skal kun dvæles ved Overgangene i Ydret , de flydende Træk som gør Slægtskabet øjensynligt . Den strenge anatomiske Sammenligning søger Forskellen for at bestemme Arterne ; Ligheden derimod svæver mellem Arterne , betegner Overgangen derimellem . Rovdyrene deler sig i to store Afdelinger , de Hundeagtige , hvortil regnes Maare , Halvbjørne , Bjørne og Hunde , og de Katteagtige , Viverrer , Hyæner , Katte . Nærmest Midten af de to Grupper , med Træk fordelt til begge Sider , staar Viverrerne eller Desmerdyrene ; alene Lugten taler om at man med dem er længere nede i Dyreriget , og de er smaa , Insektædertypen nær , man er igen ved „ , , ROTTEN " . Winge fører Rovdyrenes Stamtræ tilbage til en jordfunden uddød Form , Amphictis ; som mest nærstaaende til den af nulevende Former regnes et lille Rovdyr der kendes fra Afrika , Nandinia binotata , hvis systematiske Plads Zoologerne endnu ikke er ganske enige om , Navnet giver noget af Usikkerheden , Tyskerne taler snart om en Pardelratte , snart om en Palmenmarder ; det er et desmerkatagtigt Dyr , men med Vægt lagt paa katteagtige Træk , den siges at ligne Makierne , Halvaberne , ved Klatring bruger den Tommelen ; og gaar man saa til Makierne finder man Arter med Navne rovdyrene 139 som Kattemaki , Bjørnemaki , Musmaki , lige til Koboldmaki , ind i den overnaturlige Verden , svævende Former ; Nandinia har endvidere Træk der minder om Halvbjørnene , Viklebjørnen , Kinkaju , som har Snohale , ellers er det et ilderagtigt lille Rovdyr , hen i Retning af Mongusen , Kiplings Ricki - Ticki - Tavi , det hele Slæng af smaa Rovdyr paa Rottens Størrelse eller derover , der fører deres Krig paa Jorden og myrder , myrder , Insektæderappetiten i rivende Fremgang . Fra disse smaa blodtørstige Røvere gaar Linjer til Rovdyrenes vidtforgrenede Familjer . Utallige er Arterne , faa Zoologer har set dem allesammen eller har dem præsent naarsomhelst , selv de kendteste staar sagtens for Flertallet kun som Navne , et afbleget Skoleminde , man var maaske oppe i Odderen ; i Zoologisk Have er nogle af de smaa Rovdyr at se , kuriøse Smaadyr , hvis Plads i Naturhistorien man imidlertid har glemt ; men de lever , de er som ladet med en dobbelt Vitalitet , i den Verden hvor de færdes , de springer , og det springer i dem af Former , ud af den ene og ind i den anden . Egentlig skulde man have Dyrene ved Haanden for at gøre den overordentlige Plasticitet begribelig , øjensynlig , i Mangel deraf Afbildninger , og der er da Brehm , den nye Udgave , med saa gode Fotografier som der kan faaes . At blade i den og følge de smaa Rovdyr er som en Rejse alle Verdensdelene rundt , Troperne , Urskoven , Sumpe og Floder , Liv og Livs Ødelæggelse , den gamle grumme , hede Tilværelse , endda kun Billeder , Efterretninger , Virkeligheden selv er grummere , hedere , vildere end Nogen ved . Kun hvad man kender , hvad man om det skal være kan gaa til , sætter En i et Forhold til Virkeligheden , som saa siden kan afgive Maalestok til en beslægtet fjern Verden . Vi har her i Landet Lækatten , Maaren og Ilderen , og allerede deres Navne siger da noget . Lækatten er af Rottestørrelse , noget længere i Kroppen , bugter sig i en ormeagtig Galop , vims og med Kattegratie , en henrivende lille Morder , fuld af Elektricitet , en naadeløs Fjende af alt hvad der har Blod i sig og som den kan komme paa Nakken af og bide ind til Aaren ; den er saa gesvindt at man ikke kan tage den , selv om man løber den ind , det er en Gang hændt mig at jeg har overrasket den paa bar Mark , uden Huller eller Noget at skjule sig i , den kunde ikke slippe bort , men det var umuligt at fange den , ikke at tale om at den vilde have bidt , hvis man havde faaet Hænderne paa den , den snoede sig som en Aal i Vandet , og det endte med at jeg maatte lade den beholde Marken . Væselen skal endogsaa angribe Haren , et Ridt der ender med Gnaverens Død . Fra en amerikansk Forfatter har jeg Fortællingen om en Rovfugl der slog ned paa en Væsel og førte den med sig op i Luften ; efter en Stunds Forløb begyndte Fuglen af vakle i Flugten , styrtede død til Jorden , og da han gik hen til den fandt han Væselen fastbidt i dens Strube ! Slangens og Rovdyrets Færdighed forenet under ef ! Maarens Blodtørst ved i alt Fald Folk paa Landet noget om , kommer den ind til Hønsene eller i et Dueslag lader den ikke Levende efter sig . Ilderen har givet Navn til en særlig Art Temperament , ogsaa anvendt paa Mennesker , Hurtighed , Voldskhed , i Forbindelse med ringe rovdyrene 141 Størrelse , ja man kan jo ikke skildre en lille smidig og hensynsløs Mand paa anden Maade end ved at kalde ham en Ilder ! De smaa oprindelige Rovdyrs Temperament er som Lækattens , Maarens og Ilderens , hedere kun hvor Udviklingen gaar ad Katten til , mere tempereret , henimod en anden Smag , hvor der tenderes mod Hundene . Væselen regnes til Maarslægten men fører i Habitus hen mod Katten ; fra Maaren derimod gaar det til Odderen , tilbage til Vandet , og til Sælen , til Jerven , som er en stor Maar , og ad andre Linjer , med Rod længere tilbage , til de store næsten frugtædende , godlidende men pirrelige Bjørne . Viverrerne er lavbenede , med snigende slangeagtige Bevægelser , af Lemmer som de har dem kan der baade blive Taagængere og Saalegængere , Kattefoden med Kløer , som kan trækkes ind , saa at sige gemmes i Skeder , de høje tørre Hundefødder , og Grævlinges og Bjørnes platte Labber . Dobbeltnavne vidner om Typernes Overgang i hinanden ; Kattebjørn , Ponda , fra Himalaya , der er en Halvbjørn ( Aelurus fulgens ) ; Maarbjørn eller Bjørnemaar , Binturongen , Bagindien , før regnet til Halvbjørnene , nu til Viverrerne ; Maarhund ( Canis procyonoides ) ; Hyænehund . Den afrikanske Zibetkat er hyæneagtig ; Viverodder ( Cynogale ) er gaaet til Vandet , ligesom Flodilderen . Fossile Former staar mellem Maarer , Desmerdyr og Katte . Halvbjørnene dingler hid og did i Trækkene , Vaskebjørnen grævlingeagtig , Cacamisli , en mexikansk Art , maaragtig ; Næsebjørnen leder med sin Tryne Tanken helt tilbage til Insektæderne . Emnet er ingenlunde udtømt , de smaa Rovdyrs Artsantal er Legio ; de kyndigste Zoologer 142 dyrenes forvandling bryder deres Hoved med at kile dem ind i en Baas i Systemet ; Naturen var mere large da den frembragte dem . Kultur hjælper til — Tamhundens utallige Underarter , en hel Genealogi for sig ! Af ægte Katte er der 40 Arter , Gepard , Los , Serval , som fører over til Desmerdyr og Maar , Puma , Jaguar , Panther , Tiger , Løve , for at nævne kendte Familjeoverhoveder . De store Katte danner uden Tvivl Rovdyrslægternes Kulmination . De er Skovens skønneste , mest formfuldendte Skabninger . Aldrig har Styrke og et ubarmhjertigt Erhverv udfoldet sig med mere fuldendt Gratie end hos dem . Den hemmelighedsfulde vitale Strøm eller Spænding der ligger alle dyriske Væsner i Kødet har de faaet i en potenseret Grad , der knitrer dem organisk Energi ud af Haarene , de er som ladet med et Overskud af Lyn , Lemmerne gaar af som Staalfjedre naar Kontakten , Blodtørst og Vildskab , røres . Kattene , hvad enten de er store eller smaa , er de smukkeste af alle Dyr ; Kvinden , naar hun er mest forførende og farlig , udstyres med Kattens Egenskaber . De forener Grusomhed og Pragt , er frygtløse i Mørke , renfærdige , taaler ikke et Stænk af Drøvtyggerblod udenpaa , men vasker det omhyggeligt af med Poten , de synger afskyelige Elskovsviser til hinanden i Maaneskin , Forholdet mellem Kønnene er en Ild og en Pine , de er ensomme , tørster efter hver ny Blodrus , men har aldrig rigtig lært at drikke Vand , de dypper Tungen , men faar ikke mere ad Gangen end hvad der hænger ved den ; de leger med deres Bytte , en uhyggelig Leg , som ender med at den ene Part bliver borte , og den anden søvnig . Grusom - hed og Ynde laaner sit Indbegreb fra rovdyrene 143 Kattene , de er mere end Kvinden , de er Inkarnationen af selve det Kvindelige i Naturen . Kattene har ført Insektædernes Urappetit uformindsket op gennem hele deres Karriere , men forfinet , rendyrket , de er Bloddrikkere . Store er de bleven fordi Rovet blev stort ; sammen med dem tog Drøvtyggerne til i Størrelse , de nødte hinanden til at vokse ; indbyrdes Kamp pillede de mindre ud og gav Fremtiden til de større , Udvælgelsen ! Men selv om Kattene har bevaret Insektædernes Bestialitet , af dem overtaget fra Reptilet , som en arvet Formue de har forøget , har de udviklet sig , Trinet er et andet , Grumheden har de gjort til en Kunst , paa deres Plads i Naturen , alene ved deres Forms Fuldendthed , bibringer de Forestillingen om Aand . De véd noget ! De er Strateger ! I Urskoven paa Malakka har jeg en Gang haft en flyvende Hund i Haanden , anskudt saa at den ikke kunde flyve , men ellers uskadt saa at man kunde iagttage dens Væsen . Det var et tidligt Dyr ! Insektæderansigtet lignede alle primitive Skabninger , med en uforløst , ukendelig Sjæl , de lange magre nøgne Kæber man ogsaa kender fra Pungdyrene , og som gaar igen endnu højt oppe hos Ræv og Ulv , den sultne Tang , den sultne Sjæl ! Øjnene havde det ulmende røde Lys man kender fra mange lavtstaaende Dyr , en Nat med en Ildpøl paa Bunden man ser ned i , Ursjælen , som ikke kender sig selv . Dyret var ganske vildt , det var aabenbart at den store Flagermus Ingenting fattede , den vidste næppe at den var , i samme Forstand som andre Dyr , der er over en Underbevidstheds Niveau , den var kun vild , og man følte at kun Sindssyges eller Epileptikeres indre Dæmon , hvis man var i Stand til at forestille sig den , vilde afgive 144 dyrenes forvandling Nøglen til dens Sindstilstand . Det var Underverdenen . Hvilken Forskel i Trin naar man forestiller sig Løvens store kongelige , bevidste Træk ! Kattenes Ansigt er det mest omdannede af Rovdyrenes , Kæben stærkt forkortet som Følge af det specielle Bid , og Panden fremskudt , Ansigtet derfor lodret , som hos Mennesket , med en lige Næse . Øjnene staar fremadvendte , i Modsætning til de fleste andre Pattedyr , hvor de vender ud til hver sin Side , decideret et Udviklingsskel ; de opadstræbende Uraber har erhvervet det samme fremadrettede Blik , som fører til Mennesket . Uglen har fremadvendte Øjne ! De Gamle gjorde den da ogsaa til Visdommens Fugl . Udtrykket er menneskeligt ; Løven ser paa os med Menneskeøjne . Der taler en Dag til os i Løvens store aabne , seende Øjne , et velbelyst Indre , skønt Dyret er umælende og naturligvis uden hvad vi kalder Intellekt — men kender man ikke ogsaa ubegavede Mennesker , med noget tilstrækkeligt , enkelt og ædelt i Sjælen : Form , Bestemmelse og Bevidsthed svarende til hinanden ? Naar Løven og Tigren ser menneskeligt ud paa os fra Buret , for det er jo fra Zoologisk Have man kender dem , har de noget forgræmmet , tungsindigt , ikke Fangenskabets Byrde alene , men det er som om de har forstaaet at de har overlevet sig selv , den Verden hvor de egentlig hører hjemme , den skal ikke bevare sig . Allerede som fri Dyr i Skoven blev de Fanger , i deres Skæbne som Rovdyr . De er bleven sammenlignet med Konger , og de minder virkelig om Feudaltiden , Fyrster og Adel ; ogsaa Kongerne er endt i et mildt Fangenskab . Som al „Adel " visner Rovdyrenes Stamtræ , af sluttelig rovdyrene 145 Mangel paa Næring , Isolering . De er rigtige nok , men Tiden er bleven en anden , Jorden falden fra dem . Allerede i en Fortid begyndte Overudvikling at undergrave Slægten , Huleløven døde ud ; den var større end den nulevende — blev den for stor til at ernære sig ? Hos det forhistoriske Monster , Sabelkatten , blev Hjørnetænderne saa lange at de ragede langt ud af Munden , ligesom hos Hvalrossen , og den har brugt dem paa samme Maade , harvet Kød ud af dræbte Dyr , ligesom Hvalrossen skraber Muslinger løs af Havbunden . Men Sabelkatten blev for monstrøs og beredte sin egen Undergang . Visse forvoksede moderne Militærstater leder Tanken hen paa den . Et Rovdyr i Forfald er Hyænen , skønt der ikke er Grund til at tro andet end at hvert Individ i og for sig er sundt . Den jager ikke selv mere , som andre Rovdyr , Mangel paa Evne eller Fejghed , eller vel fra først af gunstig Lejlighed , har givet den Smag for allerede dræbte Dyr , med mer end en Tanke , Resterne efter Tigerens Maaltid ; den gør Drabet , men nøjes kræsen med kun at drikke Blodet , maaske slubre Indvoldene og det skæreste Kød — dog ikke en Gang Resten af Kødet faar Hyænen , andre kommer den her i Forkøbet , Shakaler og Gribbe ; Haandgemæng , selv den lille Risiko , undgaar Hyænen , uden naar man er flere ; naar andre har afspist lister den til om Natten og faar Resterne af det raadne Aadsel , Stanken , samt Benene , Hyænen er Knogleæder og kan klippe svære Dyreben over med sine mægtige Tandsakse . Den snigende Levevis og den smudsige Kost mærker den paa Kroppen , den slæber Bagparten efter sig , som om den er syg af Frygt og Liggift , 146 dyrenes forvandling konstitutionelt , der sidder den Kager af Skab i de usunde Børster , den udsveder Kalk af alle de Ben den æder . Fra sine Slægtninge Kattene har den de uædleste Egenskaber , Troløshed og Baghold , med Hunden deler den Fejghed , Stank har den , som Skunken , fra Desmerdyrene ; fysiognomisk er den en Træl , gaar under den der ser paa den i Blikket som en Betler . Den har gjort sig foragtet og hadet ved et modbydeligt Nattehyl , Hyænens Latter , hvormed den i Mangel af Mod søger at skræmme andre væk fra Aadslet . Kender man ikke Karakteren igen fra Menneskenes Verden ? Det er mer end en Allegori : Svigten af Karakteren , Frafald fra sig selv som Art og Snylten paa andre , hvorsomhelst Naturen lader det ske , ogsaa indenfor Menneskets Verden , skal føre alle Rakkerens sørgelige og skidne Egenskaber med sig . Hvem har ikke i Byen mødt det faldne Individ , for ogsaa der har Natmandsfærd sin Nemesis i sig selv , Skunken og Hyænen i Menneskeskikkelse , der slæber sine Hæle paa Fortovet og glipper med Niddets og Fornedrelsens Blinkhinde over Øjet , skrutrygget og nedbøjet af et Livs Sjofelhed ? I ikke faa Henseender kunde der paavises en Parallel mellem Rovdyrenes Moral og Menneskets . Men om Mennesket vil det jo altid gælde , sammenlignelsesvis , at det har reusseret . Rovdyrene slog ind paa en Vej de ikke i Længden vil staa sig ved , naar alle Dyrenes Bo , saadan som Verden har artet sig , skal gøres op . Lige saa sandsynligt er det at den Glubskhed i Menneskenaturen man henter Billeder til fra Rovdyrenes Verden , ikke hører Fremtiden til . Men gør den nu heller ikke det ? 140 dyrenes forvandling GRISEN DEN Opdagelse , at grønne Blade kunde være tjenlige til Føde , er den første Grund til Hovdyrenes Fremkomst ; at leve af Grøntfoder og dog trods dermed følgende Tyngde at opretholde Opmærksomhed overfor Omgivelser og Evne til hurtigt Løb ere de Vaner , der have bragt Insektædere af oprindelig Form til at udvikle sig til Hovdyr " , siger Winge . Under Begrebet Hovdyr sammenfatter han hvad Zoologerne tidligere skelnede imellem , Drøvtyggere , „Tykhude " , Heste ; de har alle fælles Udspring . Stamtræet deler sig imidlertid tidligt i to store Retninger , de af Grøntæderne der bevarer Tilbøjelighed til at træde paa alle Tæer , Klippegrævling og Elefanter , eller fortrinsvis den midterste Taa , med tre eller to andre i Behold , Tapir , Næsehorn , helt forsvundne , som hos Hesten ; til den anden Side de der tenderer mod at hvile paa to Midtertæer , Klovdyr , Resten mere eller mindre rudimentære ; hertil hører Flodheste og Svin samt alle Drøvtyggere , Kamel , Giraf , Hjorte og Kvæg . Mange uddøde Former danner Overgange og Sidelinjer , som ikke har bevaret sig til Nutiden , Naturen var ikke altid lige heldig med Hovdyrene ; de uhyre mange Former taler om et rigt Udvalg , men ogsaa om en vis Forlegenhed , Naturen kunde ikke bestemme sig , men netop denne Uendelighed af Luner og Forsøg viser 148 dyrenes forvandling Udviklingens hele Uudtømmelighed . Her skal Videnskaben nu ikke afskrives , den har sine Papirer i Orden ; Naturens Formrigdom lokker til at konstruere den efter , stille en Grundform op og arbejde med den , Forvandlinger og Forvandlinger , men med Mening i , en og samme Bestræbelse hele Vejen , men vekslende Kaar og Omformning derefter ; som Grundform paatrænger sig af sig selv „Grisen " , naar man arbejder i Erindringen med Hovdyrene . Det er en Urtype , hvis Navn er taget fra Svinet , det unge Svin , Prototypen , men af den folkelige Fornemmelse overført ogsaa paa andre Dyr af en afrundet , trivelig Form , saa og saa store , Pindsvinet f . Eks . , en ret lille Gris , men meget griseagtig , den er Insektæder , og ikke tilfældigt , Grisen som Type stammer netop ned fra Insektæderne . Der er Flodsvinet , en stor Gnaver , saa stor som en So , her ikke Trynen men den fede Form der har givet den Navn . Det samme gælder Marsvinet , som endda er Navnet paa to vidt forskellige Dyr , Cavien , der er en lille Gnaver , og Delfinen , et i Havet levende forvandlet Rovdyr . Der er Jordsvinet , et højst mærkværdigt Dyr , som har været regnet til Gumlerne , en Myreæder og Graver ligesom de , men som nu henføres til Hovdyrene , en primitiv og sær Form ; den svineagtige Skabning deler den med mange Hovdyr paa et tidligt Trin . Er „ , , ROTTEN " en Form der søges og bliver Gennemgangstrin for Insektædere , Gnavere og Rovdyr , saa stræber Hovdyrene i Begyndelsen af deres Bane op til „Grisen " , og forlader Trinet naar det har ført dem vidt nok . De oprindeligste Hovdyr var smaa Altædere af Insektæderekstraktion , maaske nærmest af den tidlige Rovdyrtype ; ,,GRISE N" 149 Rottestadiet har de passeret og er slaaet ind paa Plantediæten , uden dog at blive Gnavere . De smaa vordende Hovdyr spiste sig snart op til Grisen , var en Overgang allesammen trinde , velnærede Dyr af en simpel firføddet , mod begge Ender tilspidset Form , omtrent som den af Menneskehaand afstrøgne „Sparegris " , men af Størrelse vel henimod en Kanin eller derover . De var smaa Fraadsere , ikke Køddiæten , som holder mager og glubsk , men den nærende Planteføde der destinerer mod Fedme og Harmløshed , de tog for sig af den nye unge Plantevækst der viste sig paa Jorden i tidlig Tertiærtid , Løvtræer , Græsser og saftige Vandplanter , og Tænderne , Skikkelsen blev da ogsaa netop saa forskellig som disse Arter af Grøntfoder er forskellige . Jorden omdannede sig til en yndig Have , med skønne unge Græsgange og liflige Sumpe at gaa og tygge i , her uddannede Hovdyrene sig til fredelige Vegetarianere , øvede sig i at lege Skjul og greb gerne Flugten , naar Strid med andre Dyr og Ufærd paa den Maade kunde undgaaes . Om de tidlige Hovdyr giver den endnu levende , oprindelige Form , Klippegrævlingen , Hyrax , en Forestilling . Den lever i Afrika ; et Eksemplar har været at se i Zoologisk Have i København . Som Navnet antyder er den af Grævlingestørrelse , knap nok , men ligner ikke en Grævling , snarere en Gnaver , eller en Gris , et Gennemsnitsdyr , upaafaldende , Ingen skulde se paa den murmeldyragtige Skabning at den nærmest er i Slægt med Næsehornet . Den har et Temperament , rører abrupt paa sig , naar man kommer den nær , og synes vred , skønt harmløs ; alle Hovdyr har noget af det samme , de lader sig irritere , 150 dyrenes forvandling selv Hesten og den fromme Ko skal man ikke altid lide paa , de vil slaa . Klippegrævlingens Fødder er noget for sig , specielt udviklede ; den har bevaret de fleste af Tæerne , men ret meget Hov er det ikke blevet til med den , tværtimod , Fødderne er bløde underneden og furede , den kan suge med dem , det lille lavbenede Dyr løber hen ad lodrette Klippesider næsten som en Gekko . Fødderne er en Privaterhvervelse , ellers er Klippegrævlingen et Urhovdyr , endnu ikke udpræget , halvt i Tvivl om hvorvidt den ikke skulde have været en Gnaver , og med noget fust i Temperamentet , som kunde have gjort den farlig , ligesom Næsehornet , hvis den var bleven større . Hvorfor er den nu bleven staaende paa et tidligt Trin , mellem Insektæder og Hovdyr , mens alle andre Former , der er begyndt noget lignende , svang sig op til mægtige , iøjnefaldende Dyr ? Ja , Sugefødderne , Opholdssted og Vaner , er vel her Grund nok , man kan ikke vokse sig stor og tung , hvis man vil blive ved med at klæbe sig fast til lodrette Klippevægge , en Færdighed af den Art maa holde Individerne indenfor en passende Vægtgrænse . Udgaaet fra en oprindelig Form er ogsaa Elefanterne , de har bevaret Insektædernes fem Tæer , omend samlet i en Klumpfod ; i andre Henseender har de modificeret sig æventyrligere end nogen anden Skabning , mest paafaldende Næsens og Overlæbens Omdannelse til et femte Lem , vel nok uden Sidestykke i Naturen ; Desman og Tapir er kun paa Vej dertil . Elefanternes Vaner har da ikke hindret dem i at blive store ! Her har Størrelse nogenlunde naaet ,,GRISEN" 151 den Grænse et Landdyr kan naa , hvis det vil beholde sin Bevægelighed . Elefanten kan ikke galoppere , Vægten binder den til Jorden , skal den skynde sig støder den sit Korpus frem i en Art Hurtigskræven , omtrent som gamle svære Koner der skruer sig frem paa Hælene naar de skal „løbe " . Og dog har faa Dyr en Gratie som Elefanten , den benytter sig i sin Gangart af Tyngden , svinger som paa Hængsler , Vægten , som er synlig paa den , giver enhver Bevægelse af Lemmerne en egen likvid og støt Kurve , som Sandsække i Flugt ; svært , smurt Maskineri , Stempelstængerne paa store Dampmaskiner med megen Enerti i Tempoet kan give det samme Indtryk af Tusindpundighed og glidende Lethed . Man taler om Gravitet , Tunghed , den ædle Langsomhed der er egen for alle store Væsner , som tager Tyngden med i deres Rytme , Strudsen har noget deraf , korpulente Mennesker til en vis Grad ; Hvalens Kurve , naar den bryder Vandskorpen for at aande , og gaar ned igen , har en næsten klodeagtig Gravitet . Elefanten har alle Tykkemænds Charme , bagfra ligner den en gammel Gigant i Bukser , men Vægten er hos den Natur , ikke et Embonpoint . Den er ren Form , et Taarn af Harmoni , den rager med et Bjergs Flugt op i Højden og naar Jorden igen med Snabelen , den staar paa Søjler af Ben som et Tempel og afslutter sig foroven med en Dobbeltkuppel , den kløftede Isse ; og den er stor i Farven , som Bjergenes Skifre og det Ler hvoraf al Form opstaar . Den har et majestætisk Præg af Alder , den Adel Aarene giver , ogsaa hos Mennesket , foldet Skind og faa Hovedhaar , en renset Isse , kronet med det bare 152 dyrenes forvandling Kranium , som Gubben naar han er alderstegen og ærværdig . Men det er jo nok en af Formens Illusioner , Elefanten er hverken „gammel " eller „ung " . Med Visdommen , som man har villet føje til dens vise Ydre , er det nok ogsaa saa som saa . At den store hvælvede Isse skulde rumme Hjerne , som man slutter efter Formen , er jo kun bluff , den er et Benvæv opbygget af statiske Grunde , ingeniørmæssigt , for at bære Snabelens og Hovedets Vægt , som Taarnet i en Hængebro , bagved ligger den lille indkapslede Hjerne . I relativ Kapacitet skal den rangere højt , helt oppe ad Mennesket til , men det bliver dog vel nærmest at opfatte som en kompliceret Central svarende til en kompliceret , højt differentieret Organisation , et stort Omfang af det reflektoriske Apparat ; fri Bevidsthed derimod , Evnen til at drage en Slutning , eller Overlæg , Forestillinger om en Aarsagssammenhæng , Følgelighed , har Elefanten ikke , selv om dens Evne til at tage mod Dressur kan se meget forbavsende ud . Som Fornuftvæsen staar Elefanten i Virkeligheden ikke for de simpleste Prøver . Man overdriver sædvanlig tilsyneladende Fornufthandlinger hos Dyrene og er tilbøjelig til at undervurdere den højtudviklede Evne Dyret besidder i selve sin Levefærdighed , ogsaa cerebralt betragtet . En meget betydelig Grad af Omdømme , som ytrer sig paa Dyrets Plads i Naturen , behøver slet ikke at blive „bevidst " i vor Betydning af Ordet . Selv hos det tænkende Menneske er den rent organiske Part af Bevidstheden , betragtet som Central , Reflekserne , Organismens Selvstyre , jo saa langt den mægtigste ; med et geologisk Billede svarer den menneskelige Bevidsthed ,,grisen" 153 vel saa nogenlunde til Alluvialtiden , en ren Hinde i Forhold til de tykke geologiske Lag der ligger under , hele Jordens Forhistorie ; den menneskelige Underbevidsthed rummer en Instinktverden i mange Lag , alle Udviklingens Strata . Denne blinde Del af Sjælen , vel de 99 % af den , har Mennesket tilfælles med Dyrene . Selv det elementæreste Udslag af Begavelse hos Dyrene , deres Evne til at hjælpe sig , er da i Virkeligheden en høj Udvikling vi staar overfor ; at konfundere den med et menneskeligt Niveau er menneskeligt . Hensyn burde her tages til at Mennesker dog , indenfor Arten , befinder sig paa forskellige Udviklingstrin . Hvor ofte hører man ikke en Herre forsikre at hans Hund er „lige saa klog som et Menneske " — med et Blik paa Manden maa man give ham Ret . Elefanten er snild , som saa mange Dyr , det er en Kunst at være sin Tilværelse voksen i den Grad den er det ; men Literaturen , alle Iagttagere med en Opdragelse , er enige om at den er enfoldig , i naturlig Forstand , til at rende Døre op med , ingenlunde overlegen , der foregaar ikke noget i dens Hoved . Den er ikke en Gang nogen Helt , tværtimod , den er frygtagtig , uden al Undseelse og rent ude af Forhold til dens Størrelse og Magt , et Fænomen hvortil noget tilsvarende ikke er ukendt i Menneskets Verden : korpulente Kvinder der vræler som Lokomotiver ved Synet af en Mus ! Tæmmede Elefanter skri ' er som Fruentimmer naar de skal over en Bro , gribes af Forvirring og maa trøstes , hælde deres Hoved til en Fører ! Saa stor Elefanten er har den ikke frigjort sig for Panik , den hovedløse Tilbøjelighed til stampede , som Amerikanerne siger , et underligt 154 dyrenes forvandling Ord , der er baade Substantiv og Verbum , og hentet fra Hestenes og Kvægets Verden , den vidløse Renden i Flok og Trampen henover Alting der er udviklet som et uhyggeligt Element mere af de Dyr der lever sammen i Hjorde — Massepsykologi paa et Hovdyrstadium ! Aandeligt kan man maaske sætte Elefanten i Niveau med Hesten , der alle andre gode Egenskaber ufortalt er enfoldig , ingen slet Egenskab iøvrigt naturligvis , forskrækket , uden Evne til at forbinde Forestillinger med Indtryk , den skyer for alt hvad der vifter , har skønt den har levet saa længe sammen med Mennesket ikke lært hvad et Stykke Papir er , forstandsmæssigt set er den sænket i en Brønd , fører et Urmørke med sig , ind i Storbyerne , Øjne der ser fireetages Huse , men man ved ikke hvilke Forestillinger der danner sig i dens Hoved , den er næppe i Stand til at se andet end hvad der hører til Steppen den er fra . Men den løber der , forspændt , i mange andre Henseender virkelig lige saa fornuftig som et Menneske , langtfra saa ødelæggelseslysten ; og Misantropen Swift gjorde da ogsaa Hesten til Borger i et tænkt Idealland , mens han lod Mennesket være et Svin , en Buk og en Abe , tilsammen en Yahoo , hvilket aabenbart af Swift er tænkt som den Lyd hvormed Mennesker hujer til hinanden over en Pøl af Drifter . Udviklingsmæssigt set skulde Elefanten stikke længere tilbage i indre Kapacitet end Hesten , den er oprindeligere , men har paa sin Maade drevet det videre i Særhed . Elefantens Rod i Naturen og ekstreme Forvandling , dens hele monstrøse Fysik giver den en egen Stilling , som dog ikke falderaldeles fremmed ; Naturen har kun det samme ,,grisen" 155 Spil Brikker , som den kaster imellem hinanden hver Gang den omformer sig . Til en simpel , tidlig Hjerne har Elefanten lagt en ekstra Hemming , som maa følge med overdreven Størrelse , forsinkede Reflekser antagelig , i hvert Fald en Modstand i selve Massen . Man kender noget lignende fra Mennesker af meget stort Numer , det lange , vægtige Karlfolk , der har været Gardist , og som man oftest finder paa Landet , for Byerne egner han sig mindre , man vil lægge Mærke til at han altid er en Brøkdel bagefter med at fatte , skønt ingenlunde en Tosse — er det fordi han har længere Nervebaner ? Naar Nogen har sagt noget godt , og Alle har let , saa rumpier det endelig i Brystet paa ham ogsaa , bagefter , saa morer han sig , som Ekko der kommer , lidt forsinket , fra et Bjerg ! Noget elefantint vil man tale om hos saadanne store tunge Folk , der gaar senere i Skred end andre . Og det er da klart , Reflekserne har et længere Forløb hos en lang Person end hos en kort . Om Hvalens Lynne og Arten af dens Reaktioner har man ikke let Lejlighed til at skaffe sig Oplysninger , men jo større de er des langsommere ; de største af dem har det nok saadan at hænder der dem noget i den ene Ende i Dag saa gaar det op for dem i den anden i Morgen ! Slige store Skabninger er ikke uden Grund skikkeligere end andre . Uskyldig er Elefanten , innocent , og det betyder uskadelig , men er ved lang Brug i Menneskets Mund kommet til at betyde dum , betonet med en Smule Ynk , Staklen gør ingen Fortræd . Ak nej , de Kloge forstaar det bedre ! Verden gaar sandelig ikke tilbage i Ondskab , tværtimod , alt udvikler sig med Udviklingen , ogsaa Evnen til at gøre Skade ! Elefanten er dum . Men den er elskværdig , Uvidenhed gør ikke helt uskikket til Livet , den er landlig , med idylliske Vaner , en Spiser , med sin Snabel er den følsommere , mere behændig end mange Mennesker med deres Tommelfingre , den tager Fangenskab med Filosofi , som gamle dygtige Folk tager deres Alder , den har en Fornemhed som Størrelsen giver , fimre omkring kan den jo ikke , hvad saa alle andre hvileløse Dyr eller det nervøse Menneske mener , den rokker paa Stedet i sin Masse , rytmisk , med noget af den Ligevægt Universet er i . Vidunderligere Skabning end Elefanten gives ikke , det er en Gunst at have levet i Jordperiode sammen med den , man har da set den , inden ogsaa den gaar Undergangen imøde , der venter alle Fortidsskabninger , ligesom dens Slægtninge , Mammuten , Mastodonten og Dinotheriet . Elefanten som overdaadigt Lune Naturen havde Raad til leder Tanken hen paa Dimensioner i den menneskelige Verden , de ubevogtede Epoker i Historien da endnu Alt var tilladt , Sporene de har efterladt sig , Pyramiderne , Slotte , Katedraler ; Tiden er bleven en anden siden , den gaar ikke mere i det Magnifícente , en Kvadratmil Fattigkvarterer i Londons Forstæder udtrykker nærmere dens Tanke . Faa Dyrs Udviklingshistorie er saa kendt og saa tilfredsstillende for Tanken som Elefantens . Det skulde da være Hestens , hvis Afstamning , navnlig for Føddernes Vedkommende , i en dobbelt Forstand dens Karriere , udgør Favoritkapitlet i enhver biologisk Skildring og virkelig ogsaa er af en enestaaende ,,grisen" 157 plastisk og logisk Virkning , Udviklingen selv lige i Øjnene . Til Oplysningens erklærede Fjender , de Næringsdrivende paa Kirkens Omraade , visse følsomme Journalistkredse , synes Eksemplet ikke at være naaet ud , man er her endnu udelukkende optaget af den gamle folkelige , letfattelige og taknemlige Parole om „Abeteorien " , i hvilken Anledning man sveder Hadets Sved . Elefantens Forhistorie , de uddøde Mellemled , er kendt helt ned i Eocentiden , Moeritheriet , opkaldt efter Moerissøen i Ægypten , et halvstort Dyr paa Vej til Elefanten , med endnu fire smaa Stødtænder og en begyndende Snabel ; hvor nu Ørkenen breder sig omkring Faiyum græssede Moeritheriet og mangfoldige andre Urhovdyr i et frodigt Parklandskab , som man skal ned ad Ækvator til for at finde aktuelt Sidestykke til . Den afrikanske Dyreverden , i Fortid og Nutid , en Mark hvor Skabningen har boltret sig og gør det endnu , frister Fantasien saa stærkt at Udsigtspunktet for nærværende Arbejde skal forlægges dertil , mere tjenligt ogsaa for Orienteringen over Aandens Stadier ; men først skal Behandlingen af Pattedyrene , deres Plastik og aandelige Horizont , den zoologiske Part deraf , føres til Ende . Temaet „Grisen " synes forladt ; det har været tilstede hele Tiden , Elefanten er en til det Enorme forvandlet „Gris " . Man ser det paa Ungen , Elefantbabyen , med den endnu korte Snabel og det hele griseagtige Præg , her er noget af den Urtype hvormed Elefanten i sin Tid startede , og som forandret paa anden Maade genkendes i andre Hovdyr . 156 dyrenes forvandling Størrelsen er kommen tilslut , efter at Retningen for Dyrets Udvikling var lagt , den tiltagende Vægt har betinget Formens Ekstrem . Fuldt udprægede men endnu ikke kolossale Former kendes , de fossile Dvergelefanter fra Middelhavsøerne ; og her falder der Lys paa Udvælgelsen , det er sandsynligt at isoleret Opholdssted paa mindre Øer tjener til at reducere Størrelsen eller holde den paa et oprindeligt Trin , vel fordi Forfølgelsen er mindre intensiv end paa de store Kontinenter , hvor Rovdyrene huserer anderledes skarpt og æder de smaa Former væk til Fordel for de stadig større . I Afrikas og Asiens store aabne og udsatte Omgivelser , beluret af Løve og Tiger , lagde Elefanten sig den overlegne Størrelse til . De to Arter stillet ved Siden af hinanden giver en udtryksfuld Forestilling om to Trin indenfor samme Art , den afrikanske Elefant er saa aabenbart den yngste , en tidligere Form , ikke saa elefantint udpræget som den indiske ; man har her Lejlighed til paa en Gang at se den ideale Elefantform udhævet af en mere søgende , og til i den at skaffe sig Indtryk af den oprindeligere Form , hvorfra den fuldkomne Elefant er udgaaet . Paa et tidligt griseagtigt Trin , det Elefantungen bevarer Mindelser om endnu , nede ad Moeritheriet til , eller længere tilbage , gaar en anden Gris , som staar Elefanten nær , i Vandet og gentager paa sin Vis Hvalens Karriere , flere Arter af det samme , mærkværdigt forvandlede Dyr : Søkøerne . Disse sagnagtige Skabninger har været regnet til Hvalerne , de er knap saa fiskeformede som de , men har mere omdan - nede Lemmer end Sælerne ; de har givet ,,grisen" 159 Anledning til Tro paa Havfruer fra gammel Tid , med Koen har man ogsaa associeret dem , som Navnet siger , saa man har aabenbart ikke vidst hvad man skulde tro naar man har set dem . Hvad man ved om dem lyder som en Skipperkrønike ; og dog er de at finde den Dag i Dag , ved Afrikas , Sydamerikas og Australiens Kyster , de to Arter , Manaten og Dygongen ; den tredje , Stellers Søko , blev udryddet til sidste Eksemplar , som man ved , af det ædle Menneske , fromme , sjælfulde Trankogere . Søkøerne holder til ved Kysterne i Nærheden af Flodmundinger , de er Tangædere ; oprindeligt er de vel kommen inde fra Land , har ladet sig friste af Vandplanter , indtil de endte ude i Søen . Af „Grisen " er der ikke meget tilbage , uden noget endnu afrundet i Formen , og dog er der ikke Tvivl om at de oprindeligt har været fuldtudprægede Pattedyr , som har udviklet sig tilbage og sat Lemmerne til igen under Opholdet i Vandet . I tendannet Form , Plumphed og Tykhudethed minder de om Hvalrossen , der er udgaaet fra primitive Rovdyr . I sit Navn bevarer Hvalrossen et gammelt Ord der er det samme som Hest ; Søfolk har haft en rundelig Maade at se paa ; men det er da ikke altid de har været paa Vildspor , Naturen er rundeligere endda . Et Trin endnu , og Søkøerne vilde have naaet Hvalerne i pelagisk Udrustning ; dog Planteæderdiæten vilde altid have holdt dem i Nærheden af Kysterne . Vil man gøre sig en Forestilling om et Trin forud , inden Forvandlingen har gjort Hovdyret ukendeligt , er der da Flodhesten . Denne Gang er der mere Mening i Hestenavnet , 160 dyrenes forvandling for vel er Flodhesten ikke i Linje med Hesten , men den er i en Sidelinje som ligger indenfor Hovdyrordenen . Flodhesten er gaaet i Floderne , er bleven ikke lidt vaad , men til Fisken er der langt , den har egentlig bevaret Formen saa temmelig uforandret . At den er en „Gris " er tydeligt , og i Afstamningslinje staar den da ogsaa sammen med Svinene . Her afgiver Vortesvinet , en afrikansk Form , et Led som giver god Oplysning om Trinet forud for Flodhesten , habituelt set , den er et Svin vel paa Vej til Vandet , ynder at vælte sig i Sumpen ; fra en fælles Fortidsform med samme Tilbøjelighed for at blive i Ballen er Flodhesten udgaaet . Tilbøjeligheden ligger til hele Svineslægten , det almindelige Svin ynder Pølen , saavel Vildsvinet som Husdyret , Karakterejendommeligheden har givet Navn til et negativt Renlighedsbegreb i det hele taget , skønt det er tvivlsomt hvorvidt Svinet er urenligere end saa mange andre Dyr ; imidlertid det er en Kulturglose at tale om Svineri , hvor den oprindelige Vane dog vist hænger sammen , tværtimod , med en indgroet Trang til at gaa i Bad . Karakteristiken skyldes Mennesket , som paa et Tidspunkt af sin Udvikling har været Vandskrækker ; først sent er Renligheden tilegnet som en Luksus ; at vaske sig har været anset for en saa radikal Handling at det en Gang simpelthen har sat Skel i Menneskehistorien : de Vandsky , der forblev Hedninger , og de der havde faaet Vand paa sig , som udgjorde et ganske særlig udvalgt Selskab ! Associationerne i Anledning af „Grisen " som tænkt Stamdyr er nu endelig naaet til Grisen selv , Svinet , den kendte Form , som ikke behøver nærmere Beskrivelse . Dog er det Svinet som ungt , Grisen , der maa tænkes ,,grisen" 161 paa , altsaa ogsaa for Svinets Vedkommende en Form der peger tilbage ; den voksne , kammede og stride Vildorne har allerede udviklet Træk der peger væk fra Grisen . Grundtypen skal altsaa egentlig søges hos yngre , mere tilbageblevne Trin end Svinet . Og her rykker Tapiren op i Erindringen . Man tænker paa den allerede naar man er ved Elefanten , i Anledning af Snabelen , men viser Tanken tilbage , Tapiren er ikke et Stamtrin indenfor Elefantens Linje , den staar Hestens nærmere . Snabelen har den udviklet ganske uafhængigt ; dog kan det sikkert siges at Elefanten paa et tidligt Trin har haft megen Lighed med en Tapir , selv om de ikke er i nær Slægt med hinanden , den simple begyndende Hovdyrtype har været fælles for dem . Tapiren er en meget gammel , eller ung , overlevende Form , som har holdt sig uforandret , fordi den hele Tiden er bleven under de samme Vilkaar ; Omgivelserne hvorunder den endnu lever , Sumpskov i Indiens og Sydamerikas Troper , giver derfor en Forestilling om det oprindelige Milieu hvorfra de første Hovdyr udgik i tidlig Tertiærtid . Tapiren er en Gris saa trind , formet næsten som et Idealdyr af Naturen , et Formmønster til at gøre Hovdyr af , ved at lægge lidt til her , og trække lidt fra der , overdrive , forlænge paa Benene , tørre ud , give Horn eller forsyne med Knyster . Oprindeligt tør jeg sige det er fra den jeg har Forestillingen om et Grunddyr , hvortil de fleste Hovdyr peger tilbage , en „Gris " , skønt Svineslægten naturligvis bør beholde Æren af at have stemplet Navnet . 158 dyrenes forvandling En Billedhugger vilde i Tapiren have en Model som med faa motiverede Forandringer lod sig forme om og variere til en Række kendte Hovdyrtyper . Jeg har en Gang sagt saadan noget som at Mennesket nedstammer fra Kvinden , nærmere at komme tilbage til senere ; plastisk er Kvinden en Norm , hvoraf Manden er en differentieret og hærdet Variant . I vid Forstand er Tapiren , selv Hannen , en kvindelig Form . Skal man for Resten kalde Tapirhannen for en Hingst , en Orne , eller en Tyr ? Ikke altid har man disse Begreber i Orden naar det gælder Hovdyrene , fordi Formerne ofte er saa ubestemte . Forskellen mellem Han og Hun afgiver iøvrigt ogsaa et Vink med Hensyn til Afstamningen , Hunnen kommer , ligesom Ungen , omend i mindre Grad , den oprindelige Type nærmere end Hannen ; Hinden f . Eks . har ingen Gevir , det havde Hjortene slet ikke til at begynde med , ingen af Kønnene . Udviklingen af Hjortens Gevir afspejler Erhvervelsen indenfor Slægten , Individet lægger en „Ende " til hvert Aar , oprindeligt havde Hjorten kun een . De mandlige Egenskaber synes i forstærket Grad at pege mod den nye Art , de kvindelige derimod mod Udspringet . I Forhold til andre vidtforvandlede , hærdede og hornede , verdenserfarne Hovdyr er Tapiren nu altsaa forbleven det uberørte Skovdyr , uskyldig som en Pige , yndig , oval , nulformet , trind , afstrøgen for og bag , som klappet og forkælet af Guder , med drejede Ben — og den gamle Gud Pan , der ikke uden Grund bærer Hovdyrets Præg , Bukkefødder og et hornet Hoved , har da ogsaa med Flid opsporet Jomfruen i Skoven og er med hende bleven Fader til ,,grisen" 163 livskraftige Bastarder , baade Okse , Giraf og Kamel ... Saa sagte dog , nu er det ikke mere Tapiren , den kendte Form , der tales om , men det endnu yngre Dyr man gennem den kan stille sig for Øje ; Tapiren maa klædes lidt af hist og restaureres her , før det gaar an at placere den ved Roden af Stamtræet hvorfra alle Hovdyr er udgaaet . Snabelen maa den af med , det er en privat Erhvervelse , den maa have en Taa lagt til paa Forbenene og to paa Bagbenene , den maa have Hale , for at blive helt primitiv igen . Man maa tilbage til Urhovdyret for at slaa Bro over til den fælles Form , hvorfra Klovdyrene udviklede sig , og Tapiren hører jo til de af Hovdyrene der lagde Vægten , meget bogstavelig at forstaa , paa Midtertaaen . Forskellen gaar tilbage til Udspringet , anstrengt derfor maaske at bibeholde Tapiren som Grundform saa langt tilbage ; imidlertid de fossile Former kan man jo ikke se , og noget siger at Tapiren har en søsterlig Lighed med dem alle , en gammel Erindring , med Tilladelse , man synes man kan huske det , alle tidlige Hovdyr maa have set nogenlunde saadan ud . Efter Winge , for at blive eksakt igen , havde de nederste Stamformer for Hovdyrene alle Hovdyregenskaber samlede under et ; Former før dem igen bliver det svært at skelne fra Insektædere . Disse første Former kalder WingeCoryphodontider , de næste mere udprægede Meniscotheriider ; fra dem afledes hele Hovdyrstamtræet . To Grene deraf dør ud , kendes kun fra vidtløftige fossile Former , som Naturen ikke har ført op til Nutiden ; en Gren gaar til Klippegrævling , Ele - fanter og Søkøer , som før omtalt ; 164 dyrenes forvandling en til Heste , Tapir og Næshorn ; og en endelig til Klovdyrene , Svin og Flodheste samt Drøvtyggere , Kameler , Hjorte , Giraffer og Kvæg . Men som Winge siger : „en ubetydelig Ændring i Stillingen af Haand og Fod er alt , hvad der har været nødvendigt for at indlede Omdannelsen af en Meniscotherium - Haand og - Fod til en Arthiodactyl - Haand og - Fod . " Ved Artiodactylerne forstaas altsaa de parret - taaede Hovdyr , med et meget godt gammelt Ord Klovdyrene . Paa dette Trin er det vor tapirlignende Ven skal placeres . Siden den har kunnet føre Tapirtræk op i den ene Linje - , hvorfra vi kender dem , den nulevende Tapirs Linje , maa den vel ogsaa have ført Træk med sig op i de andre . Det gælder jo da Elefanten , som Enhver vilde associere med Tapiren , den ligner en forstørret Tapir , uagtet den ikke er i Linje med den . Flodhesten har meget der minder om Tapiren , mindst vel Hovedet ; den regnes til de Parret - taaede i Slægt med Svinet . En Dvergform af Flodhesten eksisterer , nærmest at opfatte som en Varietet for sig , den er ikke saa udtalt et Vanddyr som den store Art . Den ligner den almindelige Flodhests Unge , paa nær Hovedet er den ellers i alle Dele at se til som en Tapir eller stor Gris , en levende Mellemform altsaa . „Grisen " har været brugt til Ledeform i det foregaaende og skal heller ikke forlades , men det er nødvendigt at udvide Forestillingen om de Træk man knytter til den som tænkt Form , naar den skal anvendes ogsaa paa Klovdyrene . Ogsaa her er den tapirlignende , griseagtige Urform letgenkendelig , som det skal vises . Fjernere kunde man næsten sige staar Former der dog er i direkte Linje med Tapiren , som f . Eks . ,,grisen" 165 Hesten . Et Faatal vilde finde Ligheden umiddelbart slaaende . Og dog naar Hensyn tages til Hestens specielle Forvandling , Flugt fra Sumpskov til Steppen , hvor den haarde Bund har præget dens Ben , Omlægning af Diæten til de tørre Græsser , som har givet den det benede Hoved , naar man holder sig de tidligste , kendte Former for Øje , Zebra og Vildæsel , er Tapiren ikke saa langt henne endda ; de fossile begyndende Heste , med mere end een Taa , maa have lignet Tapiren endnu mere , som Fætre ligner hinanden ; i et fælles Udspring har de været nogenlunde de samme trinde , frodige , sandsynligvis stribede , vellugtende Skovdyr . Hesten har ingen Snabel lagt sig til — men den har nu ligesom en Begyndelse dertil , en levende Mule , som kan strækkes frem , den har Muskler i Overlæben ; og Hesten samler da ogsaa Græsset med Munden , inden den presser Tænderne ned og bider det af , til Forskel fra Koen , som slynger Tungen om Græsset , inden den rusker det af , og som har en ganske død forbrusket Overlæbe . Tilsyneladende er her en væsenlig Forskel i Teknik , de fleste Drøvtyggere benytter vistnok Tungen naar de tager Føden til sig , maaske fordi de oprindeligt er Bladædere . Giraffen benytter dog baade Tungen og Læberne , naar den spiser ; en lille Antilopeart , Vindspillerantilopen , kaldet Dik - Dik , har en vel udformet Snabel , henimod Tapirens ; disse Anlæg er vel snarere tilfældige end gennemgaaende . Næshornet er da vel ikke en Tapir saa skøn ? Jo naar man har opholdt sig tilstrækkeligt over Rhinocerossens pansredte og plumpe Ydre , dens Ligtorn paa Næsen , dens eks - plosive og fæiske Væsen , saa 166 dyrenes forvandling kommer det alligevel af sig selv at man her staar overfor en Slægtning af Tapiren , af tidlig Ekstraktion , ikke Tapiren selv , men en Frænde af den , som har lagt haard Hud paa sig og er bleven ubehagelig , en lille Sjæl , indespærret i et klippeagtigt Legeme , ensom og ru , et ondt Lune levnet af Naturen . Fra Dürers Haand har man en Tegning af Næshornet , med en morsom Beskrivelse og morsomt farvet af Datidens Forestillinger om svær Bevæbning , han har givet den Panser paa næsten som en Riddersmand i Harnisk , med Nagler og Søm , beslaaet med Jern over det hele og med Ringbrynje paa Benene , et fuldkommen uindtageligt Dyr . Man har Historier om Riddere som er bleven kvalt i deres Harnisk ; hos Næshornet er Sjælen da gaaet under i lutter Forskansning , ligesom hos Skildpadden . De to Næshornarter man kender , Hovedarterne , det afrikanske og det indiske , afgiver et Materiale til Bedømmelse af Trinet , ligesom de to Elefantarter ; det afrikanske Næshorn er aabenbart ogsaa yngre , mindre rhinocerospræget , end det indiske , de oprindeligere Former altsaa de af vestlig Udbredelse . Af de to Tapirvarieteter gør den amerikanske Form et oprindeligere Indtryk end den indiske . Der kunde sluttes noget heraf til disse Dyrs Herkomst og Vandring . Et Vildnis af Arter er Klovdyrene , næsten haabløst at nærme sig dem , det vilde kræve en Levetid for sig at udtømme deres Naturhistorie , opsøge dem og skaffe sig fuld Besked om dem : Svinene , utallige Arter , med en Mængde Udviklingsnuancer , fristende at fordybe sig ,,grisen" 167 i . Vildsvinets Unger er stribede , ligesom Tapirens , en gammel Paradismode , der gaar igen ; Dvergvildsvinet fra Himalaya genkalder i hele sin Form levende Spidsmusen , en stor Insektæder , Præget ikke afarvet ; Svinenes Børster , som hos nogle Arter kan blive til stive Pigge , leder Tanken hen paa Pindsvinet ; visse Hjortearter er ogsaa lidt paa Vej til denne haarde Beklædning . Hjortesvinet fra Celebes deler Højbenethed og Slankhed , og derfor Navn , med Drøvtyggere — og der har da levet drøvtyggende Svin ! Drøvtyggerne — de langbenede flygtige Hjorte , Antiloperne , Kvæget , Geder og Faar , de forvoksede Kameler ! Giraffen — det underlige og elskelige Dyr , en sjælfuld Særling , i en stum , ensom Højde , vellugtende som Hesten , blid som de bladædende Hinder , hvilke Paradistider har den ikke opsamlet i sig , en Evighed i Afrika mellem Mimoser , hvor rummelig var ikke Naturen , siden den kunde faa Lov at leve ! Alle Drøvtyggere er sagtens bleven til det de er ved at de er bleven jaget , det er Forklaringen paa den særegne Form for Fordøjelse de har uddannet : der er ikke bleven givet dem Tid til at tygge mens de græssede , de har maattet sluge Maden i sig , stjaalent og paa Stedet , og opsætte Bearbejdelsen til siden , naar de havde søgt Skjul udenfor Græsgangene og var i Hvile . Umuligt at gennemgaa alle Drøvtyggerslægter ; her skal kun fremdrages enkelte Former , de fleste ret ukendte , som i Type leder Tanken hen paa Grisen eller Tapiren og for - midler Overgang i Udseende fra 168 dyrenes forvandling den ene Art til den anden . Dobbeltnavne viser ogsaa her at Træk fra forskellige Arter er blandet sammen og tidligt har været Iagttageren paafaldende . De fleste der kun kender Husdyrene er tilbøjelige til at begrænse deres Forestillinger om en Ged , et Faar eller en Okse til selve Begrebet , en stiliseret Type , hentet fra Noæ Ark , i Virkeligheden gives der jo en Mængde Varieteter indenfor Arterne og paa Grænsen af dem . Dobbeltnavnene giver Anledning til et Spring ind i Klovdyrenes Mangfoldighed . Af Antiloperne er der flere med Dobbeltnavne ; de staar i det hele taget efter Ydret mellem Hjorte og Kvæg . Der er Gedeantilopen , nemorhaedus , og en nær Slægtning af den , Goralen , lavbenede Antiloper med Træk henimod Faaret ; fra samme Stamsted afledes Moskusoksen , ovibos , hvilket er Oksefaaret , det kendte arktiske Dyr , der ligner en Bøffel men af Karakter er et Faar . Til Antiloperne regnes Saigaen , den minder i Udseende om baade Faar og Ged . Indenfor de rette Faar og Geder er der Underarter som for Øjet gaar over i hinanden , Mellemformer som Mankefaaret , eller Stenbukken ; Faaret er et Bjergdyr som har klædt sig paa mod Kulden , Geden kravler endnu højere end den , paa de bratteste Bjerge ; der er en Etages Forskel mellem dem , saa at sige . Til Gederne slutter sig Gemser og gemseagtige Dyr , hvorimellem den mærkelige Takin , budorcas taxicolor , fra Højasien og Kinas Bjerge , den kaldes Oksegemse og har da ogsaa Træk der fører hen til Kvæget , naar man ikke kalder den Gnuged ; Træk har den altsaa fra fire forskellige Dyr og omtales ikke uden Grund som en Samletype . Ekstra minder den med sin høje Forkrop og hele ,,grisen" 169 Holdning meget om Nilgauen , boselaphus tragocamelus , hvilket er Gedekamel , Blaaokse , kaldes Nilgauen ogsaa . Denne smukke indiske Skovantilope var i sin Tid at se i Zoologisk Have og mindede med sin høje Rejsning og svævende Gang om en Fuldblodshest . Fremdeles er der Hjorteantilopen , Kobus ; Hjortegedeantilopen endogsaa , cervicapra ; Elsdyrantilopen ; Koantilopen , Hartebeest ; Hesteantilopen , hippotragus , en Antilope med svære hesteagtige Ben ; der er Lamagazslle og Giraf gazelle ; alle af den rige afrikanske Dyreverden . Og der er da Gnu , Wildebeest , som ikke har faaet Dobbeltnavn , men som burde have et flerdobbelt , den ligner alle andre Antiloper og i Tilgift baade Hest , Æsel og Ko ; hverken Folkeæventyret eller den vildeste Drøm kunde overgaa Gnuen i Underlighed . Med det samme saa er der mellem Hjortene en Hestehjort , Sambar , og en Svinehjort , hyelaphus porcinus . Gemsebøffel har man kaldt Anoaen fra Celebes , som jeg før har omtalt , den har været regnet til Antiloperne men anses for at være en primitiv Bøffel , nederst paa Kvægets Udviklingsstige . Den er at se i Zoologisk Have i København og har en stor Interesse som en tilnærmet Form hvorfra Tamkvæget kan tænkes at nedstamme , den lugter sødt som en Ko , har Koens udvidede Mule , smaa lige , trinde Horn , som godt kunde blive til Kohorn . Mærkelig er den ved den trinde , afrundede Form , en Embryoform , som baade bringer Gris og Tapir i Erindring , den er lavbenet , har som Drøvtygger ikke rigtig arbejdet sig op fra Jorden endnu . Anoaen er uden Tvivl en tiloversbleven Form , Generalnæv - ner i mange Træk for de første 170 dyrenes forvandling primitive Hovdyrtyper , hvoraf senere forgrenede Slægter er bleven til . Med den brede Mule , der stempler den som Græsæder , gaar den tydeligt ad Kvæget til . Andre af Hovdyrenes tidlige , simple Former har Træk som kan bringes til at gaa op i saavel Kvæg som Hjorte , Geder og Faar : Traguliderne , de gedelignende , hvortil hører det afrikanske Dvergmoskusdyr , ogsaa kaldet Hjortegris , ikke at forveksle med det højbenede Hjortesvin , og den asiatiske Kantschil , Dverghjorten , som er det mindste af alle Hovdyr . Denne sagnomvundne Skabning har jeg selv i sin Tid truffet personlig paa Malakka . Malajerne kalder den „Fader Fred i Skoven " og har mange forelskede Historier om den . Den er ikke større end et Murmeldyr , kunde rask forveksles med Agutien og leder i det hele Tanken hen paa Gnaverne . Indenfor Gnaverne findes endelig ogsaa Former som i Ydre kan minde om tidlige Hjorte , f . Eks . den højbenede Mara fra Patagonien . Dverghjorten er „Grisen " , Urgrisen , Hovdyrfostret , saa nær som man kan ønske sig det ; havde man ikke dannet sig en fælles Udgangsfigur før saa kunde man danne sig den af Dverghjorten . Fra Traguliderne er Vejen kort til de noget større Moskushjorte , der igen fører naturligt over til Raadyrene , og med tiltagende Vækst og Særhed til Krondyrene , Elg og Ren . En anden Linje fra de simple Urformer gaar til Geder og Faar ; fra Faaret passerer man over de fire Lamaarter , Lama , Guanaco , Paco og Vicunja , med en Afstikker til det sydlige Sydamerika , til Kamelernes to Arter , fordelt over Afrika og Asien . At Kamelen er et forvandlet Faar ses tyde - ligt paa Ungen , som man kalder et Føl , ,,grisen" 171 hesteagtige Mindelser , men som burde hedde et Lam , med mindre man vilde foretrække at kalde den en Kalv . Sluttelig er der Giraffen , af de gamle kaldet camelopardalis , den parderplettede Kamel , ikke meget naturhistorisk , men dog allerede med en Antydning af det bastardagtige i Formen . Giraffen har et udtalt Hestepræg , minder virkelig ogsaa , langhalset og langbenet som den er , om Ørkendyret Dromedaren ; den har hjorteagtige Tappe paa Hovedet , Gazelleøjne og en Oksehale , alt i alt vel nok det besynderligste af alle Naturens Luner . Alligevel gør Giraffen ingenlunde noget sammenlaant eller paradoksalt Indtryk , den har gjort en Personlighed ud af Lunet , er et Stykke færdigt Arkitektur , af en enestaaende Plastik og Gratie . Det lyse , maskede Skind ser ud som levende Solskin , den er afrikafarvet . Rytmisk er den et Stykke Musik , med en Flugt i Formen og en opret , svingende Balance som ingen anden Skabning . Paa en kinematografisk Optagelse fra Mimosesteppen i Afrika har jeg set en Rudel Giraffer i Galop : en havagtig Rytme , som Atlanterhavet ! De har Størrelsens Gratie , som Elefanten har det , ædel Langsomhed , et stort bølgende Sving i den høje , taarnagtige Skikkelse , som Søerne der gaar i Havet , med Vægt , flydende Former , Favn i Favn med Tyngden ! Selve den oprejste Konstruktion af Giraffens Legeme har en henrivende Sammenføjning og Linje , til de fantastisk høje Ben slutter sig nødvendigt en kort sammentrængt Krop , højest fortil , Bovene staar ejendommelig skraatstillet , et særlig fint Modspil af Linjer , og fra denne Opbygning rejser Halsen sig naturligt som en Fortsættelse opad i Højden , Ho - vedet kronet af Tappene som 172 dyrenes forvandling Taarnet med et Spir ! Har nogensinde Æventyret faaet Kød og Blod saa er det i Giraffens Skikkelse ; aldrig har Naturens Selvfølgelighed ytret sig genialere end i den . Men Æventyret har føjet endnu et Kapitel til , i det nylige Fund af Okapien , en tidlig Slægtning af Giraffen . I et eneste Lysudbrud viser den Trinet op til Giraffen , Udviklingens Vej , fra en allerede forstrakt Norm tii et Ekstrem . Okapien er et Skovdyr , lever endnu i Hovdyrenes Urhjem , det samme hvori Tapiren er bleven tilbage , i en anden Verdensdel , den er begyndt at række Hals , søger Føden ovenover sig , i Træerne ; og kommer den eller en Slægtning af den ud i det mere aabne Sletteland , hvor Træerne staar spredt og rækker sig i Højden , saa rækker den sig med — Giraffen bliver til ! I sit hele Udseende er Okapien saa tydeligt paa Vej til Giraffen , men Striberne leder snarere Tanken hen paa Zebraen , og noget i Formen knytter den til yngre Hovdyr af flere forskellige Slægter , igen en Samleform med Associationer til mange Sider . Okapien staar ejendommelig højt i Forpartiet , heri minder den om de trindlivede , højtrejste Antiloper , Nilgauen i Særdeleshed ; denne Type , der ogsaa genfindes hos Hjorte og har noget stærkt , hesteagtigt , har trods de tørre Ben og megen anden Forvandling altid decideret mindet mig om Tapiren . En Grundforestilling danner man sig da om et oprindelig lavbenet Dyr , af en griseagtig Trivelighed , der har rettet sig op og faaet Hast i Lemmerne , er tørret ud — af et gammelt mageligt Skovdyr er der bleven en Hurtigløber ! 162 dyrenes forvandling Det mindste og tidlige Hovdyr , Dverghjorten , har i sit Ansigt noget der minder endnu om Insektæderne , ja om Pungdyrene , den bringer Gnaverne i Erindring , „ , , ROTTEN " — saadan støder alle Pattedyr til hinanden i Roden . F orstaar sig , alle disse foran omtalte Dyr stammer jo ikke direkte ned fra hinanden , men fra Former med et fælles Udspring . De smaa Arter af tidlig Type er overlevende , men ikke uforandrede Efterkommere af ældre , siden uddøde Stamformer . Naar man taler om Dyrenes „Stamtræ " er man vant til at se noget for sig som et Træ , eller en kortlagt Tavle , en kunstig Figur , i Virkeligheden har man kun Skuddene , Sidelinjerne for sig , alle Anerne er jo døde , Individerne døde . Paa samme Maade eksisterer et Barn ikke mere naar det er bleven voksent , men er dog ikke forsvundet , alle Stadierne er gaaet op i det voksne Individ . De uddøde Former kendes kun springvis , et absolut gyldigt Stamtræ vilde kræve Kendskab til alle Led , alle Individer , i Mangel deraf hjælper man sig med en Rekonstruktion . Men der maa have levet netop den og den Række bestemte Individer , alle i en minimal Grad forskellige fra hinanden , siden en paaviselig Forandring fra første til sidste Led har fundet Sted . Nogle bliver staaende næsten uforandrede og fører en uafbrudt Individrække op ved Siden af nye , totalt omformede Slægter , lige fra de første Urvæsner og op til de sidste og mest forvandlede , det er et Forhold i Naturen man nu en Gang er Vidne til . „Forsøgene " har i og for sig lige saa stor typisk Gyldighed som de tilsyneladende færdige Udfoldelser . Alle Former er Sidelinjer , hvis man skal bibeholde Forestillingen om et Stam - træ , nogle placeret mere eller 174 dyrenes forvandling mindre langt ned ved Roden , andre fjernet ud til Siden fra Træets Akse , men Stammen selv er en Abstraktion . Den Dyreverden man ser er en uendelig Variationsrække af en simpel Grundform , bleven til efter samme Lov som vor Tanke , det er da simpelthen en Del af vor aandelige Vækst at holde os Dyrenes Former for Øje . Rig og uoverskuelig paa en Gang , knyttet til alle Egne af Jorden og spaltet ud i en Mangfoldighed af Former , hver enkelt lokalt præget , med Stedets Natur optaget i sig , er Pattedyrenes store Familje , som vi staar saa nær , den samme Livsvarme , som vi kender igen naar vi lægger Haanden paa dem . Hver enkelt Dyr taler til Hjertet , som Individ , som Art , er sig selv , men bærer en Slægtslighed som knytter det til alle andre Pattedyr , fjernt eller nær . Ingen Glæde er som den at kunne se det ene Dyr i det andet , og følge dem alle Jorden rundt , og ane Tidernes Rummelighed , den uhyre Ælde og Ungdom paa en Gang , Livets Forvandlingsevne og dog den Troskab det bevarer imod sig selv , den uudtømmelige Opfindsomhed , som Ingen har opfundet , men som er et Spil i sig selv , Naturens egen uudgrundelige Udstrømning i alt hvad der lever , en Gavmildhed der er som Lysets , altid strømmende , altid øsende af sig selv som Kilde . Godt er det at betragte ethvert Dyr og huske alle de andre samtidigt og komme til dem igen og nære sig af deres Bevægelighed , det flydende i Formernes Overgang i hinanden og dog hver Forms Fuldkommenhed for sig . Dyrene er Forundringens Kilde . Med dem er Mennesket fulgtes op fra hvor Mennesket kommer fra . Fra ældgammel Tid har Mennesket ernæret sig af Dyrene , de var selv vant til at det ,,grisen" 175 ene af dem fandt sin Grav i det andet . Selv efter at Mennesket er bleven ophøjet og indretter sig i en Tilværelse han selv har skabt , tager han Dyrene med , i Form af Husdyr , og slagter dem med Kniv naar de er tjenlige , Tilværelsen er endnu ikke anderledes . Det er en gammel Pagt , at det ene Liv tager det andet , en gammel simpel Naturakt , der fastholder Dyrenes og Menneskets Begrænsning som Dødelige . Nogen stor aandelig Berigelse , ud over Indtrykket af en Uskyldighedstilstand , henter man jo ikke fra Hovdyrene , ikke en Gang de tæmmede , som Mennesket dog har levet med en halv Snes Tusinde Aar , eller mere . De planteædende Dyr stræbte mod Fred , „Helle " i Naturen , længe før Mennesket tænkte derpaa , men fik ikke mere Fred end Rovdyrene og Mennesket vilde give dem ; det for Ernæringen nødvendige Mord lagde de af og den dermed følgende Glubskhed , men aldeles harmløse blev de nu heller ikke allesammen , i hvert Fald ikke Hannerne , der stanger og banker hinanden med et godt Nænne i Konkurrencen om Hunnerne . Om alle Hovdyr kan det vist siges som gennemgaaende Karaktertræk at de vel er harmløse , fordi de ikke har Brug for Grumhed , men stedse bevarer et utilnærmeligt , let irriteret Sind . Den vegetariske Kost er ingen sikker Garanti for fredelige Instinkter , en Iagttagelse man ogsaa har gjort hos Mennesker , en heftig , urimelig Stridslyst træffer man tværtimod ofte hos Vegetarianere . Mange Hovdyr er pirrelige , nervøst opfarende og voldeligt busende paa , uden Overlæg ; Begreber som Stupiditet , Fæiskhed og Tykpandethed laaner man fra Drøvtyggernes Verden . Selv det fromme Faar er ikke altid lige fromt , det stinder sig og stamper vir - kelig i Jorden , naar man gaar 176 dyrenes forvandling dets Tøjrslag for nær . Kvæget medfører Forestillinger om et Arkadien , om Paradisets Græsgange , men kan bringe Malkepigen til at græde , skønt selv et Fruentimmer falder det Koen ind at sparke , uden Spor af Gratie , stupid og prikken er Koen . Et almindeligt Indtryk af Drøvtyggerne er at de er fromme og vrede som Kvækere , korte for Hovedet , hengivne til deres Foder og ikke meget lærvillige . Monoiton og taabelig , altid latterlig forbitret er en Skabning som Kamelen . Om Svinets Temperament og aandelige Standard er ikke ret meget godt at sige : en stridbar og raa Altæder , med Trynen i Jorden , alle aandelige Lys slukte ; men sine Indtryk har man fra Tamsvinet , der vel nok er et lavtstaaende og defekt Dyr i Forhold til Vildsvinet . Svinene staar Oprindelsen , Insektæderne , nærmere end andre Hovdyr . Men fatter man Resultatet af Udviklingen sammen , Hovdyrenes Fremgang siden Insektæderne , er Forskellen dog meget paafaldende . Ferociteten , den naadeløse Udryddelseskrig imod alt hvad der kan overvældes , er afløst af en tilbagetrukken , idyllisk Levevis paa den grønne Jord . Forrædere imod Udviklingstrinet er Rovdyrene , Tilbagefald har Svinet , som bevarer noget af „ , , ROTTEN " s Kødædertilbøjelighed og Uhumskhed . Men ellers er det aandelige Niveau , den indre Afstemthed overfor Verden , bleven ganske anderledes , roligere , smukkere . Tager man et Dyr nederst paa Pattedyrstigen som den saakaldte tasmanske Djævel , der er et Pungdyr , sarcophilus , og som man havde Lejlighed til at iagttage i sin Tid i Zoologisk Have , bliver Afstanden der er tilbagelagt iøjnefaldende . ,,grisen" 173 Dyret der er af Hundestørrelse , men med et for stort Hoved , er sort , med en gennemskinnende smudsig Kødfarve i Ansigtet , daarlig skjult Nøgenhed , det har røde Øjne , med ligesom en sodet Ild i , Tænderne trænger hinanden ud af Kæften , og den fuldstændig vidløse Skabning knurrer , snærrer og fraader hele Tiden , værkelig som et Spædbarn , i en permanent Tilstand af Raseri , der virker som en Sygdom , som Galskab , men er Dyrets normale Sindstilstand . Kun uhyggelige Tilfælde af Maniakalskhed , som man dog ikke kan sætte sig ind i , giver et Begreb om Pungdjævelens Psyke . Antagelig kunde man bære væk med Dyret hængende ved en Stok eller en Klud , naar det først havde bidt sig fast deri ; til brændende Mordbegær kommer Idioti . Saa glubsk og lukket i Sjælen er Skabningen naar den kommer frisk fra Underverdenen . Man forestille sig græssende Hjorte ved et Skovbryn som Modsætning ! Eller Bondekonen og Koen ! Husdyrene havde man Lyst til at dvæle længere ved , det Særsyn at en hel Dyregruppe er hævet ud af de naturlige Betingelser og forsat til civiliserede Vilkaar , ikke af egen Drift , sikkert uden at de fatter det , og uden at de er bleven væsentlig forandrede deraf . For nok er de bleven domesticerede og kunstigt afartede , Dyreniveauet er og bliver dog det samme . Drøvtyggerne har ikke ladet sig opdrage , er ikke bleven klogere , sattere maaske , det vilde Præg formildet , men de ved ikke mere , snarere har Beskyttelsen sat dem tilbage i Aandsevner . Koen lader Kokassen gaa , om det saa er paa Kongens Gulv ; Hunden fører sine Vaner fra Vildnisset med sig ind i Storbyen , letter Bagbenet opad 178 dyrenes forvandling Hushjørnet , som den gjorde en Gang op ad Træet , paa sine Vandringer , for at orientere sig og aflægge Besked til andre Hunde sagtens ; man kan jo se Hunde studere disse Indskrifter med Næsen , længe og med Rynker i Panden , som vi vilde grunde over en Palimpsest . Hunden er ikke bleven en anden , væsentlig , i Selskab med Mennesket , den forplanter sig for et Publikum paa Torvet , gaar en Gang rundt om sig selv inden den lægger sig , ganske som i en Fortid , da den gjorde en Rede i Græsset ; skal man sige at den har taget ved Lære saa er det et Par af Menneskets lumpneste Egenskaber der har smittet af paa den , eller Parterne er fælles derom : Hundskhed , krybende Væsen og Ufølsomhed overfor Smuds , offentlig Udstilling af Brunst . Begrebet Pak hidrører fra Hundenes ubarmhjertige og fejge Sjælsytringer naar de jager i Flok og er mange om een . En vis Slægtserindring kan iagttages hos Husdyrene , ligesom Bevidstheden endnu om den vilde frie Tilstand hvorunder de en Gang levede , og hvad dertil hører , løbsk bliver Hesten mellem Stunder , uvan Oksen . Tæmmede Geder , som har været holdt i Lavlandet maaske i Tusinder af Aar , kløer endnu i Tæerne efter at bestige Bjerge , de er fødte Balancekunstnere . Af Lundbye findes en nydelig Tegning fra Italien af en Ged som gaar over et Led ved at træde op ad Lægterne paa den ene Side og ned paa den anden . At Geden er en Klatrer kan den ikke glemme . Hvad Hovdyrene iøvrigt forestiller sig er os ukendt ; ved Optagelsen af deres stumme Væsen , deres Form , i os forestiller vi os den Verden de er kommen fra , Dyrenes Hjem , Steppen , Bjergene , al Asien og Afrika , ,,grisen" 179 Geografien og vor Barndom ! Som en Afsked føles det at lade alle Dyrene passere Revu , en forbivandrende paradisisk Frise , de gaar i en Retning hvor de skal tabe sig og aldrig mere vende tilbage . Endnu levende Folk har set Bisonflokkene paa de nordamerikanske Prærier , hvor nu stenede Millionbyer breder sig , den ene faa Timers Rejse fra den anden ; Menneskeheden , som den udbreder sig , og med de Midler den bruger , vil indenfor overskuelig Tid fortrænge Flertallet af vilde Dyr . Husdyrene arver da saa Jorden efter dem — men gør de nu ogsaa ret længe det ? Hvor er de strunke , skinnende Sporvognsheste som var at se i København for blot tyve Aar siden ? Automobilet gør Hesten til en Sjældenhed . I Kina lever fire hundrede Millioner Mennesker nu uden Husdyr , Kvægavl hører op naar man bliver for mange , der er ikke Raad til det , Kulien æder Roerne selv , han æder Toppen med . Zoologien gaar imod at omhandle Mennesket alene . Lad os da vende Opmærksomheden den Vej . Studiet af Menneskets Oprindelse og første Forudsætninger gaar gennem en Skov , de Firhændedes Hjem , tilbage , for en Stund , til den ! ,,grisen" 177 ARIEL OG CALIBAN MENNESKETS Aner er at søge i Træerne ; fra en klatrende Insektæder , som gik tilvejrs efter Frugter , og fik sine Fødder omdannet til Hænder , nedstammer saavel Aben som Mennesket . „Livet som klatrende i Træer maa vist give mere Lejlighed til at bruge Eftertanke og øve Hjernen end det mere jordbundne Liv ; i hvert Fald plejer klatrende Dyr at have større Hjerne end deres nærmeste ikke - klatrende Slægtninge " , siger Winge . Ja , Enhver der har klatret i Træer ved det , at det er en Dimension mere , en anden Orientering i Rummet , man maa tænke sig om , Vejen op i et Træ byder paa bestandig nye Opgaver , og Træerne er aldrig ens . Ogsaa Fuglene har lagt Rummet op og ned til deres Bevægelse , men Flyvningen kræver aabenbart ikke større Aandsevner , Luften er et ensformigt Element , Fuglen har saa at sige hævet sig over Vanskeligheder paa Jorden , som skærper andre Dyrs Evner . Som Element saa Gaver . At færdes og jage i Vandet meddeler en egen haarfin Styreevne , kendt fra Søløven , og hos den næsten til at forveksle med Intelligens , som bekendt kan den bringes til at balancere med Tallerkener paa Næsen , opfange Bolde og med en spids Ting i ariel og caliban 181 Munden spidde Appelsiner kastet paa lang Afstand til den , som den griber Fisk hvormed den fodres i Luften ; naturligvis er det netop Forfølgelsen af Fisk i Vandet og Opøvelsen i lynsnare Vendinger der forlener Søløven med denne særegne Nerve , en Sigteevne med hele Kroppen . Men Klatring i Træer udkræver ikke Virtuositet alene , men altid fornyet Omtanke , Aarvaagenhed og Skøn , til en ydre Forgrening svarer en Forgrening i Tanken , af Vanskelighederne kommer skærpede Sanser , mere følsomme Lemmer , Gymnastiken foranlediger en Vækst . Træets Virkning paa Organismen er saa indgribende at det præger dens indre Historie , det er givet at Mennesket endnu som Kulturvæsen har en Slægtserindring om klatrende Forfædre , især i Barndommen , en vis Periode under Opvæksten , som maa tænkes at svare til det Udviklingstrin da vore ældste Aner levede i Træerne . Her er naturligvis kun Tale om Mindelser i Kroppen , Tilskyndelser , men de er ikke til at tage fejl af . Lejlighed til at iagttage Aber og Halvaber har man kun i Tropeskovene ; men en Træbeboer som Egernet kender alle Mennesker , den lever netop paa et Trin som Klatrekunstner de første Halvaber er gaaet igennem . At trække den ind i den Linje Menneskets Afstamningshistorie gaar igennem er saa uzoologisk at den blotte Tanke har noget rystende , siden den er en Gnaver , det er da ogsaa kun med Winges Autoritet det gøres , under Hensyn til nemlig , som han siger , at alle klatrende Dyr har mere Hjerne end deres nærmeste ikke - klatrende Slægtninge . Det er her 182 dyrenes forvandling Færdigheden , Trinet , der kommer med , ikke Dyrets Klasse . Og Færdigheden alene afspejler hos Egernet meget begyndende lemuragtigt og menneskeligt . Egernet har nogle af Rottens Træk , dens Hoved og Tænder , dog med et Tillæg af Sjælfuldhed , ellers er den bleven meget ompræget af altid at leve i Træerne , med Tid og Flid og ved Skovens Gunst er den bleven til det Egernet er , ingenlunde skællet paa Halen mere som den reptilfugtige Rotte , men udstyret med den skønneste Svævehale , pudset og med Skilning fra øverst til nederst ; som en fjedret Pil styrer Egernet med Halen fra Træ til Træ , og med Halen udtrykker den sig , giver sit Væsen Luft , det er den mest levende og udtryksfulde Hale der er til , det gode Humørs Fane i Skoven . Oprindeligt var den en Jordgænger , som andre Gnavere , Slægtninge paa Vej til Egernet findes , som „Præriehunden " ; allerede paa dette Trin havde Egernet lært at sidde op , paa Bagparten , med Forlemmerne fri , som alle Mus gerne vil , og fatte Maden med Forpoterne , en meget betydningsfuld Vane . Andre Dyr sidder op , Kænguru , Hund , mange Gnavere , men Egernet bruger Hænderne saa klogt , det er som om Mennesket er i Luften nu ; og uden Anvendelse af Udtryk hentet fra den menneskelige Forestillingskreds , hvilket bedes opfattet med Lune , er det næsten umuligt at skildre Egernet . Det er jo en lille „Mand " , naar han sidder op , en glad og smuk Person , Kobold , Alf eller Trold vilde man have talt om i en Fortid , og nogle af Trækkene til disse frie Fantasiformer er da sikkert ogsaa laant fra et Væsen som Egernet . De overnaturlige Skabningers Morfologi er jo netop karak - teriseret ved en Sammenblanden af ariel og caliban 183 menneskelige og dyriske Træk , hvortil kommer de umulige , som at Dragen , der egentlig er tænkelig nok , afledet af Krokodillen , spyer Ild , for det kan den ikke . Ratatosk kaldte de Gamle Egernet , Gnavtand , og hans Bestilling i de nordiske Myter var at fare som en levende Budstik op og ned ad Ask Ygdrasil , Skoven og alt Levendes Symbol . I Træerne lærte Egernet Bevægelighed , der fik han Lemmerne gjort fri og blev glad , som den bliver det der udvikler en Færdighed , han er den fyrigste af alle Gnavere , en Kunstner . Sin Tilværelse har han selv gjort sig til Mester for , han har fundet sin Skæbne og beror i Midten af den . Han kan hvad han behøver af Fuglenes Kunst , paa Jorden er han ikke hjælpeløs heller , han er klog , forstaar at anlægge sig Forraad , ligesom Hamsteren , hvilket dog næppe skal kaldes Overlæg , man er en Gemmer , stikker Mad tilside alle Vegne , i Sprækker og Huller , og somme Tider finder man den igen , somme Tider ikke ; Resultatet er imidlertid at man bjerger sig gennem Aarstider ogsaa hvor der ikke er noget at faa i Skoven . Forties skal det ikke at Egernet hverken skaaner Fugleunger eller Æg ; helt er Spidsmusen ikke død i ham endnu . Men med det han har drevet det til er han en lykkelig Mand og vil leve og dø med Træerne i Skoven . Med alle Tilløb og menneskelignende Begynderfagter er og bliver Egernet dog en Gnaver , med Udviklingens Tyngdepunkt uopretteligt lagt ud til Siden . Han bruger Forpoterne som Hænder , men det er endnu ikke Hænder , Tommelens Funktion , der er af en saa afgørende Vigtighed , fattes . Men som Klatrer er han inde paa 184 dyrenes forvandling Vejen . I legemlig Flinkhed og Frigørelse deler han Figur , næsten til Forveksling , bortset fra Tænderne og den dermed følgende Omformning af Hovedet , med to andre , indbyrdes meget forskellige Former , hvori Navnet indgaar som Forbindelse , Egernspidsmusen og Egernaben . Ad flere Veje er da dette Trin naaet der egnede sig til at føre videre til Mennesket . Afgørende er det at denne Udvikling har været knyttet til Træerne . Men Egernets Færdighed i Træerne fører , naar den drives videre , til Flyveegernet . De lange svævende Spring ender med at udvikle en Flyve - eller Flagrehud , en Begyndelse hen i en lignende Retning som den der har ført til den højt uddannede Flyverevne hos Flagermusene . Et Pungdyr , Flagrepungaben , som dog kun har Navnet tilfælles med Aberne , og en Flyvespidsmus , før omtalt , Galeopitheken , som har været regnet til Halvaberne , er paa samme Trin som Flyveegernet ; Former og Trin støder i Roden nær til hinanden . Men Trinet stempler dem alle som Særlinge , udenfor den opstigende Linje , tjener til at belyse den rige Mangfoldighed og Resource , men ogsaa Afvejene , indenfor det Niveau af Pattedyrslægten hvor Menneskets Stamform begynder at vise sig . Ikke Spring og Flugt i Træerne , men Klatring i udviklet Forstand , intim Brug af Lemmerne , Gribehaandens Forfinelse , er her Aarsag til Forfremmelsen . Mellemformerne paa dette Trin er uddøde og ikke alle fundne . Ingen af de egernagtige Dyr er direkte Stamfædre til Mennesket , anatomisk set , end ikke Egernaberne , skønt de har fulgt et Stykke med paa Vej i fælles Urformer , de nulevende Egernaber falder udenfor i en Sidelinje med en egen ariel og caliban 185 speciel Forvandling . Egernspidsmusen , et Dyr der lever i Tropeskoven og springer i Træerne ligesom Egernet , ogsaa med en fjerbusket Hale , placerer sig nærmere ved Stammen , de oprindelige fælles Insektæderfædre , men længere nede , den Stamform Egernspidsmusen har tilfælles med den tidligere Egernabe maaske endda dybere nede . Dog Stamformen selv , hvorfra Mennesket er udgaaet har eksisteret , selv om den kun lader sig sandsynligt bestemme , ad tænkt , om man vil digterisk Vej . Der er nærliggende Former nok at slutte fra . Fra Egernet som kendt Dyr laanes nogenlunde tilnærmet Størrelsen , Udseendet og Færdigheden , det struttende Liv , Akrobatiken i Træerne , herfra sluttes til den tidlige egernagtige Halvabe , endnu med et Insektæderansigt , men med Gribelemmer og Kløerne omdannet til Negle ; næste Trin mere abeagtigt og lidt større , Kattestørrelse eller saa , men Egernets Væverhed fremdeles bibeholdt , hvortil kommer nye betydningsfulde Træk , fremadrettede Øjne og en voksende Hjerne , Tegn paa sjælfuld Fremgang ; af denne Form bliver baade Aben og Mennesket . Men Aben begynder allerede at vanslægte paa Hænderne , det vordende Menneske derimod paa Fødderne ; Aben er hermed ude af Sagaen . Fra Uraben fører ukendte Former op imod en Stamform , der til den ene Side ytrer sig i Gibbonerne , Hylobates , med de altfor forlængede Arme , og saa i en mere harmonisk bygget , med Hænderne i Behold , hvorfra det tidlige Menneske nedstammer . For Fantasien danner denne Fætter af Gibbonen sig som en Aand i Skoven , den lykkeligste Aand i Sko - ven , Luftaand og Skabningens 186 dyrenes forvandling Yndling som Ratatosk , men med en ganske anden vigtig , ind i Fremtiden pegende Mission : Udviklingens Aand : Ariel ! I en Digters Fantasi har denne Figur , og dens Modsætning , Caliban , dannet sig , længe inden der var noget der hed Udviklingslære , Shakespeares Geni ; man kan ikke tænke sig heldigere Personifikation af til den ene Side det lyse Naturvæsen , hvori Livets Vækst ytrer sig , til den anden Tilbagefaldsformen , den forbandede Natur , Haderen , hvis Instinkter ytrer sig som et Fald ; Abel og Kain hedder de to Karakterer i en bibelsk Udformning . Modsætningen Abel - Kain er rent mytisk og moralsk , Ariel og Caliban indeholder allerede en moderne , naturhistorisk Sondring , hvorfor Figurerne ogsaa har holdt sig uforgængelige fra Shakespeares Haand og beskæftiger den Dag i Dag . The Tempest , Shakespeares sidste Stykke , er en Robinsonade , før Robinson Crusoe var skrevet , et L . ængselsmotiv , vendt ud imod Naturen og mod at begynde forfra , „den øde Ø " ; Stykket hører til den Udvidelse indenfor Literaturen som de store Opdagelsesrejser , Columbusæventyret , førte med sig , det klarer op som efter et Uvejr deri , og Verden ligger igen ny , Middelalderens Kirkehvælving sprængt , og den store Gang ud i Naturen begyndt , som med sin Forskning og Erobring af Jorden forbereder vor Tid . Med en skønnere Drøm end den der er nedlagt i The Tempest kunde Shakespeare ikke afslutte sit Livsværk ; Middelalderens Fangegaard , som indeholdes i hans Teater , er her forladt , og han er gaaet ombord i et Skib ; en Drøm ud i den vide Verden og i Fremtiden er den livskloge Digters sidste Ord . Man kunde ikke finde bedre Middel end Modsætningen mellem Ariel og Caliban til at fastholde Menneskenaturens Lysside , hvad den har fra opstigende , frodige Aner , og saa de skumle Instinkter den bærer i sig endnu , men som er skudt til Side i en tilbagebleven Art , lette at kende og at fjerne sig fra , Natsiden , som har inkorporeret sig i Aben . Hvad der ligger i Shakespeares Digtning kun som en lykkelig Anelse lader sig anvende til fuld Belysning af de Naturelementer der er af samme Oprindelse , men har spaltet sig i to Retninger , Aben til den ene Side , Mennesket til den anden . Ariel er af Shakespeare overtaget fra Antiken og indeholder Forestillingen om en venlig , munter og almægtig Lysaand , Menneskets gode Hjælper , saadan som han er skildret af Shakespeare . Caliban derimod er af hans egen Fabrik , Shakespeares sædvanlige sorgløse , stablet op af Ingenting , lidt han har hørt , og som er forkert , Caliban skal være Kanibal , Menneskeæder , som ogsaa er forkert , en Fejlopfattelse af Kariber , Navn paa de vilde Stammer i Vestindien Columbus og hans Efterfølgere stødte paa , af dette luftige Ingenting gjorde Shakespeare sin Caliban , Datidens omtrentlige Forestilling om menneskeædende Vilde . Men Karakteren er hel og rigtig , Caliban er virkelig „Monstret " , den lavere menneskelige Natur . Og den er mere , eller om man vil mindre , end Menneskenaturen , den fordyber sig i Dyret , er den mislykkede Natur , omend endnu med menneskelige Træk , det er Aben , Bavianen ! Men inden de to Figurer benyttes til at sætte Skellet mel - ' lem hvad der viste frem og hvad der viste tilbage paa Udvik - lingens Stadier er det nødvendigt 188 dyrenes forvandling kortelig at redegøre for Menneskets Stamtræ , saaledes som det efter anatomiske Mærker er opstillet af Winge . Fra en uddød , fossil Insektæderart med Pungdyrkarakter og Levninger endnu fra Reptilet , ogsaa med Træk der fører hen til gnaveragtige og hovdyragtige Dyr i Anlæg , Planteædertilbøjeligheden , altsaa en meget vid , omfattende Urform , afgrener sig en træklatrende , egernagtig Form der fører op til de nulevende Koboldmakier og øvrige Halvaber , Lemurer og Lorier . Hvis man regner den opstigende Midterlinje der fører til Mennesket for Temaet , gaar Halvaberne tidlig ud af det . Egentlig har de kun Gribelemmerne tilfælles med Aberne , men i en oprindeligere Form , som gaar helt tilbage til visse Pungdyr , der allerede fatter med Tommelen modstillet de andre Fingre ; i Henseende til Haanden , den afgørende Brug af den , staar Mennesket altsaa Halvaberne nærmere end Aberne , der alle har en tilbageudviklet Tommel og paa et vigtigt Punkt har tabt Sporet ; Menneskets Stamtræ gaar forsaavidt længere tilbage end Abernes . Men trods deres oprindelige Gribelemmer blev Halvaberne paa et tidligt Begynderstadium , nederst paa Pattedyrstigen . De fleste af dem er Natdyr med et uhyggeligt Ry , Lemurer betyder de Dødes Sjæle , en Overtro der er bleven knyttet til dem paa Grund af deres Nattehyl og usynlige Færden . De hører alle Troperne til , væsentlig Madagaskar , og er spøgelseagtige Dyr , hvad allerede Navnene taler om , med Træk fra de lavere Dyreformer blandet sammen . Dobbeltnavne vidner ogsaa her om Iagttageres Forlegenhed med Hensyn til hvad man har for sig ; der er en Kattemaki , med et Ansigt som en Vaskebjørn men iøvrigt ariel og caliban 189 desmerdyragtig , en Musemaki , en Væselmaki , en Bjørnemaki . Fingerdyret , Ai - Ai har gnaveragtige Tænder . Koboldmakien leder Tanken hen paa en Frø , men noget Amfibie er den nu ikke ; derimod kommer den nok Kobolderne nær , hvis man skal tro Navnet . Lorierne eller Dovenaberne fører i mange Træk over til Dovendyrene , samme Udfald af en beslægtet Levevis . Altsaa alt dingler , naar man er ved Halvaberne , man er i Forsøgsskoven , og der er der baade mørkt og fuldt af Genfærd . Men fra Urhalvaben , der har afsat Halvaberne , fra den fossile Form , Adapis , ( af Cuvier regnet til tidlige Svin ) gaar en Gren op til de tidligste amerikanske Abeformer , primitive Brøleaber , som igen spalter sig i fire Retninger , en til de nulevende Brøleaber , en til Egernaberne og en til Kapuzineraberne , alle tre ude af Midterlinjen ; den fjerde fører op til en uddød , højere Abeform , som fra de primitive Former , der kun kendes fra Amerika , fører op til det almindelige Abeplan , udbredt ogsaa over den gamle Verden ; herfra udgaar to Slægtsskud , en til Marekatte og Bavianer , der gaar ud af Sagaen , og en til en Samleform , de menneskelignende Aber , som igen udsender tre Skud ; her er Halen , som alle de foregaaende har været fælles om , endelig forsvunden . De tre Grene gaar gennem gibbonagtige Former til den ene Side til de ægte Gibboner , til den anden til Menneskeaberne , Gorilla , Chimpanse og Orang - Utan , der alle gaar ud af Sagaen , endelig opstigende i Midten til Mennesket . Med de højeststaaende Aber er Slægtskabet da paa en Maade fjernere end med de tidlige og primitive , Mennesket nedstammer ikke fra Aberne , men har langt ude Stamfædre tilfælles med dem . Dette er der 190 dyrenes forvandling ofte nok gjort opmærksom paa , uden at det dog har kunnet fjerne sensible Væsners Ængstelse i Anledning af at de skulde stamme fra Aben . Endnu en Gang , de bør trøste sig , de stammer ikke fra Galehuset i Zoologisk Have ; i det følgende skal Kløften der skiller Mennesket fra Aben uddybes yderligere , men undgaaes kan det da heller ikke at Menneskets Oprindelse føres forbi Aben , endnu længere ned , mod Former der staar Dyret endda nærmere . Den ægte Haand gaar helt tilbage til Pungdyrene , fuldt udformede fem Fingre har vi fra Krybdyrene . Ja Gribehaanden er allerede kendt i Øglernes Verden , Kamæleonen f . Eks . , den har rigtignok to Tommelfingre , men gribe og klatre kan den . Ganske frikende Mennesket for Instinkter der ogsaa kendes fra Aben lader sig heller ikke gøre , da Arveegenskaber fra et fælles Udspring er gaaet op i begge Parter . Men Mennesket er oprindeligere end Aben , yngre , med en dybere Rod i Naturen , er man saa glad ? Af Pattedyrenes Afstamningshistorie lader sig uddrage en almindelig Moral , den nemlig at de øverste udviklingskraftige Former staar i lige opstigende Forbindelse med de alleroprindeligste , men kun indirekte med de specialiserede Sidelinjer ; egentlig er det den eneste virksomme Moral der gives . Det er Nemesis selv . Kun de Former der holder sig aabne i Roden , med Basis henimod Midten , Stamlinjen lige ned , og lige op , kun de bevarer Udviklingens Gave . For høj Specialisering derimod fører til Monstrøsiteter , Særheder , Forfinelser maaske , men dermed ender Arten . Artister har Naturen nok af , det er ikke dem der bærer Livet , det gør de simple Former . Hvis man derfor taler om høje Former , hvormed menes et Resultat af ariel og caliban 191 Udviklingen der skal være værdifuldt , saa fortjener de Former kun Navn deraf der med al Forvandling og Fremmelighed bevarer ogsaa alle oprindelige Muligheder . Hvilken Straf paadrog Hesten sig ikke , evolutionært set , da den formede sin Haand om til en Hov ! Et dybsindigt Træk derfor at udstyre den Onde med en Hestefod , han bærer Forvoksningens Stigma . Naturens Ubønhørlighed ytrer sig i denne Lov , Naturen udvikler , men fejler den bliver Forsøget staaende , og ny Start gøres i en anden , yngre Linje . For Abens Vedkommende gik der Svind i Tommelfingeren , ved Ikke - Brug , den skal aldrig faa den igen . Der gives ikke heller anden Synd end denne , at tabe Udviklingsmuligheden . Aabenhed i Roden , en urørt Arv , Alskabningen endnu i Sjælen , det er det eneste der kan ejes . Med Kunstigheder og Pynt gaar Mennesket i Hundene . Hvad er endelig Poesiens , Inspirationens Forklaring andet end dette , at have bevaret en panisk Uskyldighed , Simpelhed , Evne til at gribe dybt , ned i dybe Lag , øse af Skabningens Brønd ! Begyndelsen kommer igen , men hver Gang uendelig større , forkynder Bjørnson i sit store Tankeværk Lyset . Skal man nu forklare sig dette tidlige Skovvæsens , Ariels Opstigning til Mennesket maa to Ting tages i Betragtning , det Milieu hvori Udviklingen er foregaaet , og den Tid det har taget . Den fossile Levning findes i en eller anden Grusgrav eller et Stenbrud , som ikke giver mange Vink om en Urskov der har staaet her i eocæn eller 192 dyrenes forvandling miocæn Tid . Har man Knogler af Halvaber i Stuen og af Aber paa første Sal i et Museum , saa ligger det jo snublende nær at Udviklingen har fundet Sted ved at gaa op ad Trappen ! Uendelig var Urskoven , og Millioner af Aar , uoverskuelig Tid tog det at forvandle sig i den . Skoven var den første Betingelse , den tertiære Skov , som en Gang har dækket det meste af Kloden , Evropa , Asien , Afrika og Amerika , helt op mod Grønland , Fastlande og Have anderledes fordelt den Gang , en eneste uhyre , sammenhængende Skov Verden rundt , en Skov hvori ingen Øksehug havde lydt , for Mennesket var ikke kommen — men det skulde komme . Gennem uhyre Tidsrum bød disse Skove paa en nordlig Breddegrad de samme Vækstmuligheder som Troperne nu . Men Forandringer i Klimaet , Aarstiderne , begyndte at lade sig føle , allerede i Miocæntiden var der Frost ; gunstige Levekaar var en første Faktor der virkede paa Skabningen , en langsom Forværring den anden . Tertiærtiden ebber ud i Istiden . Ariel skylder Skoven sin Overlegenhed som vidt fremskredent Dyr , Fordrivelsen derfra bibringer ham hans Initiativ som Menneske ; han begynder med at klatre , men ender med at gaa . Prospero svinger Tryllestaven , den ligner et lille Ben , Tryllestaven , og det er det ogsaa , Kæbegrenen af en fossil Abe , Hokuspokus , nu er vi i den tertiære Skov ! Et lille Sving endnu med Tryllestaven — Tju , der er Ariel ! Er han ikke større ! Er det det hele ! Ja Menneskeegernet er kun en lille Mand , men man skal være forbavset , og ikke skuffet , over at saa lille et Liv rummer saa megen Skæbne ! Ariel viser sig i et Spring , i en Trætop , og er ariel og caliban 193 borte igen , springende som Lynet , i en anden . Kun den der har set de smaa Abearter i Træerne hvor de hører hjemme og lagt Mærke til hvad de kan , hvordan de er i Stand til ligefrem at afskyde sig selv i store Buer frem i Luften og sejle af med Halen som Styrestang og alle fire Tænger vidt udbredte , uden at det nogensinde fejler at de jo rammer en eller anden luftig Gren i en anden Trætop og øjeblikkeligt er forankret med alle fire Tænger , og næsten i samme Nu afskyder sig igen , med et andet Træ som Maal , og paa et halvt Minut er forsvunden i Skoven , en Flyvegalop hen over Trætoppene , kun den kan gøre sig en Forestilling om Egernmenneskets Færdighed . For Egernet er nok dygtig , men har jo kun Klør , hvormed den hager sig fast , Aben slaar Fingrene om Grenen , hvilken Forskel ! Træet rækker en Gren ud imod Skabningen , den giver Kloen — og faar den tilbage som en Haand ! At se til har Ariel været som et Egern , men ikke noget Egern , en lodden gesvindt lille Mand , med et andet Kæbetøj allerede end Halvaben , ikke de lange Insektæderkæber mere , men en afrundet Snude , hvor Grimasser og Lune spirer , den er fyldigere i Hovedet , det begynder at hvælve sig af alt det Liv der er i Manden . Winge viste mig en Gang Kraniet af en af de smaa tidlige Abeformer og gjorde mig opmærksom paa Hjernekassens store Volumen , relativt mente han man her stod over for en højere sensorisk Begavelse end senere Menneskets , saa høj en Funktionsevne kræver og giver 194 dyrenes forvandling altsaa Livet i Træerne ; senere , nede paa Jorden , bliver Tilværelsen simplere igen . Til det hvælvede Hoved svarer fremadvendte Øjne . Blikket , begge Øjne rettet mod et Punkt , siger straks at en større Aktivitet ligger bag . De store Rovdyr , Kattene , som har fremadrettede Øjne , er Forfølgerne , Hovdyrene , med Øjnene ud til Siden , de Forfulgte ; ja Haren har jo endda næsten bagudrettede Øjne ! Først med de fremadvendte , tætstillede Øjne opstaar Perspektivet , den stereoskopiske Evne . Kattene ser , det er ikke til at tage fejl af , Hunden derimod vejrer , den staar i Rapport til Tingene med Næsen og har ikke dette bevidste , indstillede , næsten magnetiske Blik man kender fra Katten . Hos Aberne er Blikket mere intensivt , funklende , de snævertstillede Øjne urolige , altseende , paa en Gang jagede og jagende ; opmærksommere og mere adspredte Dyr end Aberne gives ikke ! Deseende Dyr er uden Tvivl et Trin fremmeligere end de der orienterer sig gennem Lugten ; den tillugtede Erfaring sænker sig i Instinktet , et Fond af ubevidst Erindring ; Synsindtrykket nedfælder sig som Billede til Billede , Summen af Tingenes Udseende , Rummets Verden . En Duft er en Kvalitet af Tingene ; Synsindtrykket er Tingene selv , Form , Farve og Afstand . Man kender jo Forskellen paa den Art Erindring man har gennem Næsen og den der beror paa Synet ; Fraværelsen af Lugt , f . Eks . naar man har Snue , isolerer , man er ikke sig selv , en af Broerne til Tilværelsen er brudt af , man er uproduktiv , kan ikke associere , for Associationsevnen beror i meget paa en olfactorisk Funktion ; man sporer , man lever , føler , genoplever gennem Næsen . Haard , medita - tiv Tankeproces derimod er en indre ariel og caliban 195 Revue af Synsindtryk , man ser , man kombinerer bag Brynene , man former . Uden Øjne , i Mørke , er man overgivet Afgrunden . Seende har Mennesket erobret Verden . Erfaring hober man op gennem Øjet ; Tilværelsens Sødme , dens Stof , bevarer man i en Duft , Erindringen om en Duft . Syn og Lugt tilsammen , det er Form og Stof paa en Gang , Tingene og deres inderste Sjæl , lige i Ansigtet , som naar man fører en Rose til Munden , den skønne røde , unge Blomst og den yndige Livslugt der strømmer fra den ! Fra Forfædre med gode Øjne nedstammer Mennesket . Næsen mangler heller ikke noget , og Hørelsen er fin , som den bliver det i Skoven ; allehaande Frugter uddanner Smagen , og føle gør man med Nerver ud i Fingerspidserne som ingen anden Skabning . Vigtigst er imidlertid Samspillet , Harmonien , ikke til et Ekstrem med en af Sanserne , som Hunden der er bleven lutter Næse , eller Flagermusen der har faaet Telefonøren og et Mikrometer for enhver Luftning i Vingehuden , men som Ingenting ser ; vore Forfædre i Skoven uddannede sig ligeligt , ikke Eksperter paa et af Omraaderne , men harmonisk knyttet til Tilværelsen gennem alle fem Sanser . Skoven uddanner dem alle . Tidligt oppe og klarøjet var det unge Menneskeegern i Tertiærtidens Skove , som Mennesket har blandt sine Aner , op dukker hans Hoved i en Trætop sammen med Solopgangen , med en Frugt i Haanden bryder han Løvet og ryster sig mod Dagen i et Dugbad , han funkler i Blikket og vender sig mod den funklende , nyfødte Sol , nyser , fatter i et Nu den nyfødteVerden , Skove , Skove , saa langt 196 dyrenes forvandling Øjet gaar , en grøn Maatte bredt over Jorden , ned i Floddale og Kløfter , og op over Høje , som et Aandedrag af Jorden , i Luften over hans Hoved en Hujen og Farvers Fødsel : Paafuglen som begynder Dagen og slæber sin Regnbuehale hen over Trætoppene i Flugt mod Solen ! Med mange rappe Øjenblink renser han Øjnene og følger Paafuglens Flugt , Fugleskriget falder i Lyden , saa hurtigt flyver den , og Rummet mellem to skovklædte Høje bliver til , idet Genlyden fjedrer frem og tilbage . Fra Dalen og Floden stiger en mægtig Vandlugt og blander sig med Morgendisen der hænger i de harpikssvangre Træer . Solen funkler over Verden . Og med et funklende , frembringende Blik omfatter den nybaarne Skovaand Alverden , han ser andre Ting og flere Ting end alle andre Dyr , for han er bevæget , levende og klar som en Draabe , Dagens klare Verden afspejler sig i ham , og han skinner en fortættet Dagsjæl tilbage paa den . Han er Lyset som er bleven Sjæl . Under ham er Underverdenen , Dybet og Dunkelheden mellem Træerne , dernede gaar Krybet , Rovdyrene , han ser Katteøjne som to Fosforlys dernede , i en Træfork dybt nede ligger Slangen ringlet op ; selv om Dagen er det Underverdenen . Men om Natten er det Natten , den forfærdelige . Med Menneskets Afstamning maa det hænge saadan sammen at dets Forfædre har været Dagdyr . Egernet er et Dagdyr , og Uraben maa have været et Dagdyr . Paa et tidligt Trin har Menneskets Forfædre dannet deres Bevidsthed ved Optagelse af Indtryk om Dagen , Tingene som man ser dem og som de er . Hvordan Natdyr ser ved man ikke , men det ved man at det er en forskellig Verden , Nattens Verden , de stik - ker i den endnu og vil aldrig komme ariel og caliban 197 videre . De hujende Lemurer , som Uglen , er Mørket selv , Rædslen i Skoven . Slangen bliver levende om Natten . Fra Skovdyr som truedes i Mørket af Fjender de ikke kunde se har Mennesket arvet sin Mørkerædhed , allerede hos dem bundfældede Mørket sig i Sjælen som en Afgrund i Tilværelsen , selve deres Væsens Fjende . Mørkerædhed det er Fortidens Gru der aabner sig i Sjælen , Urdyrs Livsfølelse , som kommer igen , og som er Rædslen selv . Ved at fjerne sig fra Natten bevægede Menneskets tidligste Stamfædre sig fra Underverdenen med dens mørke Veje ind paa det Soleklare . Her er et Skel som deler Skabningen til to Sider , Mørkets og Lysets Verden , Begreber som er optaget i Sproget og udvidet med Forestillingernes Vækst , man mener dermed noget omfattende , vagt overnaturligt , moralsk eller mystisk , udenfor Virkeligheden , hvis man i det hele taget mener noget andet end netop en Sprogbrug ; men hvad der maa menes kan ikke være andet end en afgørende Forskel i Instinktverden , og Forskellen kan ikke have anden Oprindelse end en nedarvet Retning i Sjælen , bestemt af at nogle Skabninger har uddannet deres Nerver som Natdyr , andre som Dagdyr . Mennesket har Arv i sig fra begge Sider ; stærkest gør sig dog gældende det Præg der hører sammen med Dagen . Uraben kendes ikke , alle Menneskets tidlige Stamformer er jo uddøde , og Slægtninge der har bevaret sig i de nulevende Abeformer har hver for sig haft en Særudvikling siden , de har ført mere med sig af Natten i deres Væsen , leder Tanken hen paa Ariels Modsætning , den skumle , misundelige Caliban . ariel og caliban 187 Er Uraben selv gaaet tabt , idet den fortsatte sit Væsen i Mennesket , som Barnet der gaar op i den Voksne , saa eksisterer Caliban da lyslevende endnu . I Cairos zoologiske Have , rig som man kan tænke sig paa særlige afrikanske Former , findes et stort Bur med en Horde Kappebavianer , under saa fritlevende Forhold som Fangenskab i det hele taget tillader . Det er den gamle fornemme Hamadryas , kendt fra Ægyptens Oldtid , vigtig i Kunst og mytologiske Forestillinger , en Gud , Thot ; som Abe endnu fuldkommen den samme den altid har været . I Ægypten selv skal den aldrig have levet , skønt den beskæftigede de gamle Ægyptere saa stærkt — men hvem kan nu sige det for bestemt ? I vor Tid maa den søges længere sønderpaa i hvert Fald i Abessinien og Arabien , den er et Bjergdyr ; at se den hjemme , i de vilde Egne hvor den hører til , er et af de Ønsker man førte med sig gennem Aarene , uden nogensinde at faa det opfyldt — men der er jo da saa Zoologisk Have i Cairo . Med zoologiske Haver har man saa travlt og er saa øm , de stakkels lidende Fanger ! Ja uden Indespærring vilde Dyrene jo rive den stønnende Dyreven lidt ihjel ; det er den Form hvorunder man faar Dyrene at se , en Genvej til Naturen , ellers vilde man ikke faa dem at se ; endelig skal jeg kunne sige fra Dyrene at de føler Fangenskabet som et Ly , i Naturen har de en anderledes haard og bitter Tilværelse . Andet Ærinde end at ernære sig har de jo alligevel ikke . Heller ikke kan de da komme til at sønderrive hinanden i Burene , Frue ! Hejrefjerene paa Deres Hat , for Resten , hvor har De dem fra ? De har kostet en Medsøster Livet , min Naadige . 198 dyrenes forvandling Kappebavianerne i Cairo har det fuldkommen godt , er forsørgede , i en god fast Stilling ; indenfor deres Stænger lever de uforstyrret og i bedste Sundhedstilstand deres vante Liv — og hvilket Liv ! Mytables ! følte jeg Trang til at udraabe med Hamlet hvert Øjeblik , nej nu maa jeg notere ! Men Notater behøvedes slet ikke , det lader sig ikke glemme hvad man ser i Abeburet , Indtrykkene sænker sig i et Element hvori man har Rod , man husker i en dobbelt Forstand . For er end Aberne en Sidelinje , de har arvet fra et Udgangspunkt som vi har tilfælles med dem — uden naturligvis de kræsne Mennesker der ikke synes det , de nedstammer fra et Sæt Klæder . Man kunde tilbringe Timer hos Bavianerne i det skønne ægyptiske Solskin , Maaneder igennem , og trøste sig med at man saa mere af dem i Fangenskab end man kunde have Haab om at se i de utilgængelige Bjerge hvor de har hjemme . Den milde Luft i hvert Fald var deres egen , de var ikke syge og tungsindige som i zoologiske Haver under nordlig Breddegrad , det kan nok være de struttede og var sig selv , selv om de var fangne . Nu Mennesker , er de ikke ogsaa glade i deres Bure , deres Teatre og Restaurationer , Huse og Storbyer ? Det er længe siden de var frie Jægere . Selskab , at være mange sammen og nyde hinandens Parfume , med vel tilspigrede Vinduer , det er da Livet ; blot Horden er sammen saa er Bavianerne ogsaa tilfredse . At Buret mellem Stængerne aabner fuldt Indblik til deres lille Privatliv er dem til ingen Hinder , Skam kendes ikke . Saaledes kunde man da foran Bavianburet danne sig et nogenlunde fuldstændigt Billede af Calibans Sjæl . Bavianernes hele Bygning og Vækst siger saa tydeligt at de er en Form under 200 dyrenes forvandling Tilbageudvikling , henimod Typen paa et firføddet Pattedyr igen , til Forskel fra de menneskelignende Aber der nærmer sig den oprejste Gang og dermed Mennesket . Bavianen har ophørt at leve i Træer og har tabt Præget deraf , den klatrer paa Klipper , har plantet alle fire forsvarligt paa Jorden igen , for at blive der . Hænderne paa alle fire Lemmer bevarer den endnu , men Tommelen er gaaet i Svind , virkelig holde paa noget kan den ikke mere . I Firføddetheden og i den lange Rovdyrsnude minder Bavianen om Hunden , hvilket ogsaa er optaget i dens Navn , Cynokephalus , den er en sunken Sjæl ; men de fremadrettede , uhyggeligt bevidste Øjne taler om at Bæstet oprindeligt var af ædlere Ekstraktion . En tidligere Type ses da ogsaa paa Hunnen , der er af langt ringere Størrelse og mindre ekstremt udformet end Hannen ; ogsaa her er det som om Hannen har et Forspring i Artspræg frem for Hunnen , hvilket i dette Tilfælde , trods den virile Pragt og større Masse , vil sige at den er sunken dybere . Hunnen har slet ingen „Kappe " , ingen glubske Forbeninger i Ansigtet , den minder i hele sin Form mere om marekatteagtige eller makak - agtige Slægtninge , som Kappebavianen sandsynligvis har Afstamning tilfælles med . Men Ungen er endnu mærkeligere . Som hos mange Aber gør den Indtryk af baade at være af en yngre Type , men paa et betydeligt højere Udviklingstrin , end Forældrene , Tegn paa at Slægten har forsimplet sig , Ungen afspejler tidligere Led , som altsaa har staaet paa et relativt højere Trin Arten senere er falden fra . Det samme kendes fra de tre store Menneskeabearter ; saavel Chim - pansens som Gorillaens og ariel og caliban 201 Orang - Utanens Unge har en betydelig mere udviklet Hovedform end de voksne Forældre , ogsaa her Tegn paa retrograd Udvikling indenfor Arten . Der var Unger i alle Aldre i Kappebavianernes Bur , ogsaa en Nyfødt , vist kun faa Dage gammel , en højst sælsom Skabning at se paa , med en rund hvælvet Hjernekasse , ganske som hos nyfødte Børn , og et endnu kort Snudeparti ; den var ikke meget større end en Rotte , med edderkoppeagtige , skrumpne Lemmer , rynket og vittig i Ansigtet som en ældgammel Mand , der er Gæk endnu med sine firsindstyve Aar paa Bagen ; Modsætningen mellem dette erfarne Klownudtryk og den ringe Størrelse havde noget umuligt , overnaturligt , man stod overfor Spøgelset af man vidste ikke hvad ! Et Temperament ytrede Ungen tidligt , og det et djævelsk , den hvinede som en Damppibe og tyranniserede Moderen uafbrudt , vilde enten bæres , hvilket vil sige at den hængte sig op under Maven paa Moderen med alle fire smaa Hænder knebet fast i Pelsen , en Igle Moderen havde faaet paa sig , ikke til at ryste af , eller den begærede tværtimod at sværme lidt ud i Buret og øve Klatrekunster paa egen Haand ; den forunderlig gammelkloge lille Gnom , der næppe var tør endnu efter Fødslen , entrede vaklevorn op ad Burets Stænger , egensindig og vittig , skulde saa aabenbart straks bryde sig en Bane , vise sig , den store Klatrer , en hidtil uset Stræben mod Tinderne ! Moderen , som ikke et eneste Øjeblik havde ladet Ungen ude af Syne , hun havde Moderøjne , et stille , lysende , tugtet Blik , Moderen hentede Ungen ned , trods et gennemtrængende Hvin , som en Lokomotivførerpibe med et Stempel i , til at rive Øren op med ; naar Skiftingen ikke selv skaaner sit Liv maa andre jo 202 dyrenes forvandling tage sig af den ! Moderen var for Resten ikke den eneste der sørgede for Ungen , som virkelig , i fuldeste Forstand , var en enfant terrible , selv de unge , endnu slanke Hanner , der sneg sig lydløse som Skygger omkring i Burets Afkroge , holdt i Terror af de gamle udvoksne , fuldmankede og forfærdelige Tyranner , hvoraf der var tre - fire i Buret , selv de unge løse Lømler holdt af at stjæle Ungen lidt , naar Moderen ikke forhindrede det , og sidde med den og besnude den , de lagde Lune for Dagen , noget som lignede Hengivenhed , naar Utysket rev og var ustyrlig , Ungen var aabenbart meget elsket og blev spoleret af alle . Ja endogsaa naar den styrtede sig over Halen paa Jahve , den ældste og sværeste af Hannerne , hans Hale , og vilde drive Spas med den og lagde Haand paa den og legede og var fræk , halsløs Gerning , Døden for ethvert andet Individ der havde vovet det , selv da bevarede den sin Yndest , Jahve tillod det , siden det var den . Ubetaleligt var da den Gamles Minespil , han ligesom bare sænkede de dovne Øjenlaag endnu en Smule mere over Øjet , en kongelig Træthed , en næsten umærkelig Krusning af Næsetippen : Ludvig den Fjortende , som jo ikke kunde lægge mange Livstegn for Dagen i Anledning af en saa kær Majestætsfornærmelse ! Ved andre Lejligheder kunde han , naar der af en eller anden Grund laa et Hus , som der med Mellemrum gør i Abeburet , og den sædvanlige fortrolige og kloge Grynten pludselig steg til et Galehusspektakel , saa kom han , ned fra sit Jahvesæde øverst oppe paa en Stolpe i Buret , som en Tordenkile , springende med hele sin Vægt , med Afstød fra Væggene , der fik hele Buret til at fjedre , ariel og caliban 203 ruskende i Klatrebommene som en Torden , Manken rejst , lynsnare Bevægelser og tung i Kroppen som Granit , Brøl , Skud ud af Halsen , som en Løve , alle de forfærdelige Tænder blottet og med Øjne som en Satan , han springer paa Gulvet , midt ind i den uenige Flok , stanser , gør sig stor , lyner op og ned med Pandehuden , springer igen , brøler , truer — og i et Nu har Oprøret lagt sig . Alle farer fra hinanden , slaaet med Pisseangst , fejgt og bønligt tryglende om Naade , de gør en Mængde suttende eller kyssende Bevægelser med Læberne , indynder sig saa saare , ligger paa Ryggen og er lige til at slide Indvoldene ud af , Jahve maa endelig forstaa Underkastelsen — og han forstaar , fejer omkring med Kæften og nyder Mandefaldet , jager de unge Hanner ind i Hjørnerne , opad de bare Vægge , hvorfra de styrter som Stene ned igen , grynter som en lille Eftertorden , Uvejret drevet over lige saa hurtigt som det kom paa . Men pludselig er der en der ikke viger , den næststørste af de gamle svære Mankehanner , den støder sig med alle fire ned i Gulvet saa det dundrer og gør Front mod den Gamle , rejser Manke og spærrer den lange forfærdelige Tandrad op , brøler — med et Brøl planter den Gamle sig foran den , og nu begynder en Duel ! Den varer kun faa Øjeblikke , den Gamle har Forspringet fra Begyndelsen , i Vægt , i Energi , begge Modstanderne dukker sig , gør sig store foran hinanden , stritter med Manken , lyner med Pandehuden , men den Gamle er overlegen i Stemmemidler , det lyder som rene Kanonslag naar han brøler , og han lægger en Forfærdelse i sit Angreb uden Lige , finter op og ned , danser omkring sig selv paa Gulvet , gør et Hjul af sig , besat som med en Krans af Tænder , han trækker næsten Ansigtshuden 204 dyrenes forvandling af sig , er snart usynlig , snart dobbelt synlig og frygtelig igen — og overfor denne blotte Magtudstilling giver Modstanderen tabt , lægger Manken simpelthen og fjerner sig , med en henrivende Aandsnærværelse , Duellen er afgjort ! Der flød ikke Blod under hele Optrinet , trods Dommedagsgny og Lidenskaber i Kog til det yderste , det hele var en Udstilling , Kunstpræstation af Jahve . Og efter at have kujoneret Buret entrede Jahve op i Himlen igen , med faa , afmaalte Spring , rolig , uforpustet , satte sig og lagde sine Lemmer sammen , blinkede en sidste Gang og var saa Enevoldsmajestæten igen , med dovne uforskammede Øjenlaag , ene i Højden , af en ubeskrivelig Importance , stiv af Selviskhed , hvert Haar paa ham Mandsperson , Gud og Fyrste ! Han rører sig sagte i Munden , kvæler en Gaben , gider jo end ikke lægge for Dagen hvor Verden keder ham , Næsetippen gaar paa ham , umærkeligt , en Krusning af hans Almagt , han lader et Blik falde paa sine Undersaatter , dybt under ham , alt roligt i Buret , smager endnu en Gang paa sig selv og gaber med rund Mund , en Konges Gaben . Saa blunder Jahve . Men udenpaa Øjenlaagene har han en blaalig , gusten Plet , selv med lukkede Øjne ser han , og det er et uhyggeligt Blik , egnet til at holde Jahve isoleret ogsaa naar han sover . Prøv imidlertid at kaste en Frugt , et Hvedebrød eller noget andet godt ind i Buret , øjeblikkeligt fjedrer Jahve ned fra Højsædet , springer imod Væggen og rikocheterer ned paa Gulvet , øvet , hurtig , og er over Maden , inden nogen anden har naaet den , de gør heller ikke Forsøg paa det , de kender ham , han plukker saa Maden graadigt i Stykker , grynter og æder , med Mad drivende ud af ariel og caliban 205 Mundvigene , sluger store Stykker og strør om sig paa Gulvet med Resten , advarer med raa Grynt hvis nogen nærmer sig , og Familjen er jo interesseret , svanser sidelængs op og mimrer spisende med Munden , ser ham deltagende paa Hænderne og følger Bidden mens den gaar i Munden , uden Held , Maaltidet er for ham alene . Det bidrager til hans Ernæring at de andre ikke faar noget . Stod det til Familjefaderen vilde hele Buret dø af Sult ! Men heldigvis er han glemsom og kan jo heller ikke æde Alverden , han lader Maden falde , adspreder sig med et sart Overfald paa en af Hunnerne ; og Resterne tilfalder Resten , Buret lever . Meget ejendommelig er den gamle Hanabes Holdning overfor Mennesket , Tilskuerne udenfor Buret , han kan ikke lide dem , farer frem imod Stængerne og lyner med Brynene , gaber og gør Maske ; og hvis man tirrer ham slaar han med den flade Haand i Gulvet , en ikke ukendt Gestus , ogsaa vi slaar i Bordet , omend vi gerne lukker Haanden , for at gøre det haardere , en Trumf , Udladning af Magt og Vrede . En forfærdelig Evne til blot at intimidere har Bavianen ; og endnu værre maatte det være virkelig at faa ham paa sig , med alle fire Gribelemmer og den tætbyggede Krop , Muskler altsammen , det frygtelige Gebis , langt som hos Krokodillen og med en Udrustning som hos Rovdyrene ; heldigvis er Stængerne imellem ! Godt at der er mere end Stængerne i et Bur mellem Bavianen og Mennesket ! Men Afstanden — lad os maale lidt paa den i det følgende ! Bavian og Mand fordrages ilde , den Gamle trækker sig tilbage til sit Udkigssted paa Bommen oppe i Buret , naar man har villet indlade sig med ham , han søger at ignorere Fjen - den , da han ikke kan fjerne ham 206 dyrenes forvandling fra Buret . Det er ganske øjensynligt at han forsøger denne Taktik , i sig selv at annihilere hvad han ikke kan skaffe af Vejen udenfor sig , han skruer sig i Halsen , lader aandsfraværende , vender Tungen i Munden og giver sig Mine af at tænke paa helt andre Ting , men er i Virkeligheden hele Tiden generet ; og bliver man ved med at fiksere ham virrer han med Hovedet , som om han har faaet et Spindelvæv i Ansigtet , lyner med Brynene og sitrer Læben fra Tænderne , han kan ikke fordrage Blikket og kan ikke faa Bugt med det . Saa gaber han , et nyt Forsøg paa at komme Ubehageligheden til Livs , en villet Gaben , Mennesket skal se at det er kedeligt , Jahve er ved at falde i Søvn over det ! Hjælper det heller ikke ryster han paa sig , fejer med Kæften , som for at fordrive en Forestilling , Mennesket dér er jo den bare Indbildning ! Og nu lader det til at lykkes for ham , han falder i Ro , sidder som en Skulptur , med nedadrettede dovne Øjne , tilsyneladende uden at se , uden Livstegn , han har virkelig tilintetgjort Mennesket i sig ! En Bog i Bogen kunde skrives om Kappebavianen alene , hvad man ser af den i Fangenskab ; et andet langt Kapitel er dens mærkelige fremskudte Stilling i Mytologien , de gamle Ægypteres religiøse Forestillinger ; Kappebavianen og Kunsten er et stort Tema for sig , faa Dyr er bleven saa hyppigt afbildet og saa heldigt truffen som den i den oldægyptiske Kunst ; men hertil skal der kommes tilbage . Hvad der endnu gaar som en Stribe gennem den menneskelige Natur , dybt nede fra , er ogsaa til Stede hos Bavianen , men i en bitter Forvrængning . ariel og caliban 199 Aberne har tidligt beskæftiget Mennesket , allerede primitive Folk tog Stilling til dem som Undtagelser , viede dem en Dyrkelse , som om de paa en vis uklar Maade kendte sig selv igen i dem . Ægypterne holdt altsaa Thot hellig ; Hinduerne giver endnu den Dag i Dag en Abeart , Hanuman , Plads i deres Gudsdyrkelse , hos dem gaar de overtroiske Forestillinger hen i Retning af noget med Sjælevandringen . Op i Middelalderens Evropa kan Aben spores . Mørke , bundfældede Tilskyndelser hos det barbariske Menneske har afsat Fantasiformer der laaner Træk fra Dyret , den billedlige Udrustning af Djævelen , Satan , har søgt Hjælp i hvad man vidste om Aber . Og virkelig , stiller man sig Ansigt til Ansigt med Mandrillen er Satan ikke langt borte ! Myten om „den faldne Engel " har et psykologisk Holdepunkt i Naturhistorien , Satan er falden fra Gud , saa sandt som Bavianen er falden fra Mennesket . For den almindelige folkelige Opfattelse staar Aben som en Efterligner , heraf Talemaaden at „abe efter " , indgroet i selve Sproget ; i Virkeligheden er det aldrig set at Aber gør Forsøg paa at efterligne Nogen eller Noget . De er selv daarlige Efterligninger af Mennesket , i vore Øjne , heraf kommer formodentlig den ganske overfladiske og falske Forestilling om at de aber alting efter . Aberne er ikke en Gang Karrikaturer af Mennesket , men af fjerne fælles Stamfædre , der ogsaa førte til Mennesket . Indbegrebet af Abens Instinkter har Shakespeare kunstnerisk summeret op i Caliban . I en uhyggelig Afspejling gengiver Caliban den fordærvede Natur , som man kender den fra Mennesket paa Retur , det forkerte , det dæmoniske Men - neske , Forbrydere , Sadister , 208 dyrenes forvandling Epileptikere , eller vanartede Børn . Paaklædte , dresserede Aber ligner lige saa mange Asyllemmer . Som Aber , paa deres Plads i Naturen , er Bavianerne hvad de er , pragtfulde , et Udbrud af Plastik i Naturen , som fejler , men aldrig fusker ; stiller man dem i Forhold til Midterlinjen hvor Menneskets Opstigning har fundet Sted , kan det ikke siges andet end at de er Frafaldne , uden Vækst eller Skæbne i lykkelig Forstand mere . Dette gælder alle Arter , sammenlignelsesvis , i Forhold til Mennesket og den Fremgang det har haft paa Jorden , Overlegenheden i Magt og Udbredelse , hvordan man saa ellers vil vurdere Udviklingen , i Forhold hertil er Aberne mislykkede , rodløse , Ruinen af en Hensigt i Naturen , og de bærer Præg deraf , er stundesløse , kivagtige , har glemt deres Ærinde , for altid , alt i alt et fortrukkent Spejlbillede af en Side i Menneskenaturen , noget i dybeste Forstand uartigt , som Mennesket ugerne kendes ved og heller ikke skulde kendes ved . De Arveegenskaber vi har tilfælles med tidlige Aber gaar tilbage til en opstigende Art , af en ganske anden Natur end de Aber vi kender , til Luft - og Lysaanden Ariel . Han er virkelig dannet af Luft og Lys , for han kan kun omfattes i Fantasien . I Modsætning til Aberne , der var stillestaaende og forblev mere eller mindre de samme , eller udviklede sig tilbage , var Uraben hvis Linje gik til Mennesket jo i stærk Udvikling , kan derfor ikke følges i de enkelte Led , der er gaaet op i nye Former . Men har man i Bavianen et eksisterende tilbageblevet Trin , i Slægt med Menneskets nedre og ariel og caliban 209 abnorme Instinkter , saa findes der et Væsen der afspejler Menneskets lykkelige Begyndertrin , ikke den falske , men den positive , frugtbare Type , Typen i Vækst , et Væsen lige for Haanden , nemlig Barnet . Her har man jo Mennesket som endnu ikke er Menneske , Mennesket i Knop ! Den lille spirende Sjæl , saadan som man kender den fra fire - fem Aar gamle Børn , er en levende Levning af et tilbagelagt Trin i Slægten , et vækstligt , fremadskridende Trin , hele Tiden et nyt , ikke Calibans Verden , som man fjerner sig fra , men Ariels , der er lutter Fremtid . Det fortryllende ved Barnets Sjæl ligger i , at det er en Bevidsthed under Vækst , svarende til en stadig Formering af Vævet , unge Celler , Verden og Forestillingerne bliver til paa en Gang , skaber hinanden , netop som det maa have fundet Sted da Uraben befandt sig i Vækst mod Mennesket og udviklede sig i Sjælen . For Uraben , som for Barnet , var Vækst , Fremgang , selve Formen for Liv . De laveststaaende Vilde vi kender paa Jorden har noget af Barnet , men giver ikke den samme Forestilling om Lykke , af at være velsignet af Naturen , men det er jo heller ikke paa nulevende primitive Mennesker man skal aflæse det ægte Trin , hellere skulde man gaa til Antiken , Hellas , hvis man vil mærke sig en Station den lykkelige Menneskenatur under sin Udvikling er gaaet igennem . Urmennesket har uden Tvivl været et lysere og lykkeligere Væsen end nogen nu kendt vild Menneskeart , for de „Vilde " er jo ogsaa tilbageblevne Sidelinjer . Af Melanesieren paa Salomonsøerne skal der aldrig blive et Menneske i Niveau med Evropæeren . Et stærkere hu - mant Lys udgaar f . Eks . fra 210 dyrenes forvandling Eskimoerne . Men den evolutionære Tradition der fastholder Menneskets Førerskab søger man i den hvide Mands Verden , det er Kulturens Indbegreb , en aandelig Kvalitet , en Ide , stærkest udtrykt i Poesi og Kunst . Herom , det humane Trin og Stadierne indenfor Trinet igen , nærmere længere fremme . Fra Barnet lader der sig altsaa slutte til Uraben . Men nu maa der slaaes ned paa Mellemformen igen saadan som den har eksisteret , et af de uddøde Led , svarende til den efter sjælelige Kendemærker konstruerede Form ; alle Leddene har levet . Den zoologiske Bund under Forestillingen om Uraben er det Trin der gaar forud for Gibbonen , altsaa den Fællesform der samtidigt sender en Gren til Menneskets Uraner . For at komme ind paa Formen af den , dens ydre Form og Art , laaner man sig frem med Træk hentet fra Gibbonen , som man kender . Af Gibbonerne , Hylobates , hvilket betyder Skovgængeren , er der flere Underarter , Forskellen dog ikke større end at man kan tale om Gibbonen under et . Den er temmelig lille , som et fem Aars Barn omtrent , ikke tungere end at den kan bevæge sig i Træernes yderste Forgreninger , Gibbonen er Luftgymnastiker , svinger sig med fabelagtig Færdighed fra Træ til Træ i lange flyvende Spring , idet den bringer Grenene til at fjedre og afskyder sig fra dem som en Pil fra en Buestreng . Gibbonen kan gaa ordentlig paa Baglemmerne , i den Henseende nærmer den og Chimpansen sig Mennesket mest af de menneskelignende Aber . Men naar den klatrer benytter den sig ensidigt af Forlemmerne , som er bleven abnormt forlængede , Hænderne nærmest Kroge til at hænge sig op med , den er bleven ariel og caliban 211 Svingklatrer , om man kunde danne det Begreb . Gibbonen er Artist . Vil man nu forestille sig Fællesformen hvorfra Menneskeaber og Menneske er udgaaet maa de lange Arme reduceres , Uraben har haft Lemmer af normal Længde . Gibbonen har ingen Hale , det gamle Familjevedhæng fra Ormens , Reptilets og Rottens Underverden er endelig forsvundet . Hvorfor ? Ja den tekniske Forklaring er vel den at Urabens Færdighed som Klatrer og Balancekunstner i Træerne er bleven saa stor at den ikke har haft Halen nødig som Styrestang mere , til Forskel fra Marekattene , som den ellers minder om i Størrelse og Katteslankhed , heller ikke kom den som Brøleaberne ind paa at uddanne Halen til et femte Lem , en Sno - og Følehale , et Fremskridt skulde man tro , men Gibbonernes Forfædre gik ikke den Vej ; vigtigere var Uddannelsen af Hænderne . Her forvaltede Gibbonen ikke sin Arv vel ; hos den er Vantrivningen gaaet saa vidt at Tommelen kun er tilstede som et langt tilbage placeret Rudiment . Fællesformen før den har haft sine Hænder i Orden . Uraben har skilt sig ved Halen ved Ikke - Brug , den dygtiggjorde sig uden den . Svind arbejder lige saa meget i Udviklingens Tjeneste som Vækst . Det er som om Formen balancerer mellem et Pres indefra og en ydre Paavirkning ; hvis Foranledningen til en Funktion hører op indstiller Organismen sin Vækst paa det paagældende Punkt og anvender Overskudet andetsteds . Hvad Uraben satte til i den nedre Ende af Rygraden lagde den til i den øvre . Trækker man da Gibbonens erhvervede Monstrositeter fra kan man forestille sig den lille 212 dyrenes forvandling Skovmand før den af nogenlunde samme Størrelse , men harmonisk bygget , lige saa oplagt til at bruge Benene ved Bevægelse i Træerne som Armene ; den maa have øvet sig særligt i at balancere hen ad Grenene , som andre Aber , men mere og mere i oprejst Stilling , parat til at gribe for sig med Hænderne , som Børn naar de lige har lært at gaa ; sikkert er den ogsaa tidligt begyndt at færdes nede paa Jorden . Man maa tænke sig at den har uddannet sig i et mere aabent Skovland end de sammenhængende tropiske Urskove hvor Gibbonerne nu lever . Ned af Træerne er Uraben kommen ogsaa af en anden Grund end at der blev langt imellem dem , bestemmende for dens Fremtid , den voksede , tiltog i Størrelse og blev for tung til at de øverste tynde Kviste i Træerne kunde bære den , den har maattet stige ned til de nedre , tykkere Grene , ligesom de store antropoide Aber har maattet , Chimpanse og Orang ; Gorillahannen kan ikke en Gang det mere , han er tung som en Okse og maa blive nede paa Jorden ved Foden af Træstammen , mens Hunnen og Ungerne gaar op i en Fork mellem Grenene om Natten . Paa den Maade er de store Aber rykket fra Toppen af Træerne nedad , det er deres Vej ned fra Træerne igen , efter at de som rottestore Skabninger vimsede op i dem . Skolen i Træerne er forbi . Man falder ganske langsomt , efterhaanden som man bliver større og tungere , i Løbet af en Jordperiode , ned paa Jorden igen , hvorfra man er kommen . Denne Forvandling gaar sammen med at Skoven ogsaa forvandler sig , ja sine Steder forsvinder den overhovedet , et heldigt Sammenfald med at man er gaaet ud af den , den bliver til Steppe , eller til aabent ariel og caliban 213 Parklandskab som man kender det endnu fra den afrikanske „Veldt " ; Forvandlingen i Dyreriget hænger sammen med langsomme klimatiske Forandringer , som at det halvtropiske Landskab en Gang i en Fortid i Nordafrika og ind i Mellemasien nu er en Ørken ; heraf Kamelen . En Skov maatte forsvinde for at Uraben kunde blive Menneske . Aarstider og Tørke satte ind , de vekslende og periodicerende Klimaforandringer der kulminerede i en Serie af Istider . Uraben fik ikke Lov at blive i sit Telt mellem Himmel og Jord . Men hvad den havde opsamlet i sig af Kræfter og universel Frodighed i Skoven brød ud som nye Muligheder , ny Forvandlingsevne da Naturforholdene satte den paa bar Bund . Det store Skel har været Aarstidernes Begyndelse ( Motivet i „Bræen " ) og de deraf følgende Forandringer Dyrenes Opholdssteder undergik paa den nordlige Halvkugle . Den indtrædende koldere Tid har ladet sig føle i Perioder , allerede midt ned i Tertiærtiden er der som før nævnt paavist Frost . Kulden har foranlediget Dyrene til Vandringer , enten aarligt gentaget , pulserende frem og tilbage , eller helt og for altid ud af Zonen . Trækfuglene har deres aarlige Vandringer den Dag i Dag , de kan ikke have faaet dem af anden Grund , de ruger endnu nordoppe hvor de har været vant til at ruge for Aarmillioner siden , og hvor Sommeren med høj Sol forbigaaende giver tabte varme Urtider tilbage ; om Vinteren opsøger de de samme Betingelser , men sydpaa . Rugetidens hellige Minde driver dem hvert Aar tilbage til de nordlige Breddegrader , hvor deres Forfædre blev Fugle , 214 dyrenes forvandling Underet gentager sig hvert Foraar ; en Pagt med Solen , saadan og saadan , er gaaet i deres Blod . Husker Træerne ikke ogsaa , paa en egen blind Maade , at de skal springe ud naar Solen kalder ? Angaaende Dyrs Vandreinstinkter og Orienteringsevne saa er man her inde paa Sansekvaliteter som Mennesket har tabt , vi kan end ikke ane Arten deraf . Det er bleven paavist at Aalen aldrig forplanter sig i Evropa ; naar den er moden dertil vandrer den ud , fra Indsøer og Aaer , over Land om nødvendigt , til Havet ; og siden som Svar paa denne fuldstændigt blinde og ubegribelige Marsch mod Søen kommer Ynglen i Milliarder ind til Evropas Kyster igen fra Atlanterhavet , helt ovre ad Amerika til . Der gaar Sagn om et forsvundet Fastland netop i denne Egn af Atlanterhavet , Atlantis — er det der Aalen er fra , og søger den endnu Kysterne af et forsvundet Land , den blotte Beliggenhed , for at kaste sin Rogn hvor Aalen altid har gjort det og hvor den er fra ? Storken rejser om Vinteren til det ækvatoriale Afrika , og saadan som den har det der i Sumpskovene ved Kilimandscharos Fod , hvor Flodhesten driver med den varme Strøm og et Uvejr af Fugleflokke bruser paa de dyndede Bredder , saadan nogenlunde har det tertiære Landskab i Evropa taget sig ud , ogsaa med Flodheste i de tykke Oversvømmelser , af en yngre , mere griseagtig Type maaske , mere lyserød , Urelefanter har dundret i Storskoven , mens de store Rovdyr gik i Junglen ved Drikkestederne , og Stepperne og de udstrakte Lysninger vrimlede af Græsædere . Aben med Menneskeblik var ogsaa der , et Rusk i Trætoppene røber ham , et Hoved hoppende ovenud af Græsserne , det er ham . ariel og caliban 207 Endnu trækker Storken hvert Aar tusinde Mil for at ruge i Nordens genkommende Sommer , Solen skal staa netop saadan og forbinde sin nye Ild med det blaa Skær i kølige Moser for at Underet i dens Blod kan modne . Noget i selve Solhøjden gaar jo da ogsaa os Mennesker mystisk paa Sjælen , vi kender ikke alene Aarstiderne , men en svunden forhistorisk Tilværelse igen deri . Med Storken har vi boet sammen før , den har maaske ruget i de samme Træer som hvor Urmennesket havde sit Grenebo , de har haft Unger samtidigt , har ladet deres Øjne hvile paa hinanden før , hvorfor slaar Storken sig ellers nu saa fortroligt ned paa vore Hustage ? Fuglene kan ad Luftvejen bevare en Tilværelse der svinger mellem flere Breddegrader . Nogle af Pattedyrene forsøger det samme , over kortere Afstande , eller ligger i Dvale Vinteren over , hvis de bliver . Men Aberne kan ikke vandre langt frem og tilbage i Træerne hvert Aar , hvor bevægelige de end er . I hvert Fald paa et Tidspunkt har de delt sig ; af Uraberneblev nogle , skønt Skoven gik , og artede sig om , andre gik sydpaa for stedse og forblev de samme , Skellet mellem Mennesker og Aber den Dag i Dag . Alle Urabens Efterkommere til Abesiden , de nuværende menneskelignende Aber , som alle Aber i det hele taget , lever i Tropeskovene nær Ækvator og er Skovdyr ; Mennesket har besat den hele Jord . De tre store Abearter , som man har kaldt Skovmændene , Gorillaen og Chimpansen fra Afrika og den asiatiske OrangUtan , hvilket er malajisk og simpelthen betyder Skovmenneske , er der en forholdsvis udbredt Kendskab til , i hvert Fald af Billeder ; fristende var det at 216 dyrenes forvandling gaa i Enkeltheder om hver af dem , deres personlige erhvervede Egenskaber er i Grunden mærkeligere end det nære , udskregne Forhold de staar i til Mennesket , eller rettere Menneskets Urhistorie , de har deres egen . At de er overudviklede , specialiserede Former af et tidligere relativt ædlere , simplere Trin , ligesom Gibbonen er en forstrakt Form af Uraben , anses for gyldigt , dette gælder navnlig Orangen og Gorillaen , hvor en pointeret Forskel mellem Kønnene gør sig gældende med Alderen , mindre for Chimpansens Vedkommende , her ligner Han og Hun mere hinanden . Chimpansen synes den yngre Form af de tre , og den interessanteste i Forhold til Menneskets Stamtræ ; men om Menneskeaberne senere i Anledning af det primitive Menneskes Oprindelse . Underligt sammensatte , dragende og ukendelige , er de Stemninger man hensættes i ved nærmere Betragtning af Menneskeabernes forunderlige Ydre og Væsen , for saa vidt man ved noget virkeligt om dem . Af Temperament og aandeligt Trin ved man at de , skønt voksne , minder om det ejendommelige Kompleks af Følelser og ufærdig Bevidsthed vi kender fra Børn . Man har undersøgt den mentale Horisont hos Chimpansen , vistnok den mest begavede af Skovmændene , og fundet at den ligger langt lavere end man paa Forhaand skulde tro ; i Dressur er den forbavsende flink , men det er Søløven ogsaa ; Nerve og naturlig Færdighed forveksles her med Intelligens; i Overlæg og fri Bevidsthed naar den næppe videre end et toaars Barn . Uraben maa have været meget klogere . I nogle Anlæg viser Skovmændene ud over Pattedyrene og hen imod Udtryksformer der ellers ariel og caliban 217 karakteriserer Mennesket , de skal kunne „skifte Farve ", de „griner ",viser Tænder , men i Forbindelse med Lune , Begyndelsen til Smilet ,hvilket imidlertid ogsaa kendes fra Hunden . Aberne poser Munden ud , gør ligesom et Rør af den , naar de bliver vrede , det kender man ogsaa fra Børn og primitive Mennesker , hvad saa Meningen egentlig er med det .Darwin var her inde paa vigtige Undersøgelser i sin Bog „The Expression of the Emotions inMan and Animals", et Studium der ikke , mig bekendt , senere er bleven ført videre. Er Skovmændene saaledes sjæleligt af meget ung Type gør de fysiognomisk Indtryk af at være uhyre gamle . Det er som om deres Plads langt tilbage i Tiden , da Arten var ung , præger dem indvendigt med Træk , som fra et svundent Trin gaar igen i vor Barndom , mens deres stillestaaende Skæbne og hele afsluttede Levnedsløb , som Art , afspejler det triste Forfald vi kender fra højtbedagede Mennesker , Begyndelsen og Seniliteten under et . Slægtens uhyre lange Opmarsch har ligesom gjort dem trætte og tungsindige paa et tidligt Trin , tilbøjelige til Ensomhed og uglade ved Forandring som hos gamle Folk , de ligner fødte Oldinge . Og saadan sidder de paa Aftægt i Troperne , Skovens fjerneste og skjulteste Kroge , Ovnen nær , som de Gamle , endnu . Abens Forvandling er gaaet Abens Veje . At opfatte Aberne som en Fornærmelse mod Menneskets Majestæt , som oftest udtalt af Næringsdrivende og andre Folk med en ordinær Dannelse , er derfor endnu en Gang forkert , og det er ufølsomt . Hade Aberne kan man ikke , tværtimod , man maa have dobbelt tilovers for dem som smukke og besynderlige Luner af den uudtømmelige Natur , man 218 dyrenes forvandling maa føle med Kærlighed og Smerte for dem som for Kamerater der ikke har kunnet vinde med , og som ikke kan hjælpes . Hverken Skovmændene eller Marekattene er heller brutale som Bavianen , de er ufarlige , tilbagetrukne , Feriebørn af Naturen , paa hvem der endnu ikke er læsset en Profession og et Sæt Klæder ; at man ser dem ikke til deres Fordel i Fangenskab skulde de ikke dømmes for . I Frihed , paa deres Plads i Naturen har de mere Uskyld og Adel end mange Mennesker . For at vende tilbage til Gibbonen , af hvis Habitus noget om Uraben kan læses , saa er den jo oprindeligere og i en sjælfuld Forstand menneskeligere end de store sære Skovmænd . Det ekstreme , edderkoppeagtige i Formen tilhører Gibbonen alene ; løst fra Træerne og sin Funktion ser den umulig ud , man maa tænke sig den i Skoven , den ligner jo Skyggen af et Træ ! Men det er Præget af hvad Winge vilde kalde dens Arbejde . Studerer man dens Fysiognomi nærmere , selv om det kun er gennem Ruden ind til dens Bur i Zoologisk Have , føler man sig stillet overfor et Skovvæsen af en underlig bevæget Art , et menneskeligt Udtryk , men med noget fjernere end den groteske , troldeagtige Menneskelighed f . Eks . hos Chimpansen , mere af Dyret , men mindre af en Forvrængning . Den har dunkle Øjne , med Tidernes Morgen i , ligesom endnu ufødt , et Paradisblik . Bevægelser og Livstegn har noget aandeagtigt , man synes man staar overfor et overnaturligt Væsen , en Alf fra Skoven . Og det er det ogsaa , man er med den i Ariels , i Barnets Verden . ariel og caliban 215 Men man skal have hørt den hvor den har hjemme , i Bagindiens Urskove , for at vide hvad Alfer og Aander er i Naturen . Gibbonen i Bur er lige saa lidt af dens Verden som en Nattergal i Haanden er af de lyse Nætter . Paa Malakka , i en Dal mellem skovklædte Bjerge oppe ad en Biflod til Tringganufloden og midt i de urørte rygende Tropeskove kan man vaagne med Solen ved et gjaldende Raab der ligesom toner hen over Skovtoppene og runger igen i Hulheder i Skoven , flakker om mellem de genlydende Højder , en umaadelig stærk sangagtig Hujen , mange i Kor , fløjtende , trillende og raabende , som Stød i Orgelpiber , som om Solopgangen fødte Sang , og som om Aander svarede igen , farende , stormende ud imod Dagen over Skovtoppene , en vild , musikalsk Hujen i Kor og et Ekko som fylder hele Dalen og faar Skoven og Bjergene til at fjedre , hurtigt stigende i Volumen og igen flygtende , for det kommer fra Væsener paa Ilflugt gennem Skoven — det er Gibbonflokken der rejser forbi oppe i Skoven paa Bjerget og hilser Solopgangen med et gennemtrængende Aandekor : Hulock eller Lar , jeg ved ikke hvilken af Arterne , for jeg fik dem aldrig at se , de lever hundrede til to hundrede Fod oppe i Luften i den sammenhængende Urskovsmaatte øverst oppe , man kan faa Lejlighed til at høre dem , men man ser dem aldrig . Malajerne størkner i Trækkene og kommer til at se saa fattede ud , naar de hører den vilde Jagt , de vender Øjnene mod hinanden og ytrer lavmælt noget man ikke forstaar , noget alvorligt , en Bøn , de har Respekt , det er en Naturmagt der gaar hen over Hovedet paa dem . Har man hørt denne Urskovskoncert , og har man saa siden set Ophavsmanden dertil , den lille pjuskede Langarm i Bur , ja 220 dyrenes forvandling saa er man jo afklædt , berøvet en Musik i Sjælen , med et lille barokt Kræ at se paa i Stedet . Men Indtrykket yngler , Aar efter bliver der af Aandekoret i Skovene paa Malakka en Genklang som slaar nedad i Tiderne : Menneskeskoven , en anden Tidernes Morgen , man har dog hørt Ariel , en musikalsk Erindring bliver tilbage af at have været der hvor Slægten stormede ud imod Solen paa Skabelsens Bjerg , Verdener for Millioner af Aar siden som vi ikke har set , men som vi har en uforgængelig Tegning af inderst i Sjælen . Det var virkelige Verdener , her lige under os , og Ariel , Menneskeaanden , var et virkeligt Væsen som hilsede Tilværelsen med en lykkelig Hujen hver Morgen , som Barnet i sin lille Seng der vaagner med Solen og begynder at sludre og synge , ganske ene , mens hele Huset sover endnu , en Morgensolo , den rene Livslyst der vælder over af sig selv , Slag i Dynen og Flyveforsøg liggende paa Ryggen , Bladren med Tungen i Munden , Kvidder og Lykkeudbrud , smaa Spring af Henrykkelse , endnu inden man kan snakke , saadan begynder Dagen . Og saadan er Ariel vaagnet i Skoven , Saligheden er brudt ned over ham som Straaler fra Solen , Lyset , Lyset , den Klare , den Varme ! Endelig den forfærdelige Nat ovre ! Og naar Barnet bliver større , den lille Dreng paa Bakken der ser Sommerfugle og Blomster og nærmer sig forelsket , yndigt smilende , en lille Sol af Lykke der skinner over Underet , og er glad Dagen lang og elsker Alt hvad han ser og skal forsøge Alting , og heldigt ariel og caliban 221 banker et Søm ned midt i Gulvet , og leger at være Alting , og er Alting , saa er det jo Ariel , en Alf , en Lysaand i Verden , Udviklingens Genius . Som Barnet træder ind i Livet og møder det med sin Friskhed , sin altid indenfra sprudlende Glæde , saadan har Menneskeaanden haft Lykke i sin Skov ; af Held , af at være ramt af den rigtige Lod , af Fremgang og Glæde derover er han skabt , og Glæden har han givet igen til Livet . Barnet er i de Voksnes Vold , altid beskyttet , Ariel var Barn af Naturen , groede ud af den og samlede dens Kræfter i sig , at han gjorde det var hans Beskyttelse , hans Lykke . Fra Natten til Dagen ! Fra Gru til Glæde ! Saa mange Bøger er skrevet om Evolutionen , Verdensudviklingen , med omfattende Titler , som Basunstød fra et Kateder : Fra Taagepletten til Metropolis ! Fra Amøben til Mennesket ( Sodavandsfabrikanten , Forstadsskuespilleren ? ) . Men det er ikke nok at gøre Rede for den mekaniske Forvandling , Led for Led , midt i Udviklingens Linje dominerer Sjælen og dens Vækst , i en vis Forstand hævet over Sanseligheden , for den kan kun gribes i Aanden , den er en Arv af Bevidsthed , af Glæde , Nattens Overvindelse , den gamle Gru der er ladt tilbage . Vor Stamfader i Skoven havde Aandens Gave , Livslyst , Klarhed , og hvor den er taget i Arv , der gaar Mennesket ! Ikke skal man slutte fra Aber eller elendige , afsporede Vilde til Urmenneskets Begavelse , de har jo netop tabt Arven , Urspiren i Sjælen , og klør sig hvor de har et Udslet i Stedet . Lystig , selvlysende af Glæde som Barnet , Tilværelsen en sjælfuld Leg , saadan var den 222 dyrenes forvandling raske Aand i Skoven Mennesket er kommen af . Traditionen , den gamle Sandhed om ham , skal søges i Poesien , Livsglædens Blomst . Som Barnet udfolder sin Sjæl i Leg , saadan har Menneskeaanden leget og er bleven dygtig deraf . For hvad er Leg andet end Færdighed , Vækst , der bliver bevidst og føles som Glæde ? Det er et Skel i Naturen at hvor Dyrene begynder at lege er det første Skridt gjort til i Øjeblikke at hæve sig over Tilværelseskampen . Er det ikke rammende for de lavere Dyrs Stilling i Tilværelsen at de ikke kender Leg ? De koldblodede Dyr leger ikke , det er en Forestilling der ikke lader sig knytte til Krokodillen , til Hajen , Krebsen eller Polypen , allesammen Alvorsskabninger med Arbejdstid hele Livet igennem , hvert Individ for sig ensomt , kun det haarde Jeg , altid spisende , altid trængende . Unger kender de ikke , Ynglen afgaar fra dem i Form af Æg . Visse afskyelige Forsamlinger , en Gliden omkring i Selskab kendes fra Slangernes Verden , i Parringstiden , men ellers kan det nok siges at alle Krybdyr ikke kender Leg . Leger Kyllingen ? Ukendt . Rend efter et Korn hele Livet ! Først oppe i Pattedyrverdenen begynder hvad man rettelig kan karakterisere som Leg , hos Ungerne , helt til de er voksne , og længere . Allerede det at Legen forudsætter flere er noget henimod at kende sig igen i andre end sig selv , det bryder Dyresjælens Ensomhed . I Legen ligger Spiren til nye Tilværelsesformer , et Overskud af Kræfter , Udviklingen af frie Evner gaar gennem Leg . For Menneskets Vedkommende kunde det paavises at meget der oprindeligt er begyndt som Leg senere er bleven til staaende Kulturerhvervelser ; ved ariel og caliban 223 sport forstaar man paa Engelsk baade Leg og en ny Varietet . I Leg gør Børnene sig fri for Instinkter der hører tidligere Udviklingstrin til og opøver nye , i Legen er der et Forsøg , Udviklingen leger sig frem : tysk S pielart ! Men foruden det lykkelige Anlæg har Menneskets Stamform været i Besiddelse af noget kraftigt , tilværelsesdygtigt som tidligt skilte dens og Abens Veje . Gibbonen i Tropeskovene nu er jo Efterkommere af de af Urabens Slægt der søgte syd paa , oppe Nord blev en anden Gren af Familjen , som tog Jorden i Besiddelse og lod Skove under Forvandling og begyndende Aarstider virke paa sig . Den opøvede en Evne som alle menneskelignende Aber ganske savner , Evnen til at overvinde et Klima , den hærdede sig og voksede derved . Udgangspunktet for ny Start i Naturen skal som før berørt ikke søges i Sidelinjerne , de højt specialiserede Former , men i simplere Trin , der ligger længere tilbage , ind mod Midten af Stamlinjen og med Arv i Behold fra meget tidlige Trin . Top - Arten kan komme til alle foregaaende Trin , men ingen af Sidelinjerne kan komme til den . Det begyndende Menneske , der udgik fra Uraben , maa tænkes som et Væsen der var i Færd med at blive noget for sig , men havde samlet Kræfter og Egenskaber i sig fra uden Undtagelse alle foregaaende Trin tilsammen . Det er sagt at Mennesket er den ældste og den yngste af alle Skabninger ; Udviklingen er her gaaet videst og bevarer som en Pælerod Forbindelse med Livets midterste og dybeste Oprindelse . I en vis vital Henseende har Mennesket den Dag i Dag , naar man skal se tilbage paa 224 dyrenes forvandling Udviklingen , bevaret noget af Ferociteten fra Insektæderen , i Form af Modstandskraft , Energi , Evnen til under ethvert Vilkaar at gøre sig tilværelsesegnet . Det maa have ytret sig allerede hos den lodne Skovmand Urmennesket stammer fra , han har været stridig , haardfør , har ikke ænset de første Vintre ; og en isoleret Parallel har man her i en Bavian der lever i det nordlige Østen , kendt fra japansk Kunst , den overlever haarde Snevintre , en skægget , haaret , muskelfast og meget determineret Abe , fra den lader sig slutte til et vigtigt Træk i Førmenneskets Karakter . Kulden vedbliver at sætte Skellet , et Udvælgelsens Redskab , som Trin for Trin skiller mellem dem der bliver Nord paa og udvikler sig , og dem der viger ad Varmen til og bliver staaende ; i Abens Spor paa Flugt mod Syden følger den nøgne Vilde . Dette Synspunkt , der er moralsk saavelsom evolutionsteoretisk , er anlagt paa hele Skildringen i de komponerede Bøger om Menneskets Udviklingshistorie jeg har skrevet . Som kategorisk Grænse for hvor Førmennesket hører op og hvor Mennesket , Mennesketrinet , begynder , vilde jeg sætte det Tidspunkt da Urmennesket nærmer sig og træder i Forbindelse med et Element intet andet Dyr har turdet nærme sig , Ilden . Herom at læse i „Det tabte Land " , unge Fyrs Historie . Med Tilegnelsen af Ilden indtræder Menneskets Udvikling i en ny Fase , ligesom en anden Fysik , Kulden og Natten skal ikke overvindes personlig mere , men med Kunst ; og fra nu af vokser Kunsten mere end Mennesket . Kulden er ingen alvorlig Trusel mere for den der har tilegnet sig Ildens Brug ; fra nu af fordyber Kløften sig mellem Mennesket og Dyret . ariel og caliban 219 Men inden Mennesket afsluttede sig havde det optaget Elementer , Instinkter og Evner i sig fra hele Dyreriget ; hvad Dyrene har spredt har Mennesket under et . Mennesket er altædende , finder Behag i uden Undtagelse alt hvad alle andre Dyr spiser , Frugt og Grønsager som Gnaverne , Kærner og Planter som de græsædende Dyr , Kød af enhver Slags som Rovdyrene , gerne Rovdyrene med , i et hungrigt Øjeblik , paa en eller anden Polarekspedition ; ser man paa Menneskets kendte Historie saa er han en Ødelægger som Insektæderne , stridbar og forslagen som Rotten , ikke renligere end hvad der følger med godt Helbred og et Hudskifte en Gang imellem , frugtbar og i Stand til hvadsomhelsi , altseende og allestedsnærværende , selvisk , voldsom som Bavianen , den Caliban , og lysten som den , men ogsaa et Barn endnu i Sjælen som Ariel , med noget af Egernets Gratie i Behold , ja selv Kattens , nemlig hos Kvinden ; alle Dyr gaar ved en hemmelighedsfuld Sjælespejling igen i hans Maske . Han er klog , drømmetung og dyb af den Afgrund han fører med i sit Væsen , Slægtens bundløse Sum af Oplevelser , som de store Menneskeaber der fødes nedbøjet af Alder og dog med Tidernes Morgen i sig endnu , de kan ikke komme til ham , men han kan komme til dem . Han er født som Ingen anden med Ælde og Ungdom i Forening , Afspring i Urtiden og Sjælen endnu spændt , nye Spring , ny Vilje , ind i stadig nye Livsformer . Alt det der er i ham vil leve , vil genieve , han leger , han lad ' s , som Børn siger , det der ikke er , det gør han værende , han forestiller sig at være alt og genvære alt , er umættelig nysgerrig , en Seer og Frembringer af Syner , naar det kogler i ham , han er kunstfærdig , 226 dyrenes forvandling begærlig efter Færdigheder , i Stand ogsaa til at hvile og erindre , men farlig naar han staar op for at handle . For Dyrene var han frygtelig saa længe han var Jæger , selv for dem der var langt større og stærkere end han , han omfattede deres Forstand , uden at de omfattede hans ; for sig selv var han frygtelig og er det endnu , Mennesket er Menneskets værste Fjende . Han har gjort sig til Herre ikke over et Element ad Gangen som Dyrene , men dem alle , færdes paa Jorden og i Vandet , i Luften , Naturkræfterne har han lagt til sine Sanser , til sin Arms Rækkevidde , Klima , Hindringer stanser ham ikke , med sine Kunster har han udbredt sig over alle Have og Verdensdele . Og er han glad , gaar det stadig godt ? Synger han endnu om Morgenen ? Ja der skal spørges ad . Ikke de blændende Kunster alene var det der hævede Mennesket over Dyret , det var udrustet oprindeligt med en Evne ingen af alle de andre Trin i samme Grad havde udviklet , Evnen til Godhed . Den hidrører fra Skovmandens og alle Dyrs Mødre , fra Ungers Leg og fra Søskendefølelse , fra Velbehaget i at beskytte , Godhed er kommen af Lykke og af at være flere om Lykken , af at føle sig i Fremgang sammen og nære sig sammen , og være to sammen , naar Natten kommer og Angsten stiger op af Mørket og man er ene , deraf kommer Godhed . Hvordan er det med Kilden til al Godhed nu ? Mennesket som har udviklet alle Egenskaber har vel ogsaa uddybet den ? Men ser man tilbage er der Grund til at tro at Urmennesket har haft personlige , oprindelige Egenskaber som Menneskeslægten siden , ikke til sit Held , er falden fra . ariel og caliban 225 GYLDENDALSKE BOGHANDEL JOHANNES V . JENSEN Himmerlandshistorier . 6 . Oplag . Kr . 9 , 00 ; indb . Kr . 11 , 75 . Kongens Fald . 4 . Oplag . Kr . 5 , 50 ; indb . Kr . 8 , 00 . f . T . nedsat til Kr . 4 , 00 ; indb . Kr . 6 , 50 . Madame d ' Ora . 3 . Oplag . Kr . 5 , 25 ; indb . Kr . 7 , 75 . f . T . Kr . 4 , 00 , Kr . 6 , 50 . Sangerinden . ( Madame d ' Ora ) . Drama i fem Akter . Med et Forord . Kr . 10 , 50 . Hjulet . 4 . Oplag . Kr . 8 , 00 ; indb . Kr . 10 . 50 . f . T . nedsat til Kr . 4 , 00 ; indb . Kr . 6 , 50 . Eksotiske Noveller . 3 . Udgave . ( Singaporenoveller — Lille Ahasverus — Olivia Marianne ) . Kr . 5 , 00 ; indb . Kr . 8 , 00 . Skovene . Bibliofiludgave , indb . i Shirting Kr . 12 , 00 . Skind 16 , 00 . Skovene . 4 . Udgave . ( Intermezzo — Skovene ) Kr . 6 , 00 ; indb . Kr . 9 , 00 . Myter . 3 . Udgave . I . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Myter . 3 . Udgave . II . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Myter . III . Kr . 5 , 75 ; indb . Kr . 8 , 00 . Den ny Verden . Kr . 4 , 50 . Nordisk Aand . Kr . 2 , 75 . Introduktion til vor Tidsalder . 2 . Oplag . Kr . 5 , 00 . Aarbog 1916 . Med Illustrationer . Kr . 7 , 00 f . T . nedsat til Kr . 4 , 00 . Aarbog 1917 . Med Illustrationer . Kr . 7 , 50 . f . T . nedsat til Kr . 4 , 00 . Digte . 3 . ( forøgede ) Udgave . Kr . 3 , 00 . Det tabte Land . 10 . Tusinde , Kr . 7 , 00 ; indb . Kr . 10 , 00 . Luxus - udgave Kr . 25 , 00 . Bræen . 10 . Opl . ( trykt ialt i 48 , 700 Ekspl ) 7 , 50 ; indb . 10 , 50 og 14 , 50 . Norne - Gæst . 10 . Tusind . Kr . 5 , 75 ; indb . Kr . 8 , 75 og Kr . 12 , 50 . Luxusudgave 17 , 50 . Cimbrernes Tog . 10 . Tusind . Kr . 6 , 75 ; indb . Kr . 9 , 75 og Kr . 13 , 50 . Luxusudgave Kr . 28 , 00 . Skibet . 5 . Opl . ( trykt ialt i 11 , 500 Ekspl . ) Kr . 7 , 00 ; indb . Kr . 10 , 00 . Christoter Columbus . 10 . Tusind . Kr . 9 , 50 ; indb . Kr . 12 , 50 og Kr . 16 , 50 . Luxusudgave Kr . 32 , 00 . Den lange Rejse I — VI . ( Det tabte Land — Bræen — NorneGæst — Cimbrernes Tog — Skibet — Christofer Columbus ) . Indb . med Skindryg Kr . 75 , 00 . Æstetik og Udvikling . Efterskrift til „Den lange Rejse " . Kr . 5 , 50 ; indb . Kr . 8 , 00 og 11 , 50 . f . T . nedsat til Kr . 3 , 00 ; indb . Kr . 5 , 50 og 9 , 00 Aarstiderne . Digte . Med Tegn . af Johannes Larsen . 2 . Opl . Kr . 6 , 00 . Hamlet . Til Forklaring af Hamletskikkelsen . Kr . 2 , 00 Evolution og Moral . 2 . Oplag . Kr . 5 , 75 . Aarets Højtider . 2 . Oplag . Kr . 5 , 00 . Verdens Lys . Digte . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Thorvaldsens Portrætbuster . Biografiske Noter af Aage Marcus . Kr . 12 , 00 . Skrifter I - V . Indb . med Skindryg Kr . 80 , 00 . Under Forberedelse : AANDENS STADIER JOHANNES V . JENSEN DYRENES FORVANDLING TIL UDVIKLINGENS PLASTIK GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVII 