text: MYTER JOHANNES V . JENSEN DIGTE . HIMMERLANDSHISTORIER . I — II . HIMMERLANDSHISTORIER . III . 2 . Oplag . KONGENS FALD . MADAME D ' ORA . HJULET . BRÆEN . 4 . Oplag . SKIBETEKSOTISKE NOVEILER : SINGAPORENOVELLER . LILLE AHASVERUS . INTERMEZZO . SKOVENE . MYTER OG JAGTER . NYE MYTER . MYTER . Ny Samling . DEN NY VERDEN . NORDISK AAND . MYTER FJERDE SAMLING GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG KØBENHAVN OG KRISTIANIA MDCCCCXII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1912 BY JOHANNES V . JENSEN KJØBENHAVN — FORLAGSTRYKKERIET INDHOLD Side Hestebetvingeren Varg . . 7 Da Menneskene var Børn 42 Rødspætten 56 Fyenske Billeder 71 Hardanger I — V 104 Nordisk Foraar 173 Rugen bølger 180 Envoi 190 HESTEBETVINGEREN VARG HVIDBJØRN var den første der sejlede paa Vandet i et Fartøj , han tæmmede Heste og opfandt Vognen , men Hvidbjørns eventyrlystne Drenge var , saaledes som det er fortalt i Bræen , de første paa Jorden til at ride . Det laa ikke for den Gamle at betro sine svære Lemmer i den Grad til Vildhestens Krumspring , at han skulde krybe op paa Ryggen af den ; man har vel ogsaa som Fa - der en Slags Værdighed . Hvidbjørn nøjedes med at udfolde sine Evner som Vognstyrer . Skønt en vældig Skipper havde han heller aldrig lært at svømme , hvorimod Drengene af lutter Nysgerrighed og Forvovenhed var gaaet i Vasken og havde udsat sig for at drukne saa ofte at de omsider svømmede som Sælhunde . De var nu en Gang urolige 8 HESTEBETVINGEREN VARG og skulde hoppe baade ud og ind og op og ned hvorsomhelst der gaves en Lejlighed dertil . Mange Ting der begyndte som rent uvilkaarlige Skarnsstreger hos dem fik si - den Hævd og blev til faste Erhvervelser , Træk af Dagliglivet , baade for dem og deres Eftertid . Ryttere blev de paa samme Maa - de : gennem Leg og Nyhedstrang og ikke mindst gennem Nødvendigheden af stadig at svæve i Livsfare der synes at være alle Drenges iboende Nødtørft . Det gik til som følger : Bag Hvidbjørns Boplads paa Livlands Kyst begyndte Steppen og strakte sig øster - paa i det uendelige , saa langt at Ingen no - gensinde havde øjnet Grænsen , lige til hvor Solen stod op . Landet var temmelig jævnt og klædt milevidt med højt Græs , men i Omegnen af Kysten og mange andre Steder inde i Landet laa der Ungskov af Birk og tykke Kratstrækninger , ogsaa Moser med Busk og Rør . Overalt gik der Vildt , Bjørn og Hjort , Urokse , Ulv og vildt Kvæg i Naboskab med hinanden , Havet var fuldt af Fisk , og længere nordpaa , hvor Steppen gik over i endeløse frosne Moser og Bjærge , HESTEBETVINGEREN VARG 9 holdt Rensdyret til i utalte Flokke ; om Vin - teren vandrede de mod Syd og forsynede i den Tid Hvidbjørn og hans Hus med alt hvad de behøvede . Men om Sommeren van - drede Vildhesten ind fra Græsgangene læn - gere nede i Varmen og strejfede om paa den aabne Steppe og i Krattets Lysninger ; saa var de Genstand for Jagt og gjorde daglig Røgen fed fra Vaars Køkkenild ved deres søde Kød . Vildhesten smagte saa godt at Hvidbjørn hellere bød den end alle andre Dyr som Offer til de fjerne Magter han ærede , hvert Aar havde han sine Mærke - dage , hvor baade et og to af de smukke gen - stridige Dyr blev ledet til Baalet og blotet . Men han holdt ogsaa Vildhesten tæmmet , dels som et godt Forraadskammer der kun - de gaa levende og vente paa vildtfattige Ti - der , dels naturligvis til Brug for Vogn og Slæde . Det sidste syntes Hestene ikke ilde om , her opstod der snart en gensidig Tillid mellem dem og Hvidbjørn . Men især fik Drengene mere og mere at gøre med de raske Dyr . Varg , den ældste , droges rent uimodstaaeligt imod dem , og de 10 HESTEBETVINGEREN VARG lod ogsaa til gærne at ville have netop ham til Ven . Der bestod en hemmelig Sympati mellem Hesten og Mennesket , et Frændskab der føltes som gik det tilbage til en meget fjærn og af begge Parter glemt Fortid . Maaske stammede det fra at Hesten en Gang hav - de været et Urdyr i den samme Periode hvor Menneskets Stamfædre endnu levede i Træerne , saa at den dunkle Erindring der knyttede dem sammen daterede sig til det tabte Land . Mens Skovmennesket , endnu inden Ti - den var kommen ind i Verden , hankede sig fra Gren til Gren oppe i Nordevro - pas Tropeskove , labbede Urhesten omkring nedenunder i den hede sumpede Bund som et Dyr godt og vel af Kaninens Stør - relse , med fire veludviklede Tæer egnede til at spile ud over Dyndet og med et Mundtøj meget lystent efter Vandplanter og Frugt , saadan et trindt lille Pattedyr der kunde være en Mellemting mellem en Gna - ver og en Drøvtygger , halvt paa Vej til at blive en doven Tapir men med Ærgerrighed i Kroppen efter at gøre den fornemme Oka - HESTEBETVINGEREN VARG 11 pis Karriere og fredelig nok til gærne at gaa i Flok med Antilopen . Her i Paradis , Sko - venes evige Foraar , havde Skovmennesket vel ikke saa sjældent sluppet en saftig Frugt ned paa Sumpdyret , der havde fortæret den i god Tro som en Gave fra oven . Kokos - nødder i Hovedet kom fra dem histoppe , men ogsaa den skønne Brødfrugt — Ur - hesten holdt af dem . Længere hen , da Træ - beboerne fandt sig beføjet til at stige ned paa Jorden og i Sammenhæng dermed lag - de sig efter at æde Kød , var den lille ud - bredte og nemt overkommelige Sumphest bleven deres Yndlingsspise ; herfra skrev sig deres varme Følelser . Senere da Bræen kom og skred hen over Skovene , skiltes de , Skovmanden slog ind paa den ublide Tilværelse , under Bræens Lov , der gjorde ham til Menneske , og He - sten gik sin Vej , der i Tidens Løb og bog - stavelig forstaaet ikke blev uden Indflydelse paa dens Tæer . I Stedet for blød Skovbund og sikre Smuthuller i Junglen kom den ud paa tørre Stepper , hvor der ingen Grund var til at sprede Tæerne for ikke at synke i , men hvor de tværtimod var til Hinder , 12 HESTEBETVINGEREN VARG naar man maatte rende i Aartusinder for sit Liv med Ulv og andet sultent Rovdyr - pak i Hælene . I Stedet for Pisang og unge Bambusskud fik man ikke andet at leve af end Græs . Men hellere forandre sig lidt efter lidt end give efter for daarlige Tider . Hesten skulde langvejs hen hver Dag , og det hurtigt , saa lettede den sig op paa den midterste Taa og følte sig friere derved , mere i Pagt med Vinden , og da de andre Tæer ved Siderne ikke bruges , svinder de ind og bliver tilovers , Neglen hærder sig til en Hov ; saadan gør Dagen og Vejen et Dyr paa Flugten til en Hest . Og den trive - des saa godt , at den forhenværende Pusling i Skovbunden efterhaanden rykkede op til at blive et Dyr af Størrelse , et af dem man ser paa Afstand . Ungdommens Drømme om at lægge sig hen som Tapir eller Drøvtygger strøg na - turligvis tilligemed det tabte Land . Dyret af de mange Muligheder var nu altsaa ble - ven til Hest uden Udsigter til Tilbagetog men ogsaa uden Lyst , den skulde ikke have noget af at blive Kanin igen , var Hest helt igennem . Og nu var den mødtes med Men - HESTEBETVINGEREN VARG 13 nesket paany og følte sig sælsomt berørt af et urgammelt Minde , uforklarlig draget men ogsaa instinktmæssig advaret . Der — var noget der lovede godt i Menneskets Lader , og Hesten havde jo gennem alle Prøvelser bevaret Paradissødmen i sit Blod , den store Nyfigenhed , den vilde saa gærne . Men et lidt uhyggeligt Lys i Menneskets Øjne , ligesom Smagen af en gammel kær - ligt omfattet Ven og ny opblussende Appe - tit , kunde ikke andet end bevæge Hesten til at holde sig passende paa Afstand . Saadan var Stillingen da Drengene lærte Vildhesten at kende . Det første nærmere Bekendtskab indlededes i Nærheden af Bo - pladsen , hvor Hvidbjørn havde de halvtam - me Heste gaaende som han havde indfan - get til Vognkørsel . De gik løse i et stort Indelukke , en Slags Ø Hvidbjørn havde indrettet ved at grave en Grøft paa den fjerde Side af et Overdrev der paa de tre Sider naturligt var omgivet af Vand . He - stene havde det her ganske som i fri Til - stand , her var aabne Sletter og Træer , hvor de kunde strejfe omkring eller staa i Læ som de vilde . Hver Gang de skulde hentes 14 HESTEBETVINGEREN VARG hjem til Bopladsen for at spændes for maatte de indfanges næsten som fra nyt af , og da Indhegningen var saa stor gav det Anledning til mange Skærmydsler og megen Listudfoldelse paa begge Sider . Drengene fik jo til Opgave at hente He - stene , og vilde det ikke lykkes paa anden Maade at komme dem nær nok til at faa Læderslyngen kastet om Halsen , lokkede de sig gærne ind paa dem med en Tot fri - stende Græs eller en særlig dejlig Rod i Haanden , maaske endog et Stykke Brød Moder havde givet dem med til de kære Heste , og naar de saa ikke kunde staa imod og lod Drengene komme nær , vips , saa en Haand i Pandelokken , Grimen frem bag Ryggen og over Hovedet , og den Lækker - sultne var fanget ! Nu var der ikke saa kort et Stykke Vej fra Indelukket og hjem til Bopladsen , og Drengene , der havde det nærliggende Øn - ske at slippe for Vejen hvor andre i For - vejen gik den , forsøgte tit ugenert at springe op paa Hestene for at blive baaret hjem i Stedet for at trave ved Siden af . Det tog Hestene dem ufravigelig meget ilde op . Nok HESTEBETVINGEREN VARG 15 fandt man sig i Grimen , naar man var nødt til det , og et Klap i en god Mening paa Mu - len kunde passere ; det var heller ikke ube - hageligt selv at snuse lidt til saadan et Men - neske og trippe en Dans i hans Nærhed , for Selskabs Skyld og paa tre Skridts Afstand men at blive gramset i Manken og be - — steget som et Træ , faa denne Toben paa Ryggen ! Hvergang Drengene vovede det skulde man se den krænkede Hest springe lige op i Luften med alle fire for at sende ham til Stjærnerne , og sad han der virkelig endnu , saa lodret tilvejrs med Bagparten og i næste Nu Forbenene stejlende samme Vej , og var han ikke bleven ked af denne Søgang , saa et vildt Spring til Siden og Ryg - gen op i en Bue som Ingen kunde hænge paa , men hængte de paa alligevel , og det gjorde Varg oftere og oftere nu , ja saa maatte man jo simpelthen smide sig som en Hund og rulle rundt paa Marken , eller hel - lere i en Dynge Sten , med alle fire i Vejret for at faa Utøjet fjærnet , eller det blev nød - vendigt at sætte i fuldt Firspring ind paa et Træ med en lav Gren man kunde skrabe ham af imod , der var kort sagt aldeles ikke 16 HESTEBETVINGEREN VARG Tale om at Hesten taalte et Menneske paa sin ukrænkelige Ryg . Slægters nedarvede Erfaring , de blodige Følger af at faa nogen paa Ryggen , Lossen , Jærven , havde gjort Hesten blindt uimodtagelig for mindste Til - nærmelse af den Art . Og saa , ikke desto mindre , blev Vaar en Dag fra sin Husdør Vidne til et halvt ræd- selsfuldt , halvt latterligt Optog , hvori Varg dannede Hovedfiguren siddende rødhaaret og herlig ovenpaa en af Hestene undervejs fra Indelukket og hjem — den forfærdelige Dreng ! De andre Brødre trak sømmeligt deres ved Grimen , men Varg sad oppe over- skrævs paa sin Hest med Benene stolteligt svævende i Luften og styrede den med en Rem om Halsen. Og Hesten lod til at finde sig godvilligt deri , den gik med Hovedet lavt , dybt eftertænksom , som anede den Rækkevidden af denne første Føjelighed , men uden Forsøg paa Revolte. Hujen og stor Hjemkomst af Drengene ! Selv Hvid- bjørn , der var hidsigt optaget af sit nye Skib , saa op fra Flintbilen og satte et fader- ligt Øje paa sit Afkom , rystede tankefuldt bekræftende paa Hovedet ; han vidste nok HESTEBETVINGEREN VARG 17 hvad der kunde komme ud af Vildfarelser . Han havde selv hjulpen sig med at gøre det Umulige . Drengene fik bære sig lidt an - derledes ad , end man netop ventede sig det af dem . Det var endelig lykkedes for Varg . Hing - sten han red paa havde været hans Ven lige fra Føl . Den var født i Fangenskab og opdrættet i Indelukket , hæget og forkælet af Varg med saa meget godt han kunde op - drive og afse til den , den kendte ham frem for alle andre og holdt af at blive taget om Halsen og klappet af ham , selv efter at den var vokset til . Den medfødte Skyhed stak den rigtignok i den Grad i Blodet at den hele Tiden stod paa Spring som besat af tusind Flugttilskyndelser paa en Gang , bæ - vende i alle Ledemod og med udspilede flygtige Øjne , Ørerne klippede nervøst , lag - de sig fladt tilbage , mens den grinte stygt med Tænderne , Næseborene videde sig ud , saa at Dagen skinnede igennem den rosen - røde Brusk der skiller dem fra hinanden , den vilde klappes og vilde dog ikke , svang Flan - ken til og veg kilden tilbage , som var det 18 HESTEBETVINGEREN VARG Ild der rørte den og ikke en menneskelig Haand , Sindet skiftede i den som Bris paa Vand ; kun efter lang lang Tids utrættelige Fredsbevisninger lod den sig tilvænne , men tam blev den egentlig aldrig . Alene Varg kunde nærme sig den . Han kom saa rolig , uden et eneste ubehersket Skridt , og tog saa varsomt ud med Haan - den efter den , for at der ikke skulde gaa den ufrivillig Flugt i Lemmerne , og var han først inde paa den sørgede han for aldrig at gøre den ringeste uventede Bevægelse el - ler nogetsomhelst pludseligt , der vilde have sent den bort saa Sten og Grønsværstum - per fløj den fra Hovene . Vildhesten stod al - tid selv totalt stille , naar den ikke græssede eller direkte var paa Farten , i Ro stod den lige op og ned med Hovedet frem for sig uden saameget som at rokke et Øre , selv paa kort Afstand var det da vanskeligt at faa Øje paa den i Marken , før den rørte sig ; det var dens Værn mod Forfølgelse ; desuden er det kun uædle Dyr der altid skal fimre omkring uden at finde Hvile i sig selv , naar ingen virkelig Anvendelse for Kræfterne be - høves . HESTEBETVINGEREN VARG 19 Naar Hesten stod saaledes , i Solskin gær - ne under en Birk , var det at Varg nærmede sig den , med alle Tegn paa dyb Ro i sin Gang , og saa blev den staaende og afven - tede hans Komme . Varg kunde da tage den om Halsen og staa og besnakke den længe , med sit Hoved lagt ind til det fine Skind , og Hesten flyttede ikke en Hov , bæ - vede ikke , kun en Gang imellem slog den op med Hovedet , som vilde den nu ikke høre et Ord mere , men den blev hos Varg , og han klappede sig rundt om den , strøg den og gjorde den tryg overalt , indtil hver Fiber , hvert Haar paa dens Krop , der før havde været bange , ved atter og atter at lære den fremmede Berøring at kende om - sider var bragt til Ro . Og Varg var klog . Med sin Erfaring fra de andre der aldrig havde villet lade sig tæmme , fordi han havde overrasket dem , og kun var bleven mere ustyrlige , vogtede han sig vel for Springet op paa Ryggen af Vennen ; den skulde end ikke vide naar han sad der . Han begyndte med at læne sig til Hestens Flanke og lægge en Arm let hen over den smukke , svagt stribede 20 HESTEBETVINGEREN VARG Ryg , saadan i al Tilfældighed , og dog mødte den hans Arm de første Gange med en Skælven . Siden da den ved lang Tids taalmodig Gentagelse taalte Armen og fandt sig i at han lagde sig med hele sin Vægt paa den , gik han over til ligesom i Leg nu og da at lægge et Ben op paa Siden af den , og med det blev han ved saalænge til den ikke fandt det paafaldende at han flyttede Kroppen saa smaat efter og blev hængende over dens Ryg længere og længere ad Gan - gen . Saa kom da den Dag virkelig da Hesten uden at mærke nogen Forandring tillod ham at sidde helt op og blive siddende , men da havde han ogsaa talt saa længe og saa sødeligt til den som Søndenvind og lyse Dage . Men da han sad der , og Hesten blev ved at staa roligt under ham , lo Varg , lo altfor godt , Hjærtet hoppede i hans Bryst af Lyksalighed . Nu skulde Hesten til at begynde at gaa med ham , og her maatte man være meget varsom for ikke at komme til at skræmme den . Senere da det foruden Skridt blev til Trav og Galop gik nogle af Vanskelig - HESTEBETVINGEREN VARG 21 hederne jo over paa egne Vegne , det laa ikke umiddelbart til menneskelig Natur at blive siddende paa en Hest under alle Tilskikkelser , det maatte læres . Men naar Varg gærne vil , og Hesten ikke har noget derimod , og der er Tid nok , kommer det inden man ved af det , og snart kan de yngre Brødre halsende af Beundring se de to suse først Indhegningen rundt siden om - kring paa Steppen i fuldt Firspring . Den første Rytter , med en Ulveskinds - pjalt surret om Maven og det ildrøde Haar flyvende om Ørerne , Vargs røde Marelok - ker som han plejede at tørre sine Fingre i , som altid sad fulde af Burrer fra i Fjor , og som afgav Ly for forskelligt Kravl af indtil en Græshoppes Størrelse , Varg for - met i et med Vildhesten , halvt stribet end - nu som en Zebra , Lyn tegnet paa Bovene , med et buttet Hoved , som et Føl alle sine Dage , og med Tordenkilen under hver af sine hjærteformede Hove ! Da Varg havde vundet den første Sejr , kom Brødrene efterhaanden med ogsaa , fik sig hver en Kæledægge mellem Føllene og kærtegnede og hængte den saa længe om Hal - 22 HESTEBETVINGEREN VARG sen , at de blev fortrolige og sluttede sig sammen til een Figur i Landskabet , alle andre Skabninger til maabende Skræk og Forstyrrelse . Og dette lidt spændte men altid uforanderlige Venskab , halvt beroende paa Svig , halvt med Karakter af et For - syn , har siden bestaaet mellem Hest og Mand . Efter at Hvidbjørns Drenge først var bleven beredne var det ikke altid godt at vide hvor man havde dem , de viste Evner til næsten at være flere Steder paa en Gang . Hvidbjørn skumplede ikke daarligt over Bunden paa sin tohjulede Vogn , men følge Drengene var der ikke Tale om . Der kom ny uanet Fart i den daglige Jagt , Sønnerne red Vildtet op og gjorde Parforceindhug hvor de før havde maattet skaffe sig ind paa Spydhold ved lang og besværlig Kry - ben frem i Skjul og ad Omveje . Der laa en ny Tid i hvad Drengene oprindeligt uden Hensigt havde fundet paa . De voksede til imidlertid . Varg var be - gyndt umærkeligt at skille sig ud fra Brød - rene , ikke fordi noget var dem imellem , men fordi han var bleven en anden . Han var HESTEBETVINGEREN VARG 23 dyb og hæs i Mælet nu , snart meget alvor - lig og sluttede sig da til Faderen , huggede og tømrede med Forstand paa Skibet , snart faldt han tilbage til Leg og Løjer sammen med de mindre Søskende men blev let vold - som , saa at de ikke forstod ham , og sprængte som oftest Legen med overstadige Paafund . Det var Varg og dog ikke Varg . Til Ti - der havde han det med Udbrud af støjende Lattermildhed , hvorunder han kunde gribe en stakkels Kalv og rulle rundt med i Fav - nen , til den gik aldeles fra Viddet , eller han sluttede den første den bedste døde Ting i sine Arme , hylende af Latter , et Træ , en Klippe , han smed sig paa Marken og gjorde med udbredte Arme Forsøg paa at omfavne hele Landet , han sprang i Søen med en svær Sten kærligt trykket ind til sit Hjærte og gik til Bunds med den , for lidt efter at komme op igen sørgende og alene . Han havde Anfald af mægtig Gavmildhed , hvorunder han skænkede de henrykt straa - lende Søskende alle sine Ejendele , for dem endnu Skatte , for ham usseligt Legetøj . Til andre Tider kunde han begynde i Kaadhed og gaa over til raa Grumhed , paa Jagten , 24 HESTEBETVINGEREN VARG saa slog han ihjel uden Naade , søgte med koldt Blod Livsfare ; paa saadanne Dage gik han ene mod Vildornen eller den store Elgtyr kun væbnet med en Økse og kom fra Kampen skælvende af et Raseri som Dyrets Død for hans Haand ikke havde formaaet at svale . Om nogen havde søgt Forklaringen paa Vargs Sindsstemning i Aarstiden , vilde han fundet at det var Foraar , hvordan det saa ellers hang sammen ; men Varg havde jo oplevet andre Foraar uden at gaa halvt ud af sig selv . Var han bleven forgjort ? Foraaret kom med Styrke i Livland , det satte ind med svulmende vaade Østenvinde og varme Nætter , Steppen kastede Sneen og laa nøgen saa langt Øjet rakte , med aabne sorteblaa Tøbrudspytter hist og her i Græsset . Hurtigt gik Vandet i Jorden , naar den var tøet op , og det ny Græs gjorde paa faa Dage Landet grønt milevidt . Trækfug - lene fyldte Nætterne med et taaget Fløjt , og pludselig var alt rede til det store For - aarsstævne , udsprungne , harpiksduftende Træer , Fuglesang og Drømmemusik af Frø - erne i de lyse Aftener , Tjurens galende HESTEBETVINGEREN VARG 25 Stævnemøder i Birkekrattet , rædsomt Mjav om Natten af Steppens Rovdyr i Elskovs Nød . Og Vildhestene var kommen , de rigtige , dem ude fra Steppen . De første Flokke øjnedes en klar Dag , uhyre langt ude , blot som et Fnug i Synskredsen , lige under Sol - opgangen , siden kom der hver Nat flere , og snart sværmede Steppen af Flokkene som sædvanligt om Foraaret . I Indelukket mellem de halvtamme Heste var der Uro . De gamle Øg folede i disse Dage , og Hingstene skilte sig ud fra hin - anden med hver sin Flok unge Hopper og opførte voldsomme Kampe , hvor der blev staaet paa Bagbenene og bidt og fløjet med Fraade som i en Paalandsstorm og vrin - sket , saa det kunde høres langt bort i de koglende stille Nætter . Hestene følte Inde - spærringen og var ofte henne og staa og nikke ved Kanten af Grøften , spejlende sig i Vandet , med lange Blikke østerpaa ud over Steppen , men Grøften var nu en Gang deres Grænse , og de maatte finde sig i at blive hvor de var . Naar det hændte at en Rudel af Steppens frie Heste passerede forbi 26 HESTEBETVINGEREN VARG i Nærheden , kom Fangerne i Vaande , man kunde da se dem gøre Galopspring paa Stedet og dreje sig rundt med Halsen rejst saa langt den rakte , som vilde de gærne fare lige op i Luften og hen til de vilde Slægtninge . Ak , der var en Grøft dem imel - lem , de kunde ej til hinanden komme .... Men det kunde Hestene fra Steppen ! En Nat sprang flere vilde Hingste over Grøften og ind paa Indhegningens Grund . Hvad der ikke var faldet Fangerne ind , det gjorde de Frie simpelthen , sprang over Grøften . Der laa et kolossalt Slagsmaal den Nat i Indhegningen , med Hesteskraal og en Dundren i Jorden som kunde mærkes langt bort , og den næste Dag , da Drengene skulde hente Hestene fandt de at de vilde Fremmede havde drevet alle Hingstene ud i et Hjørne og selv fordelt Hopperne imel - lem sig som de var gode Venner til ! De Slagne stod og ludede , udslukte i Holdnin - gen , forbidte , men Sejrherrerne , som end - da havde været langt de færreste , travede med yppige Halsbevægelser og et stort Svæv af Halen rundt om deres mange ny , lydige Foler , af og til skelende med Blod i Øj - HESTEBETVINGEREN VARG 27 nene hen til de Forhenværende , men el - lers fuldt beskæftigede med at optage et foreløbigt Skøn over Erhvervelserne , enkelt - vis , inden for deres Flok . Varg fløj i Galskab , da han saa alt dette Hesteovermod , og inden Brødrene ret havde fattet hvad Varg tudende af Dødsforagt og arbejdende sig frem i høje Spring havde i Sinde , saa de ham kaste sig ind paa en af de vilde Hingste , omgaa den bag et Træ , fare den i Manken og sidde op i et eneste vældigt Flyvesprin .... i samme Nu gik Hesten durk ! Løbskhed var dens Væsen til Hverdagsbrug , men nu da den følte Nogen paa sin Ryg der med to senede Ben klemte sig fast med Hælene ind i dens Lysker , for Torden og Lynild den i Sjælen , Luft eks - ploderede ud af den baade for og bag , og som en Streg gaar det i rasende Flugt imod Steppen — Grøften ! Brødrene holder Vejret i næsten utaalelig Spænding , da de ser Vild - hingsten sprænge lige løs paa den i blind Karriere , saa — over — de ser Varg svæve længe i Luften og slingre med Hovedet ned i Maven , idet Hesten lander paa den anden 28 HESTEBETVINGEREN VARG Side , men han bliver hængende , og nu sam - ler Hingsten sig og galopperer videre ud mod det aabne Land , vanvittig af Skræk , stadig med Varg paa Ryggen . Hest og Ryt - ter var allerede saa langt borte at Brødrene begyndte at faa Kneb ind for Hjærtestedet paa Vargs Vegne , da de saa ham med Vilje kaste sig ned fra Hesten ude paa Steppen og rulle temmelig halsbrækkende rundt i Græsset , mens Hesten fortsatte sin sanse - løse Flugt . Brødrene aandede op , de vidste hvad Varg kunde taale i Retning af at falde ned . Han kom da ogsaa tilbage rolig og hyk - lende stor Ligegyldighed overfor de i Støvet liggende Brødre , han blødte af Næsen , og Bælgen gik paa ham , som vilde Ribbenene Kravle ham ud gennem Huden , men ellers var han naturligvis Manden ; og nu vidste han da at selv den utæmmede Vildhest ikke kunde slaa ham af . Det var klart , Varg var den eneste store Hestebetvinger , og Brødrene , der vel ogsaa nok var bleven gode Ryttere , søgte ingen - lunde at maale sig med ham , men omfat - tede hans Mesterskab med glad Uegennyt - tighed , han var jo den Ældste , havde dertil HESTEBETVINGEREN VARG 29 først fundet paa det , og hvad nogen be - gynder paa fra nyt af skal han have for sig selv . Hesten blev da ogsaa Vargs Skæb - ne , saavel som det Folks der kom til at nedstamme fra ham . Spiren i et Folk laa skjult i hans Blod , derfor var han bleven saa urolig , fuld af stormfuld Trang til at gaa under , med og for noget , og dog med Følelsen af ikke at kunne dø . Imidlertid brød Isen op ved Kysten , og Hvidbjørn og alle hans Drenge fik travlt med Sejlads og nye forbedrede Skibe , Som - meren gik dermed i en Feber af Arbejde og Tummel paa Søen . Om Efteraaret forsvandt Varg . Brødrene forsøgte at tie med ham , men da deres Fader trængte ind paa dem og vilde vide Besked , kunde de kun forklare at Varg var rejst med Vildhestene . Det var alt hvad de vidste . Med Varg forholdt det sig saadan , at han var bleven tungsindig om Efteraaret , da Steppen falmede og alle Trækfugle begyndte at lave til Rejse . Selv Solen havde ikke bli - vende Sted , den stod op mere og mere syd - lig og krøb lavt hen over Himlen for at 30 HESTEBETVINGEREN VARG gaa tidligt til Hvile , den var allerede kom - men langt bort og agtede sig ud paa endnu fjærnere Veje . Men Dagene var saa klare , Steppen laa i et køligt Afskedslys der fik hvert vissent Straa til at række sig i den vindstille Luft , ikke grønt mere men sæl - somt lysende og sorgfuldt . En enkelt sen Bi lod sin lille Surren høre brudstykkevis fra Sted til Sted , hvor den endnu fandt en forsinket Blomst . Fugleflokkene , der ka - stede sig ud og ind , op og ned paa Flyve - manøvrene , kunde høres paa Mils Afstand i de lydte Dage . Højt i den gennemsigtige Himmel bares Spindelvæv svimlende afsted og drog hen , Vildgæs drog hen , i Maane - skær , og Sommeren drog hen , Mindet drog hen , alt drog og drog hen . Men da nu ogsaa Vildhestene rejste , da Flok efter Flok brød op og drog bort øster og sønder paa , indtil de kun var at se som en taaget Plet , der snart sværmede ud og blev større og snart trak sig sammen igen , eftersom Hestene der ikke kunde skelnes enkeltvis løb i Hjorden ; da Pletten tilsidst svandt uhyre langt ud og endelig blev borte bag Jordens Grænse , var det som om Vargs HESTEBETVINGEREN VARG 31 Hjærte vilde bryde ud af hans Hals for at følge dem . Han græd over deres Spor , der stod efterladt i Jorden , de sidste ; Savnet af dem , Steppen der nu var saa øde , og Tanken om deres Verden fjærnt derude , hvorfra So - len kom , greb ham kvælende i Struben , han kunde ikke faa Luft for Smærte . Det var saa skærende at tænke sig at den lille bitte svage Støvsky der langt , langt borte var Flokken , hvor de nu travede hin - anden nær , den gamle Fører foran , Føl - øgene i Midten og de unge Hingste som Sikring ved Siderne . Hvor han kendte dem . Der var altid nogle i Flokken som løb par - vis , to Venner der nu en Gang havde set hinanden ud og ikke havde det godt uden at løbe sammen . Hestevenskab ! De havde nu ingen Hænder at tage med , kun en hor - net Hov , de kunde ikke sige noget , men hvem vidste hvor sjælegodt det var at lægge Hovedet krydsvis paa hinandens Hals ; var det ikke nok at kende Varmen fra hin - andens Skind , mens man løb Side om Side paa Rejsen ? Ak , ingen Varme og ingen Lugt er saa sød som Hestens ! Varg vidste ikke hvordan det var med ham . Noget 32 HESTEBETVINGEREN VARG maatte ske , han vilde grave sig med Hæn - derne ned i Jorden , han løb rundt om sig selv , rystede voldsomt paa Hovedet , for hvis han stod stille paa et Sted og mærkede sin Længsel helt , kunde han ikke leve . I Almindelighed hadede Varg Sindbevæ - gelser , at blive rørt , og foretrak at give sig Luft i en eller anden uvorn Streg , som han i alt Fald skammede sig mindre over ; men her følte han at kun en vanvittig Handling , et Spring ind i Ilden , kunde give ham Lin - dring . Saa en Dag klappede Tilfælde og Indskydelse sammen . En af de sidste Vild - hesteflokke var brudt op og i sluttet Trav paa Vej mod Sydøsten , og Varg laa ude paa Steppen bag en Busk og fulgte deres Bevægelser . Førerhingsten , den stærkeste af alle Dyrene , var i Spidsen , og pludselig ser Varg den tage Retning lige paa Busken , den maa stryge lige forbi ham ; det sortner for hans Øjne , og nu gør han det som han ved et indre Lyn fatter at han hele Tiden har haft i Sinde , han samler al sin Kraft og Behændighed , idet Hingsten passerer , sprin - ger op , just som den opdager ham og stejler for at kaste sig om , Varg kommer den , han HESTEBETVINGEREN VARG 33 ved ikke hvordan , paa Siden , føler dens Manke i sin Haand og følger med i to tre lange Hop , indtil han stamper fra paa Jor - den for sidste Gang og svinger sig op . Saa sidder han som han har drømt ! Et Par af Brødrene saa ham forsvinde , fra et andet Sted paa Steppen hvor de var , saa ham ruge som fastgroet paa Hingsten der i afsindig Galop sprængte ud mod Syns - kredsen , med Flokken bagefter i en Støvsky . Paa faa Minutter var Varg og Vildhesten borte bag Jordens Runding . Brødrene be - greb at Varg havde gjort hvad han maatte gøre , selv om de ikke endnu forstod ham . De ventede ham ikke tilfods tilbage . Hvidbjørn tænkte sit og frygtede ikke for sin Førstefødte . Men da nogle Uger var gaaet uden at Varg kom igen og Vaar sør - gede , tog Hvidbjørn sig for at køre et Par Dagsrejser sønderud og spørge sig frem mellem „Grævlingerne " , de omflakkende Indfødte der laa i Teltlejr hist og her nede i Landet . Jo , de vidste god Besked om Søn - nen . Han levede nok langt østerude i Lan - det sammen med en dejlig Pige — Græv - lingerne maatte vel vide det , for hun var af 34 HESTEBETVINGEREN VARG deres Folk , og Varg havde stjaalet hende ved højlys Dag , hvad de med Forlov mente krævede en Erstatning , som Høvdingen sag - tens gærne udredede paa Sønnens Vegne . Ellers regerede de to unge Folk da som taabelige Mennesker , havde afsondret sig for sig selv paa nogle fjærne Græsgange , hvor de efter Sigende holdt til med Vild - hestene og nok væsentlig skulde leve af Hoppemælk ! Ja man maa høre meget . Ingen kunde være sikker for ham , for han havde jo den splittergale Vane at sætte sig op paa Dyrene og suse omkring i Verden med dem , og var der noget han ønskede sig , kom han flyvende ovenpaa et eller andet vildt Kreatur og hentede det , hvis det saa var . Nogle holdt for at han ligefrem var et unaturligt Væsen , skabt som en Hest med fire Ben for - neden og oventil som et Menneske , men den Historie skulde man nu alligevel gaa læn - gere ud paa Steppen med , man havde jo da set ham staa af , og menneskelig Smag havde han vel ogsaa vist ved at slæbe af med en Kvinde . Hun skulde forresten være bleven lige saa rundsk som Manden , krøb tilvejrs paa de Umælende og fulgte ham i alt hans HESTEBETVINGEREN VARG 35 Jav . Men , lagde de til , med Øjnene paa Sned , kunde der rinde et beklageligt Afkom af saadan en Høvding , saa kunde der vel ogsaa falde en flyvegal Tingest efter en Grævling .... Hvidbjørn takkede for god Underretning og drog hjem igen . Se , se , Varg havde altsaa igen gjort det Umulige ! Ja , det tog sig vel anderledes ud for hver ny Slægt , maatte man haabe . Hvidbjørn nægtede ikke for sig selv at Drengens Bedrift mishagede ham , han omfattede de Indfødte med mere Medynk end egentlig Agtelse og havde al - drig tænkt sig paa den Maade at komme i Berøring med de Rakkere . Men hvad var der at sige , naar Hvidbjørnfamilien som indvandret var den eneste hvide i Livland , og der altsaa overhovedet ingen andre Kvin - der var ! Her var ikke andet at gøre end at lade Varg gaa paa egen Haand og siden selv tage Følgerne . Vaar var utrøstelig ; at hun selv i sin Tid var løben bort med Hvidbjørn gjorde ikke Ulykken mindre . Varg var tabt for Hjemmet . Hen paa Vinteren kom han uformodet 36 HESTEBETVINGEREN VARG tilbage , paa Slæde og med to pragtfulde , fyrige og velafrettede Heste for . Slæden var læsset med frosne Renkroppe , som han ganske som i gammel Tid , naar han kom hjem fra Jagt bar ind i sin Moders Forraads - kammer ; hun takkede ham dog derfor som for en Foræring . Der var stor Glæde over Gensynet , men Ingen lod overrasket hver - ken over at Varg var bleven borte eller kommen for en Dag igen , og ingen Spørgs - maal blev gjort . Brødrene fandt ham ufor - andret , naar undtages at han havde lagt sig et Skæg til , der desværre ikke rigtig kunde ses , fordi det var saa lyst , og som Varg der - for i Smug røgte til med Sod ved Baalet . Han havde faaet hule Øjne og var temmelig barsk men inderlig tilfreds . Til Trods for sin Magerhed forbavsede han Brødrene ved Prøver paa nye uhyre Kræfter og Færdig - heder . Om hvad han ellers havde oplevet og hvad det var for en gaadefuld Verden han havde gjort til sin derude paa det Vilde , blev der ikke talt . Han blev kun et Par Dage og tog saa Vejen tilbage østerud hvorfra han var kommen , paa den tomme Slæde og med HESTEBETVINGEREN VARG 37 de to dejlige Heste foran i en langstrakt Galop . Men ved Afskeden havde den Gamle ladet falde en Ytring om , at man dog rejste mere rosomt naar man var to og ikke en sad til - bage , som man ængstede sig for , og hertil havde Varg nikket som den der vel er sin egen Mand men godt kan mærke sig et Raad . Nu gik der over et Aar , før man saa noget til ham igen . Da kom han paa Besøg og havde denne Gang hele sin Verden med . Den viste sig at bestaa af en umaadelig Flok Heste , Varg vidste ikke selv hvormange , skønt han kendte hver eneste . De var ikke egentlig tamme men blev holdt sammen og sørget for med eller uden deres egen Vilje ved at Varg altid red rundt om dem og gav Flokken den Retning han ønskede og for - hindrede nogen af dem i at strejfe bort . Heri fik han Hjælp af sin Kone , hvem Fa - miljen da saa endelig fik at se . Hun hed T j u og hed det ikke for ingen Ting , hun var som en Hvirvelvind over Steppen , Frydeskrig og Sus afsted , hun hang paa Hesteryg ligesaa dristig som Varg , ild - 38 HESTEBETVINGEREN VARG fuld og med syv Liv i Kroppen , smidig og blid som en Killing . Var Hvidbjørnfamiljen blond og lys i Huden som Regnvejret paa Bræen , da var hun brun som Solens Brand paa den skyløse Steppe og med det sorteste Haar i Verden . Øjnene , der sad ganske fladt i Ansigtet , var mørke som gammel Honning , køn var hun ikke men tindrende af Liv , væver paa de smaa Lemmer som et Egern og tandstærk saa det var et Under at se ; alt hvad der skulde holdes fast , naar Hæn - derne i Forvejen havde nok at passe , slog hun i Munden , og havde hun bidt sig fast blev hun hængende med hele sin Vægt , om hun saa skulde slæbes bag efter en Hest , hun var lutter Klo , Energi og sorgløst Smil i Tilgift , senet og lattermild fra Top til Taa . Paa Ryggen i en Skindpose bar hun en Unge , som blev skumplet artigt om naar hun i Dagevis sad til Hest og som mere end tidligt nok fik Galoprytme i Blodet . Vaar tog Posen i dens Hjørner og rystede Ungen ud for at syne den , den viste sig at trives glimrende og lignede mest sin Moder , sortagtig og flad i Ansigtet ; men den havde Vargs blaa Øjne og hans Hænder . Og da HESTEBETVINGEREN VARG 39 den rakte dem ud imod Bedstemoder , rej - ste hun den jo straks et Afgudsalter i sit Hjærte . Familjen var ellers kun paa Forbirejse med Hjorden , hvormed de skiftede omkring paa Græsgangene . Den var deres hele Ejen - dom foruden et lille Telt af Huder , hvori de sov om Natten . Hvad deres Kost angaar blev de ved Hoppemælken , som de nu en Gang havde faaet Smag paa i deres Land - flygtigheds første forrykte og søde Tid . Alt hvad der er nyt og som bestaar begynder i Kærlighed . Det var hvad Hvidbjørn skøn - nede , og saaledes fik Varg sin ejendomme - lige Smag anerkendt . De flakkede om nogle Aar med Hestene , men da baade disse og Familjen var bleven roligere gennem Omgang med hinanden , grundede Varg en Boplads hjemme ved Kysten i Nærheden af Faderens og fort - satte sit Hesteopdræt dér med fast Opholds - sted . Fra Vargs og Tjus Efterkommere ned - stammer Asiens urolige Hestfolk med lige meget af Nord og Syd i deres Aarer , de kumysdrikkende Teltbeboere , alle Steppens 40 HESTEBETVINGEREN VARG frie Nomader , af hvem der gaar en Galop igennem Aarhundrederne . Men fra Vildhesten , der fulgte med Hvid - bjørn tilbage til Upland og siden paa hans Sønners Skibe kom hele Evropa rundt , stammer Krigsgangeren , som gjorde sin Ejermand , Ridderen , Kavalleren , til Ver - dens Herre . Af den er ogsaa kommen Bon - dens arbejdstro Hest , der drog Ploven for Kornet , som baade han og den selv og mange flere skulde leve af . Til Minde om den fnysende Hingst , der bar Varg og Tju ud paa det Lovløse , hvor man lærer at blive i hinandens Livsvarme , som to Heste der altid vil trave sammen med Flanken mod hinanden , til udødeligt Minde om den staar der et Stjærnebillede paa Himlen . Vildhestens Sjæl lever i Frasagnet om Pe - gasus . Den evige Ungdom , Urtid og Altid , er i dens Vingesus ; men det er ikke den der har baaret mig ; jeg har min Myte hjem - mefra , fra Helhesten . Ja , fra Helhesten , de gamle Nordboers Ven i Krig og Fred og deres kæreste Mad , Offerdyret frem for alle andre , som de viede HESTEBETVINGEREN VARG 41 til Forfædrene og spiste med Ansigtet an - dægtigt stænket med dens Blod . Siden , da man fik de Gamle til at ære et andet Ophav end deres eget og anbefalede dem Lammet som den eneste saliggørende Offerspise , blev Hesten forbudt som uren — Hesten ! og levende begravet under de nye Guds - — huses Tærskel . Her opstod den som Hel - hest og spøgede , oh , ho , ho , og det hedder at den der ser dens Genfærd maa dø . Skulde det være saa farligt ? Fra et Ridt paa Helhesten , en djævelsk dejlig Galop i Selskab med de Døde gen - nem det tabte Land , er det jeg har min Myte . DA MENNESKENE VAR BØRN LÆG Mærke til den nervøse Ophidselse et Barn , der er saa vidt at det kan staa oprejst kommer i , naar man holder en brændende Tændstik ned til det , for at det skal „puste " — hele det lille Væsen arbej - der sig i et Nu krampagtigt i Aktivitet , de smaa Hænder strækker sig frem mod den blændende Ting i en øjeblikkelig Trang til at gribe den , sagtens for at føre den til Mun - den som alt andet mærkeligt , men Heden der udgaar derfra advarer eftertrykkeligt og i Tide mod at komme for nær , med Bar - nets friske Nerver veksler Impulserne saa hurtigt at Hænderne ligefrem flagrer , og samtidig udtrykker Barnets Ansigt de mest levende , modstridende Følelser , intens Del - tagelse , Begær og Skyhed for det Ukendte , ubetvingelig Fortryllelse og Skræk , en liden - DA MENNESKENE VAR BØRN 43 skabelig Tilegnelseslyst , hæmmet af Af - magt — indtil Spændingen faar Luft i Barnets kendte frydefulde Latter , hvis det lykkes den Lille at blæse Tændstikken ud . Det er som om Barnet efter i et Sekund at have udholdt den voldsomste bundne Sinds - bevægelse pludselig befriet bliver sig selv igen . Men det Ansigt man har set , det lille spæ - de , i højeste Grad udtryksfulde Minespil , afspejler selve Urmenneskets Maske ; saa - dan har Menneskene set ud da de var Børn og blev stillet Ansigt til Ansigt med Ilden . Der maa have været en Tid da vore Ur - fædre endnu ikke kendte Ildens Brug , Til - egnelsen af den betegner det mest afgørende Skridt fremefter i Retning af Udvikling og Civilisation Menneskeheden overhovedet har gjort . Men Ilden har de kendt , for den ved selv Dyrene Besked med . Der kan have været en eneste Tiger , der kun een Gang fik Knurhaarene svedet ved at nærme sig noget der brændte , siden kom den der ikke , og dens Unger fik ikke Lov at komme der . Hos Dyrene , i alt Fald de højere er Re - spekten for Ilden et af de solideste nedarve - 44 DA MENNESKENE VAR BØRN de Instinkter . Det samme har været Tilfæl - det med Mennesket . Ilden var kendt og frygtet længe inden man traadte i nærmere personligt Forhold til den . Hvad vi nu forstaar ved Ild , Baalet , den tæmmede Ild , var ikke til , men til Gen - gæld er der Grund til at tro at Ilden i fri Tilstand den Gang har været hyppigere fore - kommende i Naturen end nu . Vulkanske Udbrud , Tyfoner med vældige Lynnedslag , Skovbrande har hørt til Dagens Orden i den meget fjerne Tid da Menneskeheden endnu var i sin Barndom . Ild skal kunne opstaa i Skoven „af sig selv " ved at tørre Grene gni - der mod hinanden i Stormen , nedfaldende Klippestykker kan foraarsage Brand , for ikke at tale om Meteorer , saa der var Ud - spring nok for den Forfærdelige , det hede og kropløse Væsen , der lever usynlig i Luften , men nu og da styrter sig ned og sætter sig paa noget Træ for at fortære det , mens den buldrer vildt og rækker dødelige Aandelem - mer ud efter mere . Denne Opfattelse af Il - den som et Væsen har jeg hørt gaa igen hos et Barn , som talte om Lysemanden c : Lygten ude paa Gaden . Men hvilken For - DA MENNESKENE VAR BØRN 45 skel paa de Gamles utæmmede graadige Lysemand ! Torden trækker op , det første Lyn gen - nemkrydser Himlen som en Aabenbaring af uhyre Appetit , og i samme Nu springer et Træ i Splinter under en Regn af blaa Ild , Skoven brænder ! Da segner Bjørnen i sine Spor , Dyrene staar lammet i Braget som følger , Sabelkatten lægger sig lige ned og dør ud i de store grønlige Øjne som ikke glipper for noget Levende . Slangen standser i en Bugtning , Fuglene falder med udbredte Vinger til Jorden . Skoven brænder . Den Forfærdelige taler i Himlene . Lyn ! Ilden æder Træer ! Ilden sidder paa Skoven , viser Tænder , saa det ses over Alverden , det knal - der , brager , spruder , og Røgen vælter . Lyn ! Lyn ! Det jamrer i Skoven , for nu ser de de skal dø , det mjaver og tuder i den sidste Pine , mens Ilden luftig , rasende og hungrig æder sig gennem Skoven , trolig bistaaet af sin onde Ven , den usynlige , blæsende , me - ningsløse Vind . Hu ! Tju ! Hvor er nu Menneskene ? Aa , de er for kloge . De har Hukommelse , de kender Il - den og ved at de skal gøre sig smaa , ikke 46 DA MENNESKENE VAR BØRN op i Træerne som ellers uvægerligt , naar en Fare truer , tværtimod , ud i det Aabne , hvis der er Mulighed derfor , ud til noget Vand og helst paa Hovedet deri , for Vand det er nu ikke Ildens Ven , Vand kan den hede Altæder nu alligevel ikke døje , det har de Erfaring for ; bare de hælder Vand paa ham hvisler han i hæslig Misfornøjelse og forsvinder fra sit sorte Rov , saa det er bare at lade Klatringen være og rende , paa to eller fire , hvad der fremmer bedst , og se at komme ud i en Lysning hvor der er vaadt , til Stranden eller paa anden Maade ud et Sted hvor Ildens fæle Tand ikke kan naa . Krumryggede og dukkende sig belyser Ly - net en Horde af Mennesker , som hurtigst muligt rømmer Skoven , i Spidsen en stor gammel Han med graanet Manke der hal - ter paa tre Ben , fordi han i den ene Forpote holder en stor kantet Flintesten , rede til at slaa , og bagest i Flokken de ilfærdige stum - me Mødre med Ungen klamret til Krop - pen og Ildskæret i de lyse Øjne , der er dum - me som Tidernes Morgen af Rædsel . Ud kommer de , og da de saa sidder i god Be - hold i en Sump faar de Mæle igen ; en klog DA MENNESKENE VAR BØRN 47 raa Gøen høres , mens Skoven brænder og de sidste Lyn straaler ned fra Skyen , som fortrækker og giver Plads for blaa Himmel igen . Solen kommer tilbage , den søde Sol , Men - neskene klør sig , med Tordenregnens Draa - ber endnu hængende i Pelsen , den Ældste rejser sig og snorker vældigt , slaar sig run - gende for Brystet , hvadbehager , hvem sagde noget ? Lidt efter lidt rører de paa sig allesam - men , kommer op paa to og gaar rundt og holder Udkig , indsnuser Luft fra alle fire Himmelhjørner , den ene mere struttende af Betydning end den anden , regnbuefarvede paa Bagen af Værdighed , men for Resten alle smukke , haardføre og propre Menne - sker , glimtende af Vid og Appetit allesam - men . Og efter at Branden i Skoven er døet hen trækker de saa smaat tilbage til deres gamle Tilholdssteder , forsigtigt , ad Omveje , med indgaaende Undersøgelser undervejs . Træerne er altsaa ødelagte , brændt ned eller forkullet , de gamle Sovesteder oppe i Grenene eksisterer ikke mere , man maa 48 DA MENNESKENE VAR BØRN udvandre for at finde Træer igen . Men her er Ting , som det vel er værd at undersøge og overveje først . Den hede Aske — Av ! Ikke god for bare Fodballer at træde i , — stop der bagved , er det ikke nok at jeg har brændt mig ! Uf , Atisch , her lugter rigtig - nok stærkt ... men iøvrigt — ja , det var en Ting som Menneskene stiltiende blev enige om , man satte sig uden Palaver ned og godtede sig , hver for sig privat , over saa - dan en Ting som at der var en meget be - hagelig Varme ved den nedbrændte Skov ! Just det , en behagelig Varme , som sandelig ikke hørte til Aarstiden , for det var i den kolde Tid hvor man ellers bævrede sig gen - nem Livet og var glad for et hult Træ eller en Sprække i en Klippe , hvor man kunde krybe sammen og varme hinanden ; men dette her var dejligt ! Man turde vel nok liste hen i Nærheden af et Træ , som Ilden sad paa endnu og gnavede som en Knokkel han bed vel ikke ... Ah ! ... Saadan faldt Menneskene i Elskov til Il - den . Naa ja , det tog nogle Aartusinder , adskil - lige Rækker af Generationer , hvoraf der DA MENNESKENE VAR BØRN 49 ikke blev andet Spor tilbage end Hukommel - sen , som vel er kort men dog undertiden spænder fra Bedstefader til Sønnesøn ; og har den Gamle gjort et Skridt kan vi andre vove os en Tomme mere frem , Tiden gør Resten , saadan avancerer vi . Ilden er en raa Herre , men Menneskene lærte dog efter - haanden at varme sig ved den i de onde Da - ge , hvor Solen havde Ærinde andetsteds og ikke kunde gøre noget for sine Smaa . Jeg har kendt et Barn som , da nogen vilde tænde en Spaan ved Ilden , udbrød : Nej , du maa da ikke taget noget af Ilden ! Hvor urmenneskeligt ! Netop saaledes tænkte de Gamle i en Fortid , hvorom vi in - gen anden Overlevering har end selve de Kendsgerninger , hvis Oprindelse vi maa slutte os til . Der maa have været et Menneske en Gang , et bestemt Individ , som ved en given Lejlighed vovede dette , at tage af Il - den , at nærme sig den brændende Skov el - ler Lavaen paa det ildsprudende Bjærg og tage Ild derfra , som han gav Næring og plejede paa egen Haand , holdt indenfor Grænser men ikke lod uddø ; og han holdt 50 DA MENNESKENE VAR BØRN Livet oppe for sig og sine i de kolde Dage , mens andre Mennesker , der ikke turde nær - me sig den fortærende Ildaand , enten gik til Grunde eller blev afhængige af ham der med Fortvivlelsens Mod var gaaet i Spidsen og havde bemægtiget sig og tæmmet Ilden . Ildtæmmeren , hvem han saa var , lagde Grunden til den første Klasseforskel mellem Mennesker , den Ene og de Mange , de store Føreres og Menneskefrelseres Tyranni , Fol - kets Trældom og nedrige Utaknemlighed . Den Dag i Dag gaar Lysbringeren igen omend i overført , aandelig Forstand . Men Ingen kan nu danne sig en tilstræk - kelig virkelig Forestilling om hvor bogstave - ligt et Fremskridt Ildens Tilegnelse var for Menneskeheden . Ikke alene gav den Varme til Værn mod Aarstiderne , men den betød Lyset , ved den gjorde man sig til Herre over Natten og dens rædselsfulde Følge af vilde Dyr og Aander . Før havde Mennesket maatte sove i Træerne , ubeskyttet i alt Fald mod een Fjende , Arvefjenden , Slangen , nu kunde man overnatte paa Jorden , ved Baa - let , som ikke noget levende Dyr turde nær - me sig . Aha , sidde som midt i en privat lille DA MENNESKENE VAR BØRN 51 Dag og se de vilde Dyr komme vankende og holde sig klogelig paa Afstand af Ildens Magt , bundne som af en Tryllering , sultne og med Munden fuld af Tænder som de var , mens det lille Menneske sad i god Forstaaelse med Ilden og havde det varmt og muligvis gnavede paa en Knokkel af selvsamme taabe - lige Rovdyr som nu listede omkring og glip - pede anstrængt mod Baalet . Ja , for Menne - sket tilegnede sig snart nye Vaner i Selskab med Ilden . Foruden at Ilden gav Varme og fornyet Livsmulighed til en Slægt som maatte væn - ne sig til at leve under Breddegrader hvor - fra det tropiske Klima langsomt forsvandt , blev den nemlig Ophavet til en helt ny Leve - maade , der da for Resten den Dag i Dag præger Menneskets Tilværelse , baade vor Diæt og vor Livsanskuelse , Ilden lærte Men - nesket at spise Kød . En simpel , barnlig Betragtning siger det . Mens Mennesket endnu levede i Skoven be - stod dets Føde hovedsagelig af Frugter og Bær ; raat Kød i begrænset Omfang var kendt før , Fugleunger , Mus og mindre Dyr saavel som Larver og sligt , men man angreb 52 DA MENNESKENE VAR BØRN ikke Dyr i den direkte Hensigt at spise Kø - det , det var Ilden der her viste Vej til ny Mad og ny Appetit . Det kunde dog vel ikke undgaa Menneskenes Opmærksomhed , at Ilden naar den fortærede Skoven ogsaa spiste Dyrene med , og mens de naturligvis ikke kunde dele dens Smag med Hensyn til Træ , blev det en helt anden Ting med de stegte halvtforkullede Dyr , som Ilden hav - de overrasket og ladet Levningerne ligge af i Skoven . De lugtede godt . I Begyndelsen vovede jo Ingen at røre ved den Forfærdeliges Mad , selv om de laa hen som Levninger til ingen Nytte alligevel . Men efterhaanden som man mærkede sig den graadige Ildaands Tilbøjelighed for Kød - mad , kunde en vis Deltagelse ikke holdes nede , man er kun et Menneske og maa dog vel smage ... Ah ! Det Kød som Ilden hav - de spist af smagte sødt , det var blevet helt mørt og kosteligt af at have været i Ildens Mund , dejligt ! Snart indsaa man at der in - gen Straf fulgte paa at spise Resterne af den store Aands Maaltid , naar han selv var gaaet , man maatte aabenbart godt . Skov - DA MENNESKENE VAR BØRN 53 brande blev Menneskenes første Lejlighed til Kødgilder . Siden da man havde begyndt at tæmme Ilden i det smaa til at varme sig ved kom det næste Skridt , saadan lidt efter lidt og op - rindeligt i Form af Urtilbedelsen , Ofret . Naar der var Torden i Luften , eller en Skovbrand , eller Vulkanen truede , for man afsted efter et smukt Dyr , en . Vædder eller et Stykke af det vilde Kvæg og gav det i en Fart til Ilden for at formilde den , nu vidste de jo hvad det var den vilde have . Bul - drede den særligt heftigt op , forstod man jo nok Meningen , og den maatte jo saa føjes og bespises med en af Stammen , som altsaa gav sit Liv hen for at redde alle de andre . I Reglen slog den sig dog til Taals med et Dyr . Naar Ildaanden saa havde fortæret af Of - ret hvad den ønskede , nu ja , saa slog man selv Tand i de brankede , herligt duftende Levninger af Stegen , ikkesandt , og ad den Vej var det Menneskene fik Smag paa Kød . Spurgte man Ilden om man maatte tage en Bid , sagde den Ingenting , det var ligesaa godt som ja , og paa den Maade kan man 54 DA MENNESKENE VAR BØRN virkelig snart faa sig spurgt frem til sin For - del . Ef terhaanden fandt man sig til Rette med Ilden i en rimelig Balance , idet den lod til med god Appetit at fortære Huden , Knoglerne og Indvoldene af Dyret , og naar det var dens Smag ( Velbekomme ! ) saa blev der altsaa det skære Kød , Bovene og hele Resten til de smaa Mennesker . Denne Overenskomst med Ilden holdt et godt Stykke op i den historiske Tid , gaar endogsaa vor egen nærmeste Tid saa nær , at det næppe passer sig at forfølge de Tankeforbindelser længere der knytter sig dertil . Det kunde ellers nok være fristende f . Eks . at undersøge hvilke virkelige og abstrakte Forandringer Begrebet Offer er undergaaet , siden det af vore barnlige For - fædre blev opfundet som Middel til at stoppe Munden paa Ilden , og op til vor egen Tid . De forskellige mere og mere fjærne , my - stiske og moderne , Forvandlinger Ilden er undergaaet , fra den begyndte som raa Na - turmagt og til den endte i Kakkelovnen , hvor jeg hører det skride saa stille i Kullene , med en Lyd som naar Tigren slikker sin Pote bag Jernstængerne i Zoologisk Have , var DA MENNESKENE VAR BØRN 55 det ogsaa nok Umagen værd at gaa efter i Enkeltheder ; det vilde forme sig som Stør - steparten af Menneskehedens Historie . Til Trods for det blændende Emne vilde Lys - punkterne i moralsk Forstand vel imidlertid vise sig at være temmelig faa . Men man skal heller ikke anlægge voksne Betragtninger paa nu en Gang barnlige Ting . Hvem der kunde tage mod Tilværelsen igen som da man var Barn og havde Øre for den lille hede , sydende Sjæl der er i en brændende Tændstik ! Hvem der i Stedet for at være et Menne - ske , det vil sige et Individ med et sammen - rullet kvalmende Blad i Munden og Øjnene rettet paa Forgængerens Hæle , havde den frie Ild i sit Hjerte , den stormende Begyn - delse , hvori endnu alle Muligheder ligger , som Lynknippet i Tordengudens Haand ! RØDSPÆTTEN JEG har naaet den Modenhed som Skri - bent hvor man begynder at møde sit eget Ry ; Børnene der vokser op nu hører om deres store Mænd , og det er ingen andre end os , det maa vi finde os i . Om mig ved de at jeg er Digter , og jeg kan derfor ikke komme mellem Børn uden at de graadigt kaster sig over mig og forlanger Æventyr , enten et af de gode gamle fra H . C . Ander - sen eller nogle nye , som det formodes jeg har hele Hovedet fuldt af . Man er jo Børneven , og naar jeg er ble - ven tilstrækkelig plaget sætter jeg mig til - rette i en stor Armstol , beder om et Glas Sukkervand og samler saa Børnene i en yn - dig Klynge om mig . Nu skal vi have det dejligt ! Skulde en af de Smaa give et lille Skrig midt i Æventyret , er det virkelig ikke RØDSPÆTTEN 57 mig der hemmeligt har knebet den raa Unge , det maa være et Ildebefindende for - bundet med Hallucinationer der har ramt den Guds Engel . Dette sagt paa Forhaand ; jeg kniber ikke naar Børnene ikke hører efter , jeg lægger ikke Haand paa dem , men jeg er krænket . Saa , hørte I det fnøs — det lød som det var mig , og det var det ogsaa ; jeg bliver al - tid lidt vild naar jeg skal til at fortælle . Nu kommer den gode Historie om Rødspæt - ten ... Og saa begynder jeg at fortælle , mens Børnene staar om mig med Ansigter der ligner smaa Afgrunde af Videbegærlighed . Der er bundløst her ; har man sænket en rigtig stor fersk Historie ned , med Sol og Maane og Trolde med Haar paa og det hele , ja , saa gør de bare en Synkebevægelse og gaber lige tomme og krævende igen : Hvad saa mere ? Det er en slem Verdensappetit at have med at gøre , og jeg ved næsten ikke hvad jeg skal gribe og slaa i Halsen paa dem . Hvad nu Rødspætten angaar , saa er der jo først Historien om Flynderen og Ilsebil , 58 RØDSPÆTTEN den er god og bliver altid hørt om igen med største Opmærksomhed . Selv holder jeg meget af den og kan ikke lade være privat at ryste saa stille paa Hovedet — de Gamle kunde ! Hvem har oprindelig lavet denne mage - løse Historie , der i sin Korthed spænder over hele Menneskenaturen og rummer en Havstemning — — Gud ved hvordan , som ikke nogen lang Beskrivelse kommer nær ; hvem har i sin Tid gjort dette Greb lige midt ned i et Emne og udtømt det en Gang for alle ? Saadanne Historier laves ikke mere , det er vi ikke betroet til , men de staar som et uvurderligt Fælleseje , ligesom de gamle Pagoder og gotiske Kirker , som Jor - den en Gang frembragte og aldrig vil frem - bringe igen . For Menneskehedens Barndom kommer ikke tilbage . Vi har kun Børnene ... Nuvel : Ro , ro til Fiskeskær Flynder dybt paa Bunden der . Ej min Hustru Ilsebil vil som hendes Husbond vil . Jeg bruger at læse Verset i en ensformig , temmelig dyb og syngende Tone , omtrent RØDSPÆTTEN 59 som Bønderbørn giver Salmevers fra sig , mere og mere besværgende , alt eftersom Ilsebil forhærder sig i sin Karriere , og til - sidst sortnende med fæl Røst fra Maven , hvor Flynderen taber Taalmodigheden . Det gør Lykke , Børnene gyser dejligt og faar Gaasehud . Historien er fuldendt , aabenbart afrundet af at være fortalt i Aarhundreder for Børn , og det er jo fra selve Oehlenschlägers Haand vi har den i dens nuværende Form . Og Slutningen , som det er saa vanskeligt med for Børn , er her fuldt tilfredsstillende ; uvilkaarligt smækker de Smaa Hænderne sammen , naar hun sidder i Muddergrøften igen ! Et Eventyr som Asbjørnsens : „Han Far sjøl i Stua , " der ellers er saa glimrende , ender forkert , Børnene interesserer sig for den lille Hund der har tjent til Lokkemad , og bliver meget skuffede naar Historien ender uden Oprejsning for den . Jeg tillader mig derfor at lægge til , at den lille Hund fik Sødmælk og varme Pandekager samt blev lagt paa en Silkepude da den kom 60 RØDSPÆTTEN hjem , og saa synes Publikum det er en god Historie . Men naar „Konen i Muddergrøften " er ude , vil Børnene have en ny Flynderhistorie og sluger mig med Øjnene ; der er ikke an - det for , jeg maa til selv , man venter det af mig , og her er da saa Historien om : RØDSPÆTTEN AF GULD Hvor kommer Rødspætten fra ? Fra Fiskehandleren , det er klart . Han bor i Butik og henter Fisken op af et stort Basin , hvor man kan se dem svømme om - kring og holde Snuden hen til det Hjørne hvor det friske Vand bobler ind . Man kan ogsaa faa Rødspætter hos Sælgekonerne ved Gammelstrand og hos dem der kører med Trækkevogn omkring i Gaderne og synger : Rødspætter er godt . Men hvor faar de dem fra ? Først skal de jo fiskes . Hver Morgen gaar Fiskekarlen ud i en Jolle med Sydvest og lange Støvler paa , Anker og Kompas , ror i Storm og al Slags Vejr ud til Hyttefadene i Kanalen ved RØDSPÆTTEN 61 Thorvaldsens Museum og fanger Rødspæt - terne med et Net paa Enden af en Stang ! En Sømand han maa lide , langt mere ondt end godt , godt , godt ... ( Munterhed ) . Naa ja , I er jo for kloge , I ved nok , at Fisken bliver fanget ude paa Havet af den rigtige Fiskermand og at den kun ligger i Hytte - fadene for at holdes levende , til vi skal have den til Middag . Men nu skal I høre , hvor - dan Rødspætten er kommen i Havet . I Begyndelsen var der ikke andet end Skrupper , og de saa ' ud som alle andre Fisk , stod paa Højkant og havde et Øje paa hver Side . Men saa var det en stille Nat at Maanen dyppede sig i Havet , og der hvor Spejlbil - ledet vuggede sig paa Bølgerne blev der den ene Fladfisk af Guld efter den anden , lut - ter Maanebørn og Prinser allesammen . Da de ikke kunde faa nogen af deres Lige gif - tede de sig ind i Skruppernes Familie , hvad Skrupperne var meget beærede over , skønt de fik flade Børn . Fra dem nedstammer alle Flynderfisk i Havet , og det er derfor de har himmelvendte Øjne , fordi de er af fin 62 RØDSPÆTTEN Familje og ser op til deres guddommelige Oprindelse . Det var i Tidernes Morgen det fandt Sted , og langt herfra ude i Atlanterhavet , men Rødspætterne fandt lidt efter lidt frem til Danmark , og her holder de mest af at bo , for her er saa fladt . Naar man er flad skal man leve paa det Jevne , siger Rødspætten . Det er ikke hver Dag man skal gennem Gi - braltarstrædet , „Fisk der lever paa Højkant om det , " siger Rødspætten , for den ved hvad det er at holde Balance . Nu er Rødspætterne naturligvis ikke mere af Guld , men man kan nok se de har gud - dommeligt Blod i deres Aarer , de er lige - som fregnede , eller det kan se ud som om der var Mærker paa dem efter rustne Tre - tommersøm , men det er Fødselsmærker , nogle faa Guldstænk i Huden , som viser at de nedstammer fra Fuldmaanen . Rødspætten vrænger Munden skæv , et Tegn paa at den er kommen af fornemme Fisk . Skævmund er nemlig for fin til denne Verden , men det er ikke Appetiten der mangler ! Den har det , paa en anden Maade , ligesom Hajen , der lider af Overbid i den RØDSPÆTTEN 63 Grad at den maa vende sig om for at spise , men det gaar helt godt endda . Det er ingen gal Idé at vrænge ad al Mad , for at andre Fisk skal foragte en saa daarlig Smag og Rødspætten faa det altsammen for sig selv . Saadan er den nu , og det kan jo godt være at den har de fine Fornemmelser fra Maanen og Appetiten fra Skruppen . Men nu skal I høre . Rødspætten kan jo ikke glemme sin Oprindelse . Den ligger paa Bunden , men Øjnene er rettet opad , den bliver i sit Element , fordi den nu en Gang aander med Gæller , men den er ikke i Tvivl om et højere Hjem . Der gaar dybe Tradi - tioner i dens Slægt , uklare Maanedrømme , som er dens Skæbne . Saalænge Rødspæt - ten er i sit Element , ytrer den højere Drift sig naturligt som Sult , og enhver Rødspætte ved , det er dens Børnelærdom , at kun naar man spiser er der Haab om en Gang at naa sin Bestemmelse paa Maanen . Der var en Gang , og det er ikke saa længe siden , en ung Rødspætte som længtes saa usigeligt . Den var af gammel fornem Fa - milje med mange Pletter , næsten gylden 64 RØDSPÆTTEN over det hele , født ude i Vesterhavet og ind - vandret til Nissumfjord , hvor den i Kom - pagni med mange hundrede af samme Aar - gang , ikke stort større end Femører , føjte - de omkring paa Sandbunden efter Mad . Nu maa I vide at i Nissumfjord er der næsten ikke andet end det bare Sand , saa Rødspætteynglen kan gaa der i lange Tider uden at vokse , saa magre at man kan se igennem dem . Det var strænge Tider for den unge Rødspætte , kan I tro . I Under - verdenen føler man Sult og Længsel som et og det samme , saa det kan nok være at Rødspætteynglen higede efter Maanen i den Periode . Han var en Sværmer , det vil sige han kom næsten altid først , naar en eller anden Orm stak Hovedet op af Sandet og hele Flokken af Rødspætteunger føg afsted over Bunden som Blade om Efteraaret , vor unge Rødspætte længtes mest efter Maanen , hav - de mest Fart paa og fik derfor ogsaa Ormen . Han voksede stærkest , og da Fiskeren drog sit Vod gennem Fjorden var de mindre hel - dige af Ynglen endnu for smaa , de slap gen - RØDSPÆTTEN 65 nem Maskerne , men vor unge Rødspætte blev fanget ! Der kan man se Drømmerens Løn . Forfremmelsen indbragte ham for det før - ste en Orden , et Kontrolmærke paa den ene Finne , hvor man kunde se hvad Dag han var fanget . Derpaa blev han med Ære slup - pen løs længere inde i Limfjordsbredninger - ne , hvor Bunden er fuld af lækker Dynd med et Paradis af Orme og Smaamuslinger , saa den lille Rødspætte syntes næsten han allerede var kommen paa Maanen . Dog kun en kort Tid , for hans Sult lod sig ikke stille , nej det var nok heller ikke her han havde hjemme , han vrængede , med Munden fuld af Mad , højere op , excelsior , sagde Rød - spætten . Det forstaar sig , Rødspætten troede natur - ligvis hele Tiden han selv var Mester for sin Skæbne , det er det man kalder det etiske Moment i vor Historie . Det Eventyrlige be - staar i at man her i Danmark har fundet paa at drive Rødspætteavl akkurat ligesom naar man tilsaar og passer en Ager ; de smaa Rødspætteunger bliver fanget , mærket og sat ud igen paa andre Steder hvor der er 66 RØDSPÆTTEN fuldt op af Føde for dem , inde i Limfjorden , og her „høster " man dem saa naar de er udvoksne og tjenlige . Det kan man kalde Rødspættens Forsyn , der er sørget for den fra oven . Hvad der forlanges af den mens den opholder sig paa Bunden , hvortil den er som skabt , er kun at den hengiver sig til sin naturlige Appetit . Saadan højere Sans for det Almene kan det være det samme med ; jo mere selvgod og graadig Flynderen er desto mere tjener den Husholdningen — men det ved den ikke af . Var der nogen der lo ? Vor Rødspætte tænkte skam ikke paa det Almene , han ofrede sig for sig selv , han var Samler , interesserede sig for Orme og andet Mundgodt og betænkte virkelig ikke det Of - fentlige dermed , han samlede rent person - ligt , i egen Mave . At andre ogsaa var sultne undgik han ikke at se men paaskønnede det ikke . Og nu aad han sig stor . Drømmen lod ham ikke i Ro . Han var den første der blev fanget næste Aar , da Fiskeren drog sit Vod paa Fedegrundene ; andre slap gennem Ma - RØDSPÆTTEN 67 skerne , som nu var meget større end i Nis - sumfjord , men ikke han . „Jeg tror jeg har faaet en Guldklump i Nettet , " sagde Fiskeren , og saa lo Rødspæt - ten og slog et stort Spræl . Høflig og aand - fuld Mand , den Fisker ! Nu blev Rødspætten forfremmet til „Dam - men " i en stor Frederikshavnskvase , en af dem med Nummer paa og brune Sejl der ligger i Kanalen ud for Børsen , her gik han tilligemed en Hoben andre Forfremmede og kunde se ned i det grønne dybe Vand gen - nem Hullerne i Skibshunden , interessant , men ... faar vi ingen Mad her ? Rødspætten kom paa Rejse over Katte - gat til København , og her blev den uden at have nydt en Bid og altsaa udelukkende i Kraft af tidligere Fortjeneste forfremmet til Hyttefad med det samme og lagt udenfor Gammelstrand . Om Natten vraltede en Ulk op fra Bunden og kiggede ind til Rødspæt - terne gennem Hullerne i Hyttefadet , den grinte fælt med lange Pigge i Ansigtet og fablede noget om „Varetægt " og „Rødspæt - ter er godt " i Morgen , men vor unge Rød - spætte ændsede den ikke . Det var klart at 68 RØDSPÆTTEN man netop ved Hyttefad forstod en Bolig hvor man med fri Tilgang af Vand kunde være beskyttet mod slige Bredflabe , som ingen Forfremmelse havde i Vente . Rød - spætten himlede med Øjnene mod Laaget . Næste Morgen kom Fiskekarlen med Ketscheren og tog et Par Dusin Rødspætter op af Hyttefadet . En af dem var usædvanlig lys , næsten gylden , og dertil fed , saa det var en Lyst at skue . „Man skulde tro jeg havde faaet Maanen i Ketscheren , " sagde Fiskekarlen , og vor Rødspætte gav et stort Spræl af Fornøjelse . Men ikke for længe i Luften , ikke for længe i Luften ! Nu gik Forfremmelsen Slag i Slag , først op paa Land nogle meget ubehagelige Mi - nutter , men man maa lide for sin Karriere , saa i en Kasse med Vand paa en Trække - vogn , og afsted ud i Byen , og nu klang rig - tignok Rødspættens Ros . Rødspætter er godt ! sang den udmærkede Mand foran Vognen , det var et rent Triumftog , Rød - spætter er godt ! sang han , saa det gav Gen - lyd fra Husrækkerne i de høje Gader . Rød - spætten syntes næsten det var skamfuldt , RØDSPÆTTEN 69 skønt han ellers naturligvis havde Ret , Man - den . Den gjorde et Forsøg paa at gemme sig undseligt under de andre Rødspætter i Vognen , hvem Manden næppe mente . Men da der skulde forfremmes var den skam først , allerførst , og den blev solgt allerførst . Ja , saa var det den kom op i Køkkenet og vi fik den til Middag . Det var det den havde spist saa tappert for , først i Nissumfjord og siden inde i Bredningerne , derfor havde den stridt og vrænget ad Maden for at give andre Afsmag for den , og det var nok den Skæbne dens himmelvendte Øjne havde set . Saadan kom den hjem , det var paa den Maa - de den kom paa Maanen , som den var spaaet . Den smagte godt , en dejlig Fisk , med Ris og Carry og lidt brunet Smør . Af Hoved - stykket tog vi som I ved det krumme Ben og lavede deraf en livagtig Stork med Næb og lange Stylter , gjort fast i en lille Skive Brød . Det er en af Rødspættens Forfremmelser , nu er den Fugl , men den ved ikke af det . Hvad saa mere ? spurgte Børnene . 70 RØDSPÆTTEN Ja nu er Historien ude . Maa vi saa ikke hellere faa den om igen om Ilsebil , den er meget bedre ... eller en af H . C . Andersen ... Da kneb jeg dem . FYENSKE BILLEDER FRA min Lejlighed paa Frederiksberg hø - rer jeg i de skumle lukkede December - dage Damperne tude ude fra Sundet , læng - selsfulde efter Havn ; de kommer hjem , og mine Tanker gaar paa Rejse , naar den lang - trukne taagede Røst kalder fra Søen : Sun - dastrædet , The golden Gate ! Blæsten synger en Vandresang i Skorste - nen lige over min Seng , det er en moderne københavnsk Skorsten i et Hus med den ene Etage over den anden , en Kube fuld af Men - nesker fra 1910 , Telefon og alle Bekvemme - ligheder , men det er den gamle Vind fra Syndflodens Dage der sætter Munden til Nøglehullet i min Stue og hvisker og be - sværger i sin mægtige Ensomhed , snart pi - bende som en Fange i et lille sort Hul , for at jeg skal forstaa den , og nu hujende At - 72 FYENSKE BILLEDER lanterhav og over alle Bjærge , idet den farer til Himmels ovenud af Skorstenen . Og jeg er med , jeg ser Storebelt for mig , jeg hører Færgen tone , jeg er hjemme i Jylland , for der er det Vinden er fra , han kommer og synger Viser for mig hvor jeg bor , om min Barndom , og om jeg kan huske hvor vi har været henne saa længe , og om vi skal rende en Tur sammen igen . — Andre i Huset kan ikke taale at Vinden tuder og taler om at faa det Spjæld tættet , det er saa dødelig trist , saa meningsløst foruroligende , men det er nu min Ven , jeg kan godt ligge vaagen og stille og lade en Verden af Forestillinger drage forbi , op og ned , og dog altsammen i Hvile , som Tekst til den farende Vind . En gammel Mand kommer til mig , en som jeg i mange Aar ikke vilde forstaa . „Higer du endnu ? " spørger han . „Har du nu ende - lig lært at bie ? " Jeg nikker , han kan tage det for Ja paa begge Spørgsmaal , om han vil . Da smiler han , over al Forstand klog , og vender sig for at gaa . Han ved jeg er ikke moden endnu , han har ikke en Gang taget Leen med . Og pludselig hører jeg Uret , som en Værken i Stilheden , en bittelille Løber , FYENSKE BILLEDER 73 der nu som før er undervejs med Syvmile - støvler paa og ikke ved om Maalet er nær eller fjærnt , her eller der . Romantik ! Hvad skulde man vente sig af en Pennens Mand i Færd med Naturbeskri - velse andet end et Stykke Musik om Van - dring og Hjemvé og Udvé , ligemeget af hvert , og tilsidst et net Skyggerids af „Dø - den " ? For mig er det Virkelighed , jeg har aldrig kendt anden Virkelighed end den grønne Jord , Vejr og Vind , i Fortiden og i Nuet . Udviklingen saavelsom alt hvad der hedder Opdragelse er at komme i et saa nært For - hold som muligt til Tingene , saadan som de ligger aabne for enhver . Der er ingen anden Ejendom end at skjønne paa Tilværelsens Gaver , saalænge du er dens Gæst . Men det koster en Del at skaffe sig personlig Frihed til at leve med Naturen som man vil og saa fuldt som man efter sit Væsen kan . Det kosteligste Krongods i Fantasien for den der blot melder sig som Ejermand dertil er den danske Natur . Endnu en Gang en Kærlighedserklæring , og skulde jeg endnu ikke blive forstaaet , 74 FYENSKE BILLEDER kommer jeg igen . Føler jeg mig ikke rig nok til at skatte og værdsætte mit Fædreland , forsvinder jeg og vender tilbage siden , lutret af Hjemve . Jeg har for mit Vedkommende syntes jeg maatte tilegne mig dansk Natur i anden Potens , først saadan som den umid - delbart var min , ved Arv , og som alle Dan - ske besidder den — de fleste meget natur - ligt uden at vurdere hvad der er deres ; for Besiddelsen sløver — dernæst ved Sammen - ligning , som „Fremmed " , ved at se mig om andetsteds og skaffe mig friske Øjne at se med . Desuden er selve Forestillingen om Lan - det undergaaet en Forvandling , fra historisk til naturvidenskabelig , og denne Fornyelse kræver en Omvej , en radikal Omdannelse i selve Livsanskuelsen , som en Tid lang fjærnede saa langt fra Danmark , at man selv næppe troede paa Muligheden af at vende tilbage . Ikke desto mindre har det kunnet ske , og den ny Tilegnelse tror jeg grunder sig dybere og er stærkere end den gamle . Kunde man vende den klassiske Sætning per ardua ad astra om saa at den kom til at lyde per astra ad ardua saa vilde den udtryk - FYENSKE BILLEDER 75 ke hvad jeg mener . Fra det Fjærne og be - gribeligvis Evige , der ikke skal rokkes , men som er uden nærende Værdi for vort for Haanden værende Tilfælde er vi vendt til - bage til „Stenene " , den givne Jord . Men der er dem der uden noget Hoved - brud ved en lykkelig Forening af Uskyld og Energi saa at sige er født med den danske Natur , forfra , som et inderlig kendt og dog ganske nyt Stof ; til dem , og de er faa , hører Johannes Larsen , den danskeste af alle Ma - lere efter Lundbye og maaske den i hvem Højdepunktet af primitivt Blik og fuldt mo - derne Udtryksmaade for alle Tider er naaet . Man vil nemlig sagtens kunne faa finere Kunstnere at se , men Betingelserne for at staa Naturen saa nær , for at bevare den rene ægte Simpelhed , hører ikke Fremtiden til , Oprindelighed er et uddøende Træk i Menneskeslægten . Nu er der den Forskel paa en Maler og en Skribent , at den første under Kampen for at udtrykke sig ikke har nødig at sætte sit Væsens Naturtilstand til , saadan som Skri - benten , der i alt Fald er nødt til at blive sig bevidst , om han vil producere . Han behøver 76 FYENSKE BILLEDER ikke at tabe i Følelse for sit Stof , men han maa have det udenfor sig . Af de to er Male - ren altid den elskværdigste . Fyn er den af de danske Øer der i de sid - ste Aar har gjort sig mest bemærket i Maler - kunsten . Indenfor Literaturen har Jylland skaffet sig en vis Overvægt ; her har Fyn ikke præsteret noget usædvanligt siden H . C . Andersen . Det er iøvrigt slet ikke ved en gennemført Lokaltone den saakaldte fynske Skole har taget Teten i dansk Malerkunst men ved at gaa kraftigst frem som dansk i Almindelig - hed ; det samme gælder til Dels de jyske Forfattere . „Lokalpatriotisme " eksisterer kun i deres Fantasi som maa have et eller andet at møde et dem ubehageligt Frem - skridt med . Naturligvis de fynske Malere bringer fyn - ske Motiver . Men man vilde dog næppe falde paa at skelne imellem dem som mere eller mindre fynske , alt eftersom de har FYENSKE BILLEDER 77 delt Øen imellem sig til . Fritz Syberg har været bosat flere Steder paa Øen men maler i den sidste Tid mest oppe paa Hindsholm , Fynshoved og Mejlø , „Fiskeren " er slaaet igennem hos ham . Peter Hansen er og bli - ver Faaborg tro , og Johannes Larsen er uad - skillelig fra Kerteminde . Jeg har kendt Malerne før jeg kendte Fyn . Den almindelige Togforbindelse fører over Fyn ved Nat , i mange Aar stod Øen for mig kun som en Drøm , hvori det spøgede af Konduktører og grove Medrejsende , flan - keret paa hver Side af Omstigning paa Fær - gen i Mørke og Regnvejr . Endelig en Gang rejste jeg til Fyn om Dagen men mindes ikke at jeg blev særlig slaaet af dens Natur , som jeg i Begyndelsen fandt ensformig og veg . De fynske Malere bragte mig efterhaanden paa Sporet , Vejen gik om ad „Den fri Ud - stilling " . Hos Johannes Larsen traadte Dan - mark i Fyn mig saa fortroligt i Møde , at jeg ogsaa snart blev hjemme derovre . Nu kan jeg gaa fra Færgen i Nyborg med min Cykle og rulle af mod Kerteminde som et Gensyn med Veje og Horisonter der allerede gemmer nogle af mine allersmukkeste Erindringer . 78 FYENSKE BILLEDER Jeg kom dertil en Gang en Foraarsnat paa Cykle , i April — men det maa jeg fortælle i Sammenhæng . Den Aprilmaaned staar saa levende for mig . Der var kommen Ting i Luften inde i København , efter den lange graa Vinter , der pludselig fik Sindet til at vide sig ud , blød Luft fuld af vaade Forjættelser , Solen i Fremgang , glemte betydningsløse Ting men af en Erindringsstyrke som drog uimod - staaeligt — jeg ved ikke hvordan , men naar det kommer saadan er jeg allerede brudt ud og efter gammel Vane paa Vej til Jyl - land , over Hals og Hoved og uden Ærinde . Jeg maa ikke glemme at det var lige efter Foraarsudstillingens Aabning paa „Den fri Udstilling " , hvor København og hele Ver - den dufter af gule Tulipaner og Sommeren fra i Fjor lyser koglende ud fra de fynske Maleres Lærreder . Foraarstrækket er gaaet over Frederiksberg , man har hørt Spoverne ude i Regndisen , Frøerne er begyndt at gø og vælte sig i Solspejlingen paa den lille Dam inde paa Vestre Kirkegaard . Det er Begravelsernes Tid , der er saa mange Gam - le der lige akkurat har naaet at komme Vin - FYENSKE BILLEDER 79 teren over , men saa er Kræfterne ogsaa ude og de bliver puttet ned samtidig med at Ri - men gaar af Jorden . Unge kuldskære Piger staar over det sorte Hul , hvori „Bedste " sænkes ned , med Lommetørklædet presset mod Munden og Aprilsolen bævende i de unge lysbrydende Taarer . Hvilken sælsom Lugt af Grannaale , Lysetande og af den raa Muld ! — Konfirmandinder i Pileallé ! Paaskeliljer ! Saa er det man en Nat lytter til den vaade Vind og ser Jyllands Kæmpe - høje for sig , og om Morgenen er man stuk - ken af . Over Sjælland med Toget , Synskreds ef - ter Synskreds af nøgne harvede Marker , som Vinden har tørret ganske lyse . Landet ser ud som et eneste stort tilklappet Bed , kun i Lavningerne hvor Jorden endnu er gennemtrukken af Tøbrudsoversvømmelser - ne er der mørke Pletter med en Pyt i Mid - ten , der staar med det mest knaldblaa Vand , Aprilhimlens kolde renblæste Blaa hentet fra Zenith lige ned paa Jorden . De ligger som Troldspejle i Landskabet og gør en om - trent forrykt , man ved ikke hvad man ikke kunde gøre . For man kender af Erfaring 80 FYENSKE BILLEDER hvor flygtigt dette Blaa er , haandgribeligt i Nuet men flygtigt , som den bitre gule Ild - duft fra Foraarets første Tulipaner . Ringsted — Sorø ! I Skovene ingen Livs - tegn , de staar for aabne Vinde , uden en eneste Spire . Men de milelange Alléer af kappede Pile der markerer Landevejene vi - ser en rødlig Tone , synlig langt borte fra i den sigtbare Luft . Dette har Johannes Lar - sen gjort i en lille Akvarel jeg mindes . Og over Pilene som er ved at skifte Farve har han tegnet Lærken , den Forhaabningsfulde , Aprilsolens Ven , som ikke er bange for at være den første og som kan glæde sig skønt den er ene . Jeg saa Lærkerne fra Toget , hængende oppe i den violblaa Luft og gaa - ende langsomt tilvejrs i en lille Glorie af deres eget Vingeslag , men deres Musik maatte jeg tænke mig til , den kunde man ikke høre fra Toget . I de lerede Gennemskæringer titter Føl - fod i det visne Græs som smaa Guldskatte . Vintersæden staar kraftig grøn men ikke mange Tommer høj . Landskabets lange tom - me Profiler brydes af Plovmanden og hans i Selen nikkende Heste . Der spredes Gød - FYENSKE BILLEDER 81 ning over det hele Land . Paa Afstand ses Viben over et Kær , glimtende hvidt i sort , mens den tumler sig med hvirvlende Vinge - slag og staar paa Kant ; ogsaa den og Mo - sernes Bræmme af Rørene fra i Fjor , som er ganske afblegede og visne , og hvor Blis - hønen dukker frem , har Johannes Larsen malet , fordringsløst som det altsammen er , men dansk saa det gaar os til Marv og Ben . Storebelt ! Sprogø der ligger som en so - vende Hval med Fyrtaarnet stikkende op som Rygfinnen . Hvor ofte har man ikke set dette Sømærke , til alle Aarstider , nu hyl - let i Taage og nu solbeskinnet , snart ud - visket af Regn , til andre Tider skinnende hvidt af Sne og synligt til de mindste Kon - turer i Frostluften som en Sarkofag midt i det sorteblaa Belt . Det var højt Aprilvejr med Byger da jeg tog over , Regnen vi fik stak som Naale , og derimellem illuminerede Solen hele Bel - tet . Man kunde se ned paa Bunden gennem det krystalklare endnu hundekolde Vand , hvor en Rødspætte nu og da med utrolig Fart pilede over Sandbunden . Over Fyn stod himmelhøje Byger , skinnende som Ild 82 FYENSKE BILLEDER foroven og sorte i Foden , det varede ikke længe før Færgen mødtes med en af dem , hele Beltet udslukkedes , og nu gav det Hagl , en Salve som piskede og hoppede henad Dækket . Hah ! Og igen tænder Solen , med lysegrønt Skær over Søen , inde paa Land dukker Gaarde og Alléer frem i Øer af Sol - skin med dybt skyggede Partier udenom til alle Sider . Skyerne rejser , Færgen , Solen rejser , det er April ! Saa drog jeg op i Jylland og laa nogle Dage og cyklede paa de gamle Landeveje , uden at give mig Tid nogetsteds , nu baaret en halv Dagstid af strygende Medvind , med Landevejsstøvet fygende foran Cyklen , og nu ædende mig frem Fod for Fod op mod Vinden paa en anden Kant af Landet , un - dertiden saa gennemblæst og foraset at jeg daarligt kunde holde Varmen paa Cyklen mere . Hu , hvor aabent og øde deroppe ! Foraaret har næsten ikke andre Kendetegn end hvad der ligger i Blæsten , naar man kender den , en frodig Havlugt , som spaar Alverdens Grøde . Men Landet er bart som Bagen af en Haand , ikke et Træ , end ikke en Tørveskrue paa denne Aarstid , her er FYENSKE BILLEDER 83 saa langt mellem alting , et underlig fortyndet Landskab , kun de uendelige Linjer , som var Jorden en altfor stor Talerken til det der skal være paa den . Af Kæmpehøje er der nok , og Synet af dem nærer min Sjæl , jeg falder i Ro naar der er nogle af dem i Syns - kredsen . Men hvor der er lidt Liv i Jylland . Kun sjældent ser man en Krage , en enkelt Gang Guldspurven , som hilser Goddag fra Porsrisene ved Vejen , fjærnt ude i Heden , med sin uforknytte lille Vrinsken . Ellers er der som uddød , Landet som en ubeskreven Tavle . Her og der en Mælkevogn med bu - lede Spande paa en haabløst opblødt Vej , som man ikke kan se Enden af . Enhver anden vilde vel finde det altfor tungsindigt , jeg maa i det mindste en Gang om Aaret derover og krydse Landet igen - nem , for jeg har en Verden liggende under den blot tilsyneladende derovre . Der er en sublimere Virkelighed skjult under Over - fladen hvorsomhelst . Ofte er det en Maler som opdager den . Den jyske Verden jeg taler om har Hans Smidth noget af i sin gammeldags uforgængelige Kunst . Heden , Tomhedens intime Poesi , der minder om 84 FYENSKE BILLEDER Russerne , har i ham fundet en forstaaende og fordringsløs Maler . Jeg saa mig altsaa om paa alle de Steder som jeg maa se . Mølleren i Aalestrup tog mig med ud paa Odderjagt , vi gik en hel Dag langs Aaen i de foraarsøde Enge hver med en morderisk Trefork , og den Gamle stak nok flere tusinde Huller i Aabrinkerne med en Jærnpig ; ingen Odder . Mølleren rystede paa Hovedet . Nej der var ingenting at stikke i nu mere . Nu kommer min Beskrivelses eneste — Smule Episode . Mens jeg langt ude ad Lim - fjorden til sad hos en Barndomsbekendt , nu velfortjent Smed og Samler af gamle Sager , som jeg skulde se , ringede det paa Tele - fonen . Det var et Telegram som ad mærke - lige Omveje fandt mig her og hvoraf det fremgik at mig nærstaaende Personer be - fandt sig i Kerteminde , hvorhen de var rejst sammen med Johannes Larsens Familje . Al - mindeligt Foraarsopbrud ! Jeg saa visse lyse Haartoppe vifte som Kæruld fra Færgen paa Storebelt , forfærdeligt langt borte , gav Farvel til Smeden og befandt mig ikke me - get længe efter ude paa den gamle Chaussé FYENSKE BILLEDER 85 der løber fra Hvalpsund langs Fjordsiden forbi Bjørnsholm og Ranum til Løgstør , en af de ødeste Veje i Verden , som jeg plejer at plage Folk med herlige Beskrivelser af . Vinden stod i Nord til Øst , en ægte jysk Kuling fra skyløs Himmel , langtfra vold - som men stille haardnakket og uforandret den samme fra Time til Time . Havde jeg nu sanset at køre sydpaa , kunde jeg fløjet som i en Gynge det halve Himmerland igennem og i al Mag taget Sydekspressen i Viborg , men jeg havde faaet en Togtid af Smeden til en Station paa Løgstør - Hobrobanen og begyndte at arbejde mig nordpaa op mod Vinden , besluttet paa at naa Stationen eller og jeg naaede den ! Andetsteds , i en ... Himmerlands Beskrivelse , har jeg gjort mig den Ulejlighed at fortælle om hvordan jeg droges med den jyske Blæst paa Vej til Vind - blæs Station . — Her i Landet er vore Op - levelser en Cykletur i Modvind ; jeg trøster mig med at vor Malerkunst , i alt Fald Fyn - boerne , netop er karakteriseret ved Fravæ - relsen af dramatisk Moment . Til Gengæld naar de i Opfattelsen af hvad der ellers kun anses for Tilværelsens og Kunstens Mate - 86 FYENSKE BILLEDER riale , selve Naturbeskrivelsen , en Inderlig - hed og en Finhed i Smagen som ingen anden Kultur viser Magen til . Om Aftenen sad jeg tryg i Toget paa Vej mod Fredericia , over Fyn fik jeg mig en Blund i Kupeen , og ved 4 - Tiden næste Mor - gen stod jeg med Cyklen i Nyborgs ravende mørke Gader . Man vil ikke mistænke mig for at have forraadt Jylland ved denne ho - vedkulds Flugt . Kunde April blæse mig til Himmerland uden Modstand , saa kunde jeg ogsaa rode mig op mod Vind og mod al For - nuft for at naa Kerteminde . Og nu var jeg saa vidt . Nyborg sov og det i den Grad over det hele at det ikke lykkedes mig at finde et ene - ste Meneske at spørge om Vej ud af den bælmørke By . Et Sted i en lav Gade jeg famlede mig igennem saa jeg Lys i et Vindue og dundrede paa Døren , lydløst blev Lyset slukket , og Ingen svarede , jeg ved ikke hvem der var mest uhyggelig ved det , de derinde eller jeg . Jeg famlede saa videre trækkende Cyklen , og omsider fandt jeg ud af Gaderne til Kertemindevejen , hvor jeg var orienteret . I Anlæget og Byens Haver begyndte Fug - FYENSKE BILLEDER 87 lene at vaagne , en forsigtig Fløjten og Kalden af flere forskellige Slags Fugle , det dagedes saa vidt at man i Stedet for Mørket skelnede Nattedisen mellem Træerne . Hvor det ikke var Jylland , hvilken for - bavsende Forskel efter kun faa Timers Rejse i et og samme Land , der indtager saa ringe Plads paa Globen ! En hel anden Natur . Mens jeg cyklede ud ad Vejen , stadig under Træer , i hvis Kroner det fløjtede livligt af vaagnende Fugle , Solsorter , Finker , og da Dagen kom og viste mig Landet , overalt med Hegn og høje Træer , slog Forskellen mig paa det nøgne Land jeg lige havde forladt med de træløse Veje og skærende Horison - ter . Ja dette var Fyn , hvor man kørte fra det ene smukke Træ til det andet . De endnu nøgne Kroner aandede sagte under Morgen - brisen , Solsorterne kastede sig ud derfra og begyndte deres Dag . En dejlig dugget Mor - genstund med allerede noget af Højsomme - ren i sit Lys . I det Fjærne disse høje hæl - dende Træer med en lille Krone , en Art Popler , som er saa karakteristiske for det 88 FYENSKE BILLEDER fynske Landskab , og som man kender fra Johannes Larsens Billeder . Vejen fra Nyborg til Kerteminde kan man cykle paa en Time , men der er saa smukt , navnlig naar man kommer gennem Indlan - det og faar Kysten med Storebelt paa højre Haand , at man bør staa af og dvæle lidt undervejs , hvis man kan . Skoven er øde , men paa Vejkanten øjner man de første Padderokker , vor Barndoms Yndling . Fra . Stranden aander der Friskhed som fra store aabne Porte , og derudefra hører man Sø - fuglene med den flade Resonans i Lyden der er ejendommelig over Søen . Bølgeskvulpet holder sin gammelkendte Enetale i Strand - kanten , med mange Gentagelser , nu og da et særligt Eftertryk , og saa igen , til man giver Søen Ret og er saa fri at glemme den . Nu begynder man at møde Folk der er tid - ligt oppe , en Murer paa Cykle med Sav og Waterpas over Skulderen , Husmanden i Træsko der skal paa Arbejde og sjokker i Gangen , træt fra den foregaaende Dag end - nu . Solen er et godt Stykke oppe paa Him - len . Omsider kommer man gennem Skov op FYENSKE BILLEDER 89 over Klinten med sine Grupper af ranke dej - lige Bøge og Bugten nedenfor med de af - vekslende Belter af irgrøn Sandbund og brun Tang , et Farvespil der er ejendomme - ligt for danske Strande men særlig udpræget her og naturligvis ofte gengivet af Johannes Larsen baade i Olie og Akvarel . Naar man er kommen over Klinten gaar Vejen pludselig i en lang svingende Rutsche - bane ned mod Kerteminde , der ligger venlig med de rødeste Tage inderst i Bugten — oppe paa Bakken de to Vejrmøller — og med Frihjul og opspilede Øjne suser man lige midt ned i alle Johannes Larsens Mo - tiver . Den rent videnskabelige Bedømmelse af Johannes Larsen som Maler tilhører Kunst - historikeren . Et Forhold derimod der synes mig af al - mindelig kulturel Interesse , berørende ogsaa Literaturen , er hans Kunsts menneskelige Afstamningshistorie . Han kommer ind fra Landet , men først en Paavirkning fra Byen 90 FYENSKE BILLEDER frigør hans Naturs Reserve , som „Landet " aldrig vilde haft Brug for at hæve , han bliver moderne men vedbliver i forhøjet Grad at være sig selv . Der er her en Parallel til Li - teraturen , som ogsaa , i sin sidste Periode , har staaet under Indvandringens Tegn , og som er stærkt karakteriseret af , at en frem - medartet Indvirkning har tvunget oprinde - lige danske Modstandskræfter frem i Lyset . Men derom ved en anden Lejlighed . Indvandringen fra Landet til Byen har for Malerkunstens Vedkommende givet os den fynske Skole , og det fremmedartede Ele - ment der optraadte som Fældningsmiddel — i Sandhed et Stof som ikke kan betales med Guld , i denne Forbindelse selve de Vises Sten — var Maleren Zahrtmann . Den Zahrtmannske Skole tilhører allerede Historien . Aanden i hans Laboratorium var , som alle ved , den sokratiske : vend tilbage til dig selv ! Her var ikke Tale om at Discip - lene skulde gaa i Mesterens Spor og male som han , tværtimod , den lille spidse forun - derlige Mand gik midt ind imellem sine Ele - ver , knitrende af den tørre Vitalitet der er ham egen , og gjorde sig til et Princip ladet FYENSKE BILLEDER 91 med alle mulige stikmodsatte Ting , en dia - metralt forskellig Art Elektricitet , han fra - stødte , han foruroligede og tvang til Selv - forsvar , rejste den latente Personlighed , hvis der var nogen og nødte til at holde den fast . Paavirkningen i Zahrtmanns Skole var midtpunktflyende , idet Centret var Meste - ren selv , og fra ham er der udstraalet en Kreds af Malere hvoraf ingen bærer direkte Præg af hans Indflydelse men alle har faaet deres sande Væsen til givende af ham . Selvfornægtelse er her et ordinært Ord , Zahrtmann opgav naturligvis heller ikke for sit personlige Vedkommende en Tøddel af sit eget ; men det ligger i en genial Mands Smag , at Ægthed ikke kan tilegnes , uden hjemmefra , ingen véd det bedre end han ; det er en dyb Originalitet i Karakteren der har foraarsaget Zahrtmann til at opgive sig selv i sin Paavirkning og derved netop for - lenet ham med Magt over hans Elever . Ti - den har jo ogsaa siden vist at han saa rigtigt . Hvor ædelt et Forhold mellem Lærer og Disciple ! Hvilken uforglemmelig Fortjeneste som Opdrager har Zahrtmann ikke indlagt sig , hvilket fyrsteligt Bevis paa Rummelig - 92 FYENSKE BILLEDER hed , at fra ham , den sidste i en Slægt , den højt raffinerede , Paradoksets Maler , fra ham er „Bondemalerne " udgaaet ! Der gør sig en meget pafaldende Forskel gældende naar man ser hen til Zahrtmanns Parallel indenfor Literaturen , den ledende Kritik , som i Stedet for at give sine Omgi - velser Mod til at være sig selv ikke sparede noget Magtmiddel for at undertrykke og trælbinde Naturer , der ikke straks kongru - erede med den , og som i enhver aandelig Livsytring den ikke forstod naivt saa en Fjendtlighed , hvor der end aldrig var reage - ret mod dens Smule Anmasselse . Meget med Urette staar Johannes Larsen for den gængse Opfattelse alene som „Fugle - maleren " , en Betegnelse som ogsaa Fagkri - tiken enten af Magelighed eller Vane bliver ved at knytte til hans Navn , som var han kun Specialist . Sandheden er at han har skabt sig et Omraade mere , han har malet udmærkede Portrætter , er en fin Landskabs - maler , og til Overflod maler han Fugle . For Nemheds Skyld eller af Lyst til at kategorisere har man ogsaa stemplet Lund - bye som særlig Dyremaler , og han var det FYENSKE BILLEDER 93 for Resten i højere Grad end Johannes Lar - sen , mere tilstræbt , men dog efter min Me - ning uegentlig . Jeg er snarere tilbøjelig til at se Tingen saaledes , at de fleste andre Malere savner Dyr i deres Kunst , de er ikke hele Malere . Dog det bliver let til en ufrugtbar Strid om Begreber . Snarere var det værd at hæfte sin Opmærksomhed ved et Forhold som dette at baade Lundbye og Johannes Larsen giver Dyrene saa stor en Plads i deres Fantasi , og at de begge to gælder for at være saa udpræget danske Malere . Der er her et Slægtskab som leder Tan - ken hen paa et af de smukkeste og værdi - fuldeste Træk i dansk Nationalkarakter , det at de Umælende omfattes med større Venlig - hed og Pietet her end vistnok i noget andet Land . Enhver Dansk der har været sydpaa véd at en hel anden Opfattelse af Dyret gi - ver sig Udslag i dets Behandling saa snart man er kommen over Grænsen , og bliver jo længere jo grellere efterhaanden som man nærmer sig Middelhavslandene . Pisken paa overanstrængte Heste , stupid Mishandling af det taalmodigste af alle Dyr , Æslet , ikke at tale om et afstumpet og fuldkommen ufor - 94 FYENSKE BILLEDER staaeligt Myrderi af Sangfugle , faar den dan - ske Rejsende til at føle sig til Mode som om han var kommen til en Underverden . Itali - eneren der driver et styrtefærdigt Trækdyr frem ved at prikke det med en Pigkæp i et Saar , holdt aabent ved denne Behandling , forekommer Danskeren i Almindelighed at være en modbydelig Slyngel , og dog er det som oftest en harmløs Bonde , tiltrækkende , ja fornem , i mange andre Henseender . Det er en Grundforskel i Nerver der gør sig gæl - dende . Hvormangen Nordbo har ikke følt sine inderste ustyrlige Drifter røre sig , naar han saa en eller anden Kusk med romanske klas - siske Træk mishandle sine Dyr ; der er sik - kert dem der med Møje har maattet afholde sig fra Voldshandlinger , Mord , i den Anled - ning . Denne Artsforskellighed i Følelsen for Dyr kaster Lys over en endnu almindelig gældende taabelig Opfattelse af Sydboen som „lidenskabelig " , Gemytsmenneske , i Modsætningen til den „kolde " Nordbo ; For - holdet er lige det omvendte , Nordboerne har Nerver , hvorimod de romanske Folk med alle deres Armfagter og hele „glødende " Ud - FYENSKE BILLEDER 95 vendighed skjuler Lavkastens Hjærte . Enten er det Uudviklethed , eller de er simpelthen en anden Art Mennesker , i alt Fald føler Nordboen sig oprørt over den Koldblodig - hed hvormed de hæver sig over Dyrenes stakkels Verden . For sensible Personer er det en Lidelse at færdes i Syden , jeg har hørt tale om dem som slet ikke kunde rejse der , fordi de ikke kunde taale at se mis - handlede Dyr . Vi har fra Lundbyes Haand en Tegning af en saadan „Folkelivsscene " , hvor et styr - tet Æsel rejsen Hovedet og glipper med Øjnene for Sparket , der rettes mod dets Hoved . „Det kunde ikke rejse sig " , har han vedføjet med sin skraa , lidt barnlige Haand - skrift , og man føler hvor vor Landsmands Broderhjærte har blødt . Det er næppe et Øjeblik faldet stakkels blide Lundbye ind at kaste sig over Bødlen og kværke ham , men han har dog hævnet sig paa sin egen ube - vidste Maade , idet han slet ikke har taget ham med paa Billedet , der er kun Foden og den brutale Sko , meget nydeligt tegnet , Re - sten er ikke for Lundbye . Saa næsten kvindelig følsom er Johannes 96 FYENSKE BILLEDER Larsen ikke . Naar Dyrene og deres Liv kommer til at faa en saa fremtrædende Plads i hans Produktion , da er det fordi ogsaa han er dansk , tilhører en dyreelskende Nation . Inderligheden , det store Hjærte har han til - fælles med Lundbye , men han adskiller sig fra ham i to Træk , hans Syn paa Dyrelivet er moderne , bestemt af Naturvidenskaben siden Darvin , og han har oprindelig nærmet sig Naturen i en mandigere Stil , som Fri - luftsmand og Jæger . Tilværelseskampens Atrociteter har Jo - hannes Larsen ikke fjærnet fra sin Fantasi , for han véd de lader sig ikke fjærne ; paa en af hans Akvareller kan man se Maager hakke Endetarmen ud paa en skadeskudt , endnu levende Vildand , det har gjort et hæs - ligt Indtryk paa ham , men han har set dette Træk af Pipfuglenes Liv og har malet det . Billedet er i og for sig smukt . Det er dog enestaaende i hans Produktion , som det Hæslige eller Melodramatiske er sjældent i dansk Natur ; næsten alle hans Billeder er den danske Hverdag i Ro , den uberørte Na - turs Stilhed og Sødme . Han maler sine Fugle fordi Dagen er fuld af dem , han er bleven FYENSKE BILLEDER 97 Kender fordi Fuglene kommer igen og kom - mer igen , Fugletrækket varsler Aarstiderne ind og ringer dem ud igen , Dyrelivets Va - ner udgør Aaret , og den der kender dem og følger dem har sat sig fast i Tilværelsens eget gamle Tempo , det samme som vore Fædre levede i , det ene Aarhundrede efter det andet . Han maler som en Kender , med et skarpt Øje , der er hvad der skal være . For det man holder af vil man se , og Naturens Ga - ver leverer man hele fra sig igen . Denne Kunstopfattelse har ikke Moden for sig i Øje - blikket , hvor hele Hærskarer af Malere ren - der hinanden i Hælene under „originale " Anstrængelser for at afmale Naturen som en Sæbe af raa Farver , opfattet af en Kretin . Denne Buskmands - Kunst er hvad de sidste Dage forstaar ved Primitivitet . Men Tingene som de er vil nok bevare deres Værdi . I Johannes Larsens Kunst indtager Em - nerne ganske samme Plads og vejer til med ganske samme Indhold som de gør i Natu - ren selv , og han er som den produktiv uden nogensinde at forhaste sig . En vis Passivitet er uadskillelig fra et Kunstnernaturel som 98 FYENSKE BILLEDER dette , der altid paa Naade og Unaade giver Tilsyneladelserne Ret , og Johannes Larsen er da ogsaa kendt for den Urokkelighed hvormed han giver sine Billeder hvad der tilkommer dem men heller ikke et Slag mere . Var Maanengrøn i Kerteminde , den vil blive grøn paa et Lærred af ham , om den saa var blaa i hede Helvede . Men længere end til den første Opfattelse , hvor han altsaa simpelthen gør sig til Net - hinde , rækker Passiviteten ikke , den kunst - neriske Gaaen paa viser sig saa i den haard - nakkede Energi hvormed det højst sædvan - lige Indtryk bringes paa Lærredet . Dog det er langvejsfra hentede , ufremkommelige Ven - dinger for at sige at det er en Maler der ser simpelt og gennemfører hvad han ser . Ufat - teligt kun at ikke alle gaar saa lige til det . Hvorfor har H . C . Andersen faaet mange Efterlignere men endnu ingen der kan skrive som han ? Hele Kunsten hos Æventyrdigte - ren , Markblomsternes , „Skræppernes " Op - dager , er jo at han kaster sig over det Nær - meste , det mest Nærliggende ... forunder - ligt at en Originalitet af den Beskaffenhed FYENSKE BILLEDER 99 ikke bliver set mere end én Gang i hvert Aarhundrede . En Sammenstilling af Johannes Larsen og H . C . Andersen vilde for Resten ikke være tilfældig . Johannes Larsens Slægt stammer fra Bønder i Nærheden af Odense , hvor og - saa H . C . Andersen har sin Rod . Dr . H . P . Steensby har i „Meddelelser fra den „Anthro - pologiske Komité " søgt at paavise at der her i Danmark endnu findes levende Efterkom - mere af Neandertaltypen , flere Steder i Lan - det , bl . a . paa Fyn , og hvis det er sandt maa H . C . Andersen da henregnes dertil . De store Øjenbrynsbuer , hele Typen viser det tydeligt , og der er jo ogsaa mange andre Træk der karakteriserer ham som en Slags Urmenneske , „Orangutangen " , som Samti - den ikke uden fysiognomiske Holdepunkter kaldte ham . Men først og fremmest er det naturligvis den primitive Fantasi man bliver slaaet af . Johannes Larsen besidder Forud - sætningerne , skønt han i Følge Anlæg og Opdragelse aldrig „digter " dermed , han har den samme dybt lokale Indbildningskraft , et Væsenseje erhvervet ved Arv af de samme Indtryk gennem utallige Generationer , paa 100 FYENSKE BILLEDER samme Sted . Det er denne Art elementære Fantasi der gør H . C . Andersen universel som Digter . Ligheden med ham kvalificerer Johannes Larsen til det samme Verdensry som Æventyrdigteren har naaet . Men det er kun i deres Væsens Rod Jo - hannes Larsen og H . C . Andersen berører hinanden ; ellers er der jo store individuelle Forskelle . Personlig , ved sin Smag som Mandfolk , minder Johannes Larsen mere om Frithjof Nansen end om den undertiden flæbende Neandertaler fra Odense . Johannes Larsen er Jæger , en Egenskab der sammen med den iøjnefaldende Lighed i Motivvalg nødvendig leder Tanken hen paa Bruno Lil - jefors . Forskellen imellem dem er iøvrigt lige saa iøjnefaldende ; den er just saa stor som Forskellen mellem Sverig og Danmark . Og som dansk maa man have Lov at fore - trække Johannes Larsen . Uden Bravour , til - bagetrukken som en Herremand paa sin Jord , lever han det danske stille Liv og over - leverer Sporene deraf i sin Kunst der er Danmark selv . Der er ingen store Begivenheder , men Kræfterne , som ikke savnes , er sat ind paa FYENSKE BILLEDER 101 en intensiv Tilegnelse af de givne hverdags - lige Værdier , Aarstiderne , Trækfuglene , Vejr og Vind . Den danske Natur hviler ikke paa Vulkaner , hverken Jordskælv eller Oversvømmelser afbryder de tolv Maaneder i deres rolige Procession . Kommer det højt drager et ikke altfor voldsomt Tordenvejr hen over Egnen der faar Køerne til at holde op at græsse og staa stille i Regnen vendt mod dette Underlige der med Brøl og Ild gaar hen over Hornene paa dem . Det er malet af Johannes Larsen , og det saa at alle Naturens Urkræfter , Mindelser fra den store Verdensbrand selv , synes at staa ud derfra , og dog er og bliver det Danmark . Jeg tror det er omtrent det eneste af Kerteminde - malerens Billeder hvori der er en Slags „Handling " , men han er ikke gaaet ud over sig selv , det er en Iagttagelse fra Marken bag hans Have som alle andre . Ellers forestiller hans Ting kun Dagens , Aarstidernes og Vejrligets meget lidt paafal - dende Nuancer . Men hvilken Rigdom netop i Nuancer . Ingen Skildrer har nogensinde været den danske Naturs Historie saa nær inde paa Livet , fra Dag til Dag , hele Aaret 102 FYENSKE BILLEDER rundt ; ikke nogen Naturskildrer indenfor Skønliteraturen , end ikke nogen videnskabe - lig Forsker véd bedre Besked om Naturen i smaa Træk og i Sammenhæng end han . Træerne har lagt en Ring til i deres In - dre , siden den Foraarsnat da jeg cyklede til Kerteminde . Ude i Frederiksbergs nøgne de - cembertaagede Parker ser jeg Solsorten flag - re omkring som en stum Skygge og tænker paa de fynske Vejtræer , hvorfra jeg saa den kaste sig ud mod Gryet og Foraaret . Det er Aarets Gang . Lykkelig den der har kunnet leve det helt rundt paa samme Sted , i Skødet af den danske milde Natur . Aarstiderne og deres Vekslen er Rytmen i vor Tilværelse , Sommer gaar og Sommer kommer igen . Folk siger at det gaar hur - tigere og hurtigere med Aarene , tilsidst som et Hjul hvor man næppe skelner Dagene , før de er gaaet . Tiden skal gaa . Bestandigheden ligger i at alt kommer igen , og naar vi begynder at faa det trangt , saa kommer det igen forfra alt - FYENSKE BILLEDER 103 sammen for vore Børn . Lykkelig den der har nogle lyse Haartoppe , som slutter sig til Kærulden og de andre hjemlige Blomster i Danmark . En Gang i den Sommer der kom og som er gaaet , i de lyse Nætter , saa jeg Hylden blomstre og tænkte noget derved som ikke blev færdigt , en lille Strofe , jeg skal maaske fuldende den et andet Aar , men det haster ikke . I disse solløse Decemberdage ind un - der Jul , der i sig selv er skønne , men hvor Sommeren er gaaet totalt under , mindes jeg det lille Brudstykke af en Sang som Tiden gik fra : Nu breder Hylden de svale Hænder mod Sommermaanen . HARDANGER SIDEN Bergensbanens Anlæg kan man nu paa en halv Dag fra Kristiania være midt oppe i Bjergene under den evige Sne og inden Aften nede i fuldtblomstrende Som - mer igen , efter at have bevæget sig gennem et Tværsnit af alle Aarstider og Zoner un - dervejs . Banen er i sig selv en stor Seværdighed og vel en Rejse værd , men den har tillige Betydning ved at aabne en lettere Adgang til Hardanger , den Del af Højnorge som jeg efter at have besøgt begge Steder finder mere imponerende end Jotunheimen . For Bjergbestigere er her knap saa god Lejlighed til Rekord , men Landskabet er rigere nuan - ceret og lige saa storslaaet , og saa er her Mennesker ; Jotunheimen er for øde . Da jeg i sin Tid paa Vejen derop saa ind om Aule - HARDANGER 105 stad , raadede Bjørnson mig , meget beteg - nende for ham , fra at gaa derop ; men man skal vel have været der , om ikke for andet saa for ogsaa af Ensomheden dér at blive drevet tilbage mellem Mennesker . Hardan - ger smager klassisk ordinær — Ens egen Fejl om man slæber fortærskede Forestil - linger med sig — og man undgaar ikke Tu - rister . Naa , man er vel selv Turist . I værste Fald hører Turisten med til Landskabet nu om Stunder i Mangel af Vildt , det er Dyrene . Forbudt at skyde naturligvis , men man kan studere deres Vaner og om man vil komme hjem med nogle Øjebliksfotografier , som jo er saa moderne nu i Stedet for det gamle hæderlige Mord med Bøssen . Toget gaar fra Kristiania ved 6½ - Tiden om Morgenen , en temmelig ukontinental Tid , men paa ingen Maade for tidligt for Tysker - ne . Allerede her stifter man Bekendtskab med dem ved at gaa ned gennem Gangen langs Kupéerne — et Sted hyles der Alles besetzt , og man ser et Par Stykker med de kendte sortrandede Lorgnetter paa trænge sig i Døren med lidende , forklemte Miner , man lader dem i Fred og faar ved god Vilje 106 HARDANGER fra nogle Indfødtes Side en Plads i en anden overfyldt Kupé . Toget er ganske fuldt og be - gynder tungt at trække op ad Stigningen gen - nem Akersdalen . Med det samme kan det fortælles , at da jeg senere hen paa Dagen kigger ind til Tysker - ne , finder jeg at de kun er tre i Kupéen som nu gør sig det mageligt paa Hynderne , mens vi er seks - otte i de andre Kupéer . Derfor var det de saá saa forfulgte ud imorges . Og hvorfor ikke straks tilføje hvad jeg oplevede paa Hjemvejen , da en af de samme Tyskere steg paa ved en Station — iført sømbeslagne Støvler , Rygsæk i flere Etager og Feltflaske , Alpehakke , Kamera og Kikkert , han har aabenbart besteget et Bjerg — og fandt alle Kupéer optagne ! Han skreg , han løb hujen - de ned gennem Gangen og tilbage igen : Alles besetzt ! Tænk , denne Gang er det ikke ham alene der sidder i hele Toget ! Han faar som en Rørelse af Skræk for ikke at komme med og personlig Forurettelse , brøler paa Kon - duktør , vil af Toget igen for at klage , og der vælter Tysk ud af ham , han tror ikke sine egne Sanser — og det er vel ogsaa en uhørt Situation for ham at han ikke er kommen HARDANGER 107 først og har strakt sig paa et af Sæderne og lagt Paraplyen saa lang den er og Stokken saa lang den er , og Taske og Plaid paa det andet for at disponere over det ogsaa ! Og hele Tiden naiv , ikke et Nu rokket i sin Overbevisning som Martyr og Tølper ! Jeg fotograferede ham . Stadig mens Toget arbejder sig op paa Højderne hører man Vognen med Tyskere , de overdøver Hjulenes Skæren mod Skin - nerne , kagler i Munden paa hinanden om Udsigterne og pløjer i Bädecher med Blyan - ter , som de væder i Munden , og naar Toget gaar i en Bue kommer Støjen fra deres Vogn ganske som naar en Skole er paa Ud - flugt . Satan saa de Tyskere kæpper op , be - mærker jeg til en stille Medrejsende der sidder ligeoverfor mig . Ja , de braaker fært , svarer han , uden at fortrække en Mine . Jeg véd ikke , men nu maa jeg le , paa fastende Hjerte ! Han har Ret , det er hvad der er at sige om Tyskerne , de braaker fært . — Skulde den Mand ikke være Jæger ? Det viser sig virkelig at han er det , og vi faar os nu en Snak om de Ting , 108 HARDANGER mens han med en Finger viser ud paa Trak - terne , hvor han er kendt . Lange røde Fjeldblomster gynger i Træk - ken fra Toget mellem Klipperne , hvor vi rejser frem , Avgustmaaneds Knopurt og Kongelys hilser fra Vildmarken . Det er Hø - bjergningstid , Folk gaar og slaar Græsset i de stejle Urer , hvor der bare er saa meget at de kan komme til med den korte Le . Oppe i Skoven ser man Kvæget trække til Vejrs mellem Blokke og Træstammer og hører en enkelt musikalsk Lyd af Bjælden de har om Halsen . Saa farer vi ind i en Tunnel og sidder nogle Minutter i totalt Mørke og i en Lugt af Smedie , og da vi kommer ud igen breder nye vældige Bjergstrækninger sig ud for Blikket , med grønne Pletter af Gaarde forneden og Skyerne liggende ned paa de skovklædte , mørke Aaser . Man begynder at se de første Sætre . Og nu kører vi den lange smukke Tur , stadig mægtigere , til vi er ovenud af alle Kløfter , Omveje og Fjeldporte og ruller ind paa Højfjældet . Det var en generende Som - merhede nede i Kristiania da vi tog afsted , men nu trænger der isnende Kælderpust HARDANGER 109 ind ad Vinduerne , og bøjer man sig ud ser man blændende hvide Flager i den Retning vi skal , vi nærmer os Snegrænsen . En Beskrivelse i Enkeltheder af Turen hører iøvrigt ingensteds hjemme , den staar jo aaben for enhver . For mig har det en gen - nemtrængende Tillokkelse saadan at kunne sidde i Toget en Formiddag og se Landska - bet gradvis forandre sig , først gennem hele Lavlandsfloraen , op til hvor Skoven bliver tyndere og Fyrren begynder at se puklet og undersætsig ud , til den omsider forsvinder og giver Plads for Pil , Dværgbirk og Lyng , som ogsaa efterhaanden taber sig , saa at den nøgne furede Klippe kun har en Skorpe af Mos og Lav , hvor der da ikke ligger Sne . Endnu smukkere , i en mere tilfredsstillende Rækkefølge , tager det sig ud paa Vejen ned fra Højfjældet igen , ned mod Bergen , naar Vegetationen efterhaanden melder sig og i Løbet af et Par Timer gennemløber alle Sta - dier fra arktisk til højsommerlig , fra Urti - den gennem Fyr , Birk og den almindelige Skovperiode lige ned til vor egen Tid der kulminerer i Bergens Parker og Palmehaven i Hotel „Norge " . 110 HARDANGER Den samme gradvise Overgang fra Høj - fjeldet gennem alle Vegetationsbælter ned til det kultiverede Bondeland finder Sted naar man kommer fra Jotunheimen og rejser ned i Valders , her med Skyds ; denne Tur staar i min Erindring med en Sødme som om det var Jordens Skabelse og Alverden i For - æring jeg oplevede . Denne Gang vilde jeg imidlertid ikke straks ned igen . Jeg stod af i Finse , hvorfra det var min Agt at gaa over Hardangerbræen og ned til Odda . Paa Finse Station slaar Luf - ten imod Ansigtet , naar man kommer ud af Toget , som et Styrtebad , her er koldt som i en Kælder skønt tindrende Sol , og den tynde Luft mærkes , man raver , og Hjerteslaget forceres . Stationen ligger lige under Har - dangerbræen , som paa denne Tid præsente - rer sig med nøgne blaastensfarvede Skrid - fald , mens Toppen er sneet og , som næsten altid , skjuler sig i Taage . Sidst jeg var her , i Maj Maaned , laa hele Landet under Sne og kun et enkelt Sted brød den blaa afgrundsfarvede Is igennem som en mægtig stivnet Bølge . Her var total Vin - ter , ufremkommeligt overalt uden paa Ski , HARDANGER 111 Fjeldene laa i det høje skærende Majsolskin som en blændende Verden , et eneste hvidt Rum , uden op eller ned . Sneen stod højt til - vejrs i Fog omkring Toget , da det pløjede sig videre ud og ind ad Tunneler og Vind - skærme . Jeg gik med en Fører op over Fjæl - det paa Ski , og det var som en fortryllet Ver - den . De vældige Snemarker laa plettede af Sol og Skygger som et Leopardskind , og Toppene svævede i en permanent Snerøg luftigt , uendelig vidt , koldt og uden rin - — geste Spor af noget Levende paa den hvide Sne ! Hunden vi havde med løb halve Mile i Forvejen og synede som et fjernt forladt Punkt i den udstrakte Sneverden . Og da vi kom op paa Kuplen , hvor Bræen laa under , brød Himlen igennem Snerøgen , kobaltblaa , som var det et Skaar af en haandgribelig blaa Masse der traadte frem over Hovedet paa os . Ellers var alt kun en blændende Hvidhed der ikke en Gang tillod os at skelne Sneen vi gik paa . Nedturen var som et Fald gennem det tom - me Rum , jeg saá Føreren forsvinde under mig og blive lille i et Sekund , og da jeg fo ' r efter ham uden at kunne se hverken Sneen 112 HARDANGER eller den lange bratte Skraaning jeg vidste skulde være der , tabte jeg snart Fornemmel - sen af fast Grund ... noget slog mig i Nak - ken , mens jeg svævede , noget stort og rundt , og jeg syntes jeg saá Skiene ovenover mig oppe i Himlen hvor de slet ikke skulde være ... saa til Helvede , det er den bega - vede Tyngdelov , hele Jorden er falden ned paa mig , da jeg hang i Universet — for det skulde vel ikke være mig der er gaaet paa Hovedet bagover ? Paa Benene kom jeg igen og videre ud i det tomme Rum , og nu faldt der en Skygge paa Sneen , saa at jeg saå Sporene og holdt nedad i nogenlunde god Orden . Føreren hang som et bittelille Him - mellegeme dybt nede paa Snemarkerne med et mindre Punkt sværmende om sig som en Planet , Hunden , og langt , langt nede øjnede jeg som en Stump Hyssing med Knuder paa der trak sig henover Plateauet , Bergensba - nen med Finse Stationsbygninger , begravede i Sne . Saadan er der deroppe i Maj . Endnu i Juli Maaned blev der afholdt stort Skirend ved Finse ! Hvordan er her ikke om Vinteren , i Maaneskin ! Niflheim ! Og her gaar Toget HARDANGER 113 igennem dagligt , med og uden Forlov af Sne - stormene , lange Salonvogne , Restavration i Toget , hele Evropa ! Naar her bliver anlagt Kjælkebaner , hvortil Terrænet egner sig glimrende , bliver det et andet St . Moritz . Og hvorfor ikke ? Naturen er til for Menne - sker . Hvis ikke netop Rejser skal gøre Tu - risten til et Menneske , hvad skal saa gøre det ? Men om dette for Norge i Øjeblikket brændende Spørgsmaal , á propos Hamsun , skal vi siden faa Lejlighed til at snakke . * ) Nu i Avgust var Højfjældet omkring Finse snefrit , og de nederste Partier af Bræen laa blottede . Her op over skulde jeg . Jeg holder meget af at gaa paa Ski , naar man ellers ikke kan komme frem , men de bundne Fødder er mig imod , jeg vil helst kunne bevæge mig frit . Og nu glædede jeg mig til at komme ud og gaa , det kriblede i mine Fødder efter at sætte dem paa Norges brede Ryg og fornem - me Grundfjeldets Gulve under Saalerne . In - genting er saa frit som en Fjældvandring , naar man paa egen Haand har tilegnet sig Norges underfulde Natur og véd at nyde * ) Hamsun havde just offentliggjort nogle indignerede Protester mod „Turistuvæsnet " i Norge . 114 HARDANGER den som en Rus , mens man gaar den ene Synskres ind efter den anden . Den første Dag gik jeg fra Finse over Hardangerbræen til Dæmmevandshytten med Fører . II At „gaa i Fjeldet " har for Normænd en meget velkendt , national Stemning , for en Slettebeboer er det ganske nyt og gør stærkt Indtryk ved et helt andet Arrangement af saa elementære Ting som Himmel og Jord . Det er paa de almindelige Ruter hverken farligt eller Spor af anstrengende , man mær - ker ikke til Træthed i den høje lette Luft . Damer følger med Lethed med , og ingen - ting klæder en Pige som at balancere af Sted paa Højfjeldet ; her og saa fra Skispor - ten om Vinteren henter den norske unge Kvinde sit friske Ansigt og den skønne ryt - miske Gang , som ingen anden Kvinde i Ver - den har Mage til . Her er den fri , solbrændte lille Fjeldfrøken bleven til , som baade Ibsen HARDANGER 115 og Bjørnson gjorde til Genstand for Guds - dyrkelse paa deres gamle Dage ; forrige Slægtleds indespærrede Stuekvinde som endnu mens de to Gamle levede og fik det at se blev sluppen ud i Naturen . Det er hel - ler ikke frit for at man oppe paa Turist - hytterne kan træffe den sekstenaarige fejen - de Ungmø , der føler Verdens Øjne hvilende paa sig som en Hilde og skogrende ryster Regn af sig foran Pejsen . Nu ja , hvad der før slet ingen Begrænsning kendte har dog her faaet en Slags Form . Naar man fra det sidste Spor af banet Vej er kommen helt ind paa vejløst Terræn , hvor man maa pejle sig frem fra Varde til Varde , føler man en Kilden i Hjertegruben af Lykke over igen at være paa det Vilde . Hvad har man egentlig jaget for siden sidst ? Heroppe gælder Tiden ikke mere , Dagen er lang , det er den gamle lange Dag med So - len i den ene Ende og Maanen i den anden . Uret kan godt gaa i Staa nu , hvorfor trække det op , da vi ikke skal naa Toget . Man kan , om man vil , vende helt tilbage til Naturen , aflægge at vaske sig fra nu af og derved sikre sig et Resultat ; de store Polarfareres 116 HARDANGER Nimbus er jo ikke mere , men man kan end - nu komme snavset ned fra „Vidderne " . In - gen Aviser venter os hvor vi kommer frem , det er det vi trænger til . Jeg fik Fører fra Finse sammen med et lille Selskab af unge norske Folk , med hvem jeg efter endt Dagmarsch var saa indlevet som om der aldrig havde eksisteret nogen anden Gruppe paa Vandring end os . Dette hører ogsaa til Charmen ved at gaa i Fjeldet , at man kommer ind paa fremmede Folk fra den mest naturlige menneskelige Side . In - gen Karakterer bliver saa hurtigt faste i For - men som dem man tilegner sig paa en Dags Vandring Træk for Træk , efterhaanden som de dukker frem , uden at man ellers kender noget til hinanden . Her er kun Brug for det rene Menneske . Fjeldet forener . Oppe i Jotunheimen var vi et Par Danske der kom til at gaa sammen med et norsk Ægtepar , med hvem vi delte Mad og Eventyr over Svartedalen . Et Sted hvor vi skulde passere en uhyggeligt udseen - de Snebro over Elven , knyttede vi vore Skæbner til hinanden i bogstavelig Forstand ved et Tov , og var som en gysende Organis - HARDANGER 117 me , da vi ( uden mindste Fare ) klarede det fæle Sted . Vi anede end ikke hinandens Navne og udgjorde allerede et primitivt lille Samfund , nøje knyttet sammen ved fælles Kaar . Saadan finder Pionerer hinanden . Si - den , da vi efter en sand Odysse af smaa Strabadser naaede ned til Nyboden , opdage - de den fremmede Mand at en Skoning var gaaet løs i min Ledsagerindes Kjole , og i det samme begyndte hans Fingre ligesom af sig selv at gøre Sting i Luften , han var Skrædder og fik ikke Ro før Skaden var ud - bedret . Oppe paa Fjeldet var han ingen Skrædder . Jeg fortryder ikke den Gang jeg var bundet sammen i Reb med ham . Det første Stykke Vej , naar man har for - ladt Finse , gaar over nøgent Fjeld op og ned mellem Stenblokke og fugtige Steder , hvor der gror nogle Mosser og Halvgræs - ser , snart er man opslugt af Øde til alle Si - der . Det er saadan en hjertelig Fornemmel - se at faa Øje paa Varden , hver Gang der er en ny Horisont , den staar der saa tavs og er alligevel ladet med Betydning og Ønske om at blive set : denne Vej ! Man kommer saa - dan til at holde af Varderne i Fjeldet , som 118 HARDANGER desuden virker meget underholdende ved deres varierede Figur . De ligner „Mæn - ner " , som staar i Landskabet , er groet sammen dermed og véd Besked , og hver har sit Fysiognomi , nogle hovedløse og med udstrakt Arm , andre bare en grotesk hem - melighedsfuld Torso , nogle med Hat og at - ter andre kun en blind , døv Skrue paa Jor - den , der dog kan Vejen . Et Sted ser Varden ud som en siddende Kæmpe med Jernhat paa Hovedet og klædt i Plader , jeg tror det er Olav Trygvesøn der sidder paa en Sten henne i Fjeldet og vil vise os hvad Vej vi skal gaa . Længere fremme visende over et Pas ser jeg en Jætte sidde og lude og gen - kender straks Knut Hamsun . Paa Hovedet har han med Rødt malet et T ; det betyder Turist . Dette røde T er fælles for alle Var - derne , som ellers er stærkt individualisere - de , ikke en som den anden , men her er der noget de maa skatte til . Dette T leder op paa Fjeldet , og det leder med samme Sikkerhed ned igen , for det er Kulturen der har malet sit Kors med Blod paa „Viddens " Døre . Det staar der for at minde os om , at man selv - følgelig ikke kan vende tilbage til Naturen HARDANGER 119 uden at krænke Vildmarkens „store Stil - hed " . Hilde kommer ind som Turist . Al Norge overrent er hvad Kvindens og Ungdommens Frigørelse har kostet , men det har betalt sig . Det er Turistspørgsmaalets indenland - ske Side , betroede jeg den graa Varde der talte til mig i Hamsuns Lignelse , og gik vi - dere med Tak for Vejvisning . Ibsen begyndte og endte med Frilufts - pigen . Først spærrede han hende inde , paa andres eller egne Vegne ( i Brand ) , siden , en Menneskealder efter , ramlede han fra Toppen af sit Kunstslot ned for hendes Fød - der ( Bygmester Solness ) . Der var nu Reali - teter i den store Systematikers Livsværk , men han havde det med at regne sig saa forfærdelig langt væk fra dem , naar han havde isoleret sig med sit Stof . Da vi kom op paa Bræen , og senere ved Folgefonnen , maatte jeg tænke paa ham igen i Anledning af „Iskirken " . Et Sted dannede Isen en Hule med Drypishvælving og dejlige akvamarinblaa Søjler , jeg kastede en Sten derind , og Hulen styrtede sammen med en høj metalklingende og kold Latter . Iskir - 120 HARDANGER ken ! Gerd ! Hvorlænge slæbte Ibsen ikke om med et Symbol som dette , og hvilket Fængsel blev det ikke for hans Indbildnings - kraft , skønt han sikkert oprindelig omfatte - de det som en befriende Tanke ! Det virke - lige Udgangspunkt er at Ibsen i 1862 fore - tog en Vandring over Højfjeldet og der maa have modtaget et ganske bestemt Indtryk af Bræen . Bare han dog var gaaet derop en eneste Gang igen senere ! Algebra er godt , men Tingene vi regner med skulde man dog en Gang imellem vende tilbage til , for at se om de er der . Hardangerjøklen er en stor Iskuppel , den evige Sne , der ligger paa en afrundet mile - vid Fjeldtop og paa alle Sider sender Bræer ned i Dalene . Hvor man kommer op paa den fra Finse danner den en opadskraa - nende umaadelig Snemark , jævn og bekvem at gaa paa . Sneen udaander en behagelig Styrtebadstemperatur i Solskinnet , her er blændende lyst og meget stille . Paa Sneen ser man hist og her en død Lemming , som har smeltet sig en Grav i Sneen , man finder strandede Fluer og Stankelben , som altsaa paa deres Flugt kommer saa vidt og højt op HARDANGER 121 som her . Ellers ikke Spor af noget Levende . Et sort Stykke Papir fra et Film - Kamera vidner om Mennesket ; det er klart , vi er ikke de eneste . Vidt til Væggene heroppe ! Synskresen imod Toppen hvælver sig i en skinnende , kolossal Kurve mod Himlen , en dejlig Leg mellem Jorden i Sne og den lyse Dag , om hvem der er lettest . Overalt ellers Udsigt til øde , oprevne Plateauer , Ruinerne af den gamle Højslette der en Gang var Norge og som blev sprængt af Jordskælv , hvoraf man endnu i selve Fjordene ser de forgrenede Revner , og siden afslidt af Isen og furet af Vand og brudt ned , indtil det nu - værende Norge fik sin Form . Et Lands Natur er vel stor taget typisk og aktuelt , og saadan eksisterer den for de Fleste , kun i Lokalform , saadan er Norge „norsk " . Men der er dem der føler Trang til at se et Land ikke alene som det er i Øje - blikket , men ogsaa som det har været og kan tænkes at blive i en Fremtid , de synes der er mere Fylde i Naturen ved at opfatte den i Epoker . Et Land har sin Udvikling , sit Levnedsløb , i Fjeldenes Profiler er der en Historie . En Fos danner ikke blot et Vand - 122 HARDANGER fald , den har sit Liv ; der var en Skabelses - tid da den første Gang styrtede sig ud over Faldet , og man tænker sig den naar den som et vældigt Vandur er løbet ud og den Tid ikke er mere . Da véd man hvad Fos - sen siger og har levet med den . Jeg hører til dem der ser saaledes paa Naturen og henter mig Oplysninger om den hvor jeg kan faa dem . Det sædvanlige æstetiske Tu - ristmjav i Anledning af at en Vandmasse løber nedad , som om det samme ikke kan udrettes med en Kop Vand , har jeg aldrig forstaaet . Jeg kom derfor til Fosli Hotel uden at have til Ærinde at se Vandfaldet som det Hele drejede sig om dér , og Godt - folk blev meget forundrede da jeg spurgte hvad det var for et Bulder i Nærheden . Gud , det var Voringfos ! Saa saå jeg den da og reducerede mig til Turist . Da jeg stod ved Randen af det svimlende Fjelddyb som Fossen tordner ned i , og hvor der er saa langt ned at Træerne nede ved Elven ser ud som Mos , fik jeg et Anfald af den for - færdelige Smitte det tomme Rum udøver man synes , man maa kaste sig ud — og — kun ved at tvinge mig ud af Balance den HARDANGER 123 modsatte Vej , som mod en overmenneskelig Byrde , slæbte jeg mig derfra . Det er Intet - heden der slaar , paa en mig for Resten lige - gyldig og modbydelig Maade . Mærkeligt nok , først et Par Dage efter , da . jeg kom til at tænke paa Tilfældet , følte jeg Rædslen derved ; og her har man vel Nøglen til Van - viddet , det store Indtryk gør selv Liv og Død til Ingenting . Fossen arbejder meget regelmæssigt , sen - der et Tusinde Turister af alle Nationaliteter ned i Timen . Naar man staar noget til Si - den med Overblik over Faldet , kan man ty - deligt skelne dem i Hvirvlerne og Skum - taagen , Englænderinder med Slør der hen - rykte gør Faldet med Hovedet nedad , Ty - skere i vandgrønt Kostume der roterer om sig selv idet de gaar i Dybet brølende Rei - zend under Vejs , hele Tons af Turister der styrter ned og udsynger deres Henrykkelse over ikke at falde opad ; og det samlede Kor af disse hujende Naturidioter , det er det der frembringer Fosseduren , det er det Vö - ringfos siger . Inde paa Stenene sidder min Salighed „Strømkarlen " og spiller op til Dansen , præsterende det Virtuosnumer at 124 HARDANGER holde en Violin tør i et Valdfald ! Vöring - fos er et Timeglas , hvor Turister rinder igennem som Sand , og naar det en Gang rinder ud , har vi et nyt Aartusinde . Der er Servitut paa dette Fald , det maa aldrig no - gensinde gøres nyttigt i Industriens Tjene - ste . Jeg vilde nu have anlagt Turbiner her , og jeg ser ikke hvorfor det skulde skade Turisttrafiken , da Turister dog er ligesaa tunge og afgiver ligesaa mange Hestekræf - ter , naar de falder en masse , til Trækning af Møllehjul som Vand . Værten oppe paa Hotellet var en høflig smuk Mand at se til . Men jeg belurede ham en Gang han troede sig ene paa sit Kontor , og da saa jeg ham tage Kødet af Ansigtet og lægge det ned i Bordskuffen , mens han sad i det bare Kranium og gjorde sine Regn - skaber op ; det er Knokkelmanden selv der er Vært her paa dette Knudepunkt af Har - danger . Vi gik over Jøklen og kom igen ud paa nøgent opvardet Fjeld , passerede gennem en Slugt og kom ned til Dæmmevandene , to Afløbssøer fra Bræen af den ejendommeligt mælkede , grønblaa Farve , som Ibsen kalder HARDANGER 125 sortblaa , skummel . En vild og sprængt Dal som den vi kom ned igennem fra Bræen maler han paa følgende Maade : Lig Rester af en sønderslagen Verden laa kirkestore Skred langs Stien strødd , og intet Straa af Slugets Grusbund skjød , og ingen Vandrer mødte dem paa Færden . Saa nær man kan komme det ! Men heller ikke her mangler „Kirken " . Og her forlader han sit Stof . Længere nede paa den anden Side Dæm - mevandene spærres Dalen igen af en mæg - tig Bræarm , hvor den spaltede Is ikke er dækket af Sne men nøgen og afgrundsblaa hænger ned fra Jøklen . Her skulde vi ikke over før næste Dag , for nu var vi ved Dæmmevandshytten , et lille Træhus der pludselig blev synligt , hængt op som en Stærekasse paa den bratte Fjeldvæg umid - delbart over Bræen . Turen fra Finse til Dæmmevandshytten er i Bogen beregnet til fem Timer , vi brugte otte , og , jeg har ikke set efter , men det turde være Rekord . Apropos Jøkel og Bræ . Ved Jøkel for - staas det samme som tysk Firn , et fastlig - 126 HARDANGER gende Isdække paa en Bjergtop eller et Plateau ; Bræen er det tyske Gletscher , alt - saa Ismassen i Skred , paa Vandring ned i Dalene . Man vil længe have forstaaet at jeg er Geolog og at min Nydelse af Naturen beror paa hvad jeg i den genkender af min Lærdom . Man skulde derfor ogsaa have set mig i mit Es senere paa Rejsen , da jeg oppe under Buarbræ traf en tysk Geolog . Vi overdøvede Elven med Kenderskraal , vi gik som en Moræne hen over Alverden og skurstribede den lige ind til Benet , vi slog Skærver og studerede foldede Lag og var ikke til at styre . Vi tav ikke meget stille . Men pludselig standser jeg og slaar ud med Armene som dødelig truffet , foran et nyt herligt Prospekt af Bræporten , og udbryder : Angesichts eines so erhabenes Natur - schauspieles vergisst man zu reden ... die Zunge wird lahm ... Jeg vender mig imod min Ledsager , om - fatter ham i et uvant Blik og fortsætter min Tale : Man wird einfach stumm ... Men Gud véd hvad det var for en Geolog HARDANGER 127 jeg der var kommen sammen med , for mens jeg taler ser jeg ham nærme sig mig paa en snigende Maade med en Kodak i den ene Haand og en Pistol i den anden , han har aabenbart i Sinde at fotografere mig og hol - der Vaabnet parat for det Tilfælde jeg skul - de chargere ... en af disse moderne Jægere som ikke holder af at myrde , men som al - ligevel vil have et Minde om Dyret med hjem ... da skal Satan . . . snap ! Pladen var taget ! Men i samme Nu gik jeg som en olm Mammut hen over ham og eroderede ham til det fineste Rullestensler paa Stedet . Og nu lyder der som en høj , metallisk Lat - ter , „Iskirken " styrter med Torden sammen og begraver os begge . Jeg synker , knuses skriger : Ora domine pro nobis ! Røst fra oven : Camera obscura vobis ! Jeg , i Døden : Recipe min Sjæl , Forsonus ! Røsten mildere : Han var geologus bonus . 128 HARDANGER III Føreren hed Endre Lisæth og var en Fjeldbonde fra Fosli , lang og tynd som en Trane , utrættelig til at gaa som selve Tiden , hans lange , totalt læggeløse Ben svingede regelmæssigt som Perpendiklerne paa et Ur , naar han skred i Fjeldet foran mig , sik - ker og i en vis mut men for Selskabet med ham meget behagelig Ligevægt . Han min - dede mig om de spøgelselange Afghanere der under Navn af Sikhs bruges til Politi og Nattevagter i Singapore og som ogsaa er Bjergfolk . — Højsletter og langstrakt Vækst ? Endre Lisæth var ikke snakkesalig , dog lærte jeg meget af ham . Det regnede da vi fra Dæmmevandshyt - ten begav os ud over Bræen , og Føreren maatte straks begynde med at hugge Trin for os i den spejlglatte Is paa Passagen mel - lem Kløfterne . I vort Kølvand bevægede sig tre Tyskere , som vi havde faaet med fra Dæmmevandshytten . De var ankommen Aftenen forud , i ærme - løse , smudsfarvede Havelocks , og havde HARDANGER 129 fyldt Stuen med deres hidsige Palaver om Ruterne og om hvad alting kostede , det summede en om Ørene med Kilometer og Kronen und Øre ; om hvad de rejste for ikke et Ord . En vis spændt Luft herskede i Hytten , jeg antager at noget i min Holdning har foruroliget dem , jeg tiltalte dem ikke straks paa deres eget Sprog i glad Trang til at lægge Sprogkyndighed for Dagen , skønt jeg lod til at forstaa dem , jeg røg min Pibe og saá eller ikke saá paa dem som det passede mig . Englænder ? Jeg tror Treklø - veret fik en urolig Forestilling om at jeg var en Standsperson , og der maatte Beherskelse til for ikke at falde ud af Rollen ved at le . De tre Stakler søgte ved stjaalne Sideblikke , halvt i slet dulgt Bitterhed , halvt ærbødigt , at aflure mig mine Manerer ved Bordet ! Ja , Tyskerne rejser for at tilegne sig noget ; naar de kommer hjem er en Lords Sædvaner ikke længere nogen Hemmelighed for dem . De lærte med Lethed min Bordskik . Jeg spiste med Kniven . Vi fik Renbif . Det begyndte det med alle - rede i Finse , og her syntes jeg jo straks det var dejligt , rigtig noget for mit palæontiske 130 HARDANGER Hjerte , tænk Rensdyrkød , maaske 10 , 000 Aar gammelt . Men da jeg havde tygget paa en Bid i nogen Tid og begyndte at forudse at jeg næppe vilde faa den ned før en Gang i næste Jordperiode , skød jeg den stille til Side og lagde mig efter anden Mad . Paa Dæmmevandshytten svælgede jeg imidlertid et stort Stykke og stangede det ind med Kni - ven , bare for at se Tyskernes Lidelser ved at tygge Kødet og glæde mig over at kunne være noget for deres Opdragelse . Da vi nu tog afsted om Morgenen kom den ene af de tre gæve Teutonere og spurgte mig smiskende af Underkastelse men med kolde , sure Øjne , om jeg havde noget imod at han og hans Ledsagere fulgte mig ; de vidste at jeg havde Fører . Nu er Skikken i Norge at naar man er flere om en Fører betaler man hver sin Part , men i dette Til - fælde havde jeg jo taget Føreren alene og vilde gaa med ham selv om Ingen flere skulde samme Vej , ikke sandt ? En Skygge af Despekt over at jeg ikke kunde Tysk kunde den nette unge Mand daarligt skjule , men han haabede aabenbart at blive for - staaet . Da forberedte jeg ham en Lektion , HARDANGER 131 idet jeg svarede ham med en glad Gestus , som kunde betyde baade det ene og det an - det ; og saadan var det gaaet til at vi havde faaet dem paa Slæb . Men Endre Lisæth kunde Tysk ! Da vi var kommen over Bræen , og de tre Tyskere erklærede at nu skulde de en anden Vej , og Farvel og Tak , lænede han sig til sin Hakke , saå paa dem og sagde : Sie haben drei Kronen zu bezahlen , ein fur jeder - mann ! — Lange Miner ! Et saaret , stikken - de Blik til mig , som kunde være saa smaa - lig ! Haanden kom ud af Elendighedskappen med Pengene . Saa vendte vi dem Ryggen og gik op over Skraaningen mod den første Varde . Nu skulde Tyskerne jo en anden Vej ; men da vi var kommen et Stykke ind i Fjeldet og vendte os , saá vi den første af Tyskerne dukke op ved Siden af Varden bagved ... hvor ufint af os at vende os om ! Vi vendte os heller ikke oftere . Jeg er ikke tyskfjendtlig , jeg har i Tyskr land truffet de fineste og højest kultiverede Mennesker der overhovedet gives ; ikke desto mindre er det en Kendsgærning at hvorsom - helst i Verden man træffer en pøbelagtig 132 HARDANGER Rejsende skal det vise sig at være en Ty - sker ; oplyste Tyskere indrømmer og bekla - ger det selv . Noget som en Forklaring er falden mig ind ved hos H . C . Andersen , i en Digters Bazar , at støde paa Beskrivelsen af en engelsk Turist han havde Lejlighed til at rejse med i Italien , en Person der Træk for Træk genkalder den moderne rejsende Tysker af Middelklassen saadan som vi ken - der ham , ganske den samme naive Egoisme , Griskhed og Anmasselse . Typen er nu utæn - kelig som engelsk , her er den totalt forsvun - den og har givet Plads for vore Dages enten lidt trætte eller omvendt rekordjagende men under alle Omstændigheder tilbageholdne og personligt forfinede Englænder . Men skal man tro H . C . Andersen er den nuværende høje selskabelige Kultur Englænderen ud - viser gaaet gennem et lignende Udviklings - trin som det der karakteriserer det moderne tyske Turistuhyre , og det for ikke mere end godt et halvt hundrede Aar , et Par Genera - tioner , siden . Skulde det være Trafalgar og Waterloo der gav den halvdannede Englæn - der Mod til at promenere sin Uopdragenhed i Evropa den Gang , og er det Sedan der be - HARDANGER 133 vidst eller ubevidst ligger bagved Pølsety - skerens Uforskammethed nu ? Folkepsyko - logien er et grumme usikkert Tema ; men den Stemning man bringer med hjemme fra , fra sin Nation , maa dog vel have en Aarsag . Hvis Hypotesen holder Stik skulde man vel tro at Tyskerne i Øjeblikket er Fremtids - folket , som Englænderne var det for et halvt Aarhundrede siden . Nationale Imperator - fornemmelser parret med personlig ublu - færdig Appetit kvalificerer til store Ting . Det er den ny John Bull , men denne Gang paa Kontinentet ; det historiske Privilegium der før var Englænderne privilegeret , den simple selvfølgelige Ejendomsret til Alver - den , er gaaet over paa tysk Haand . Nu mangler der bare Kolonierne . Unægtelig , naar man ser hen til Nutidens England som af bar Kultur synes at skulle falde tilbage i Køen mellem Nationerne , ønsker man sig ikke den tyske Turist mindre selvisk brutal end han er . Bag ham ved man dog at der staar en Kærne af de mest aandeligt gennem - trænede og fremtidsmægtige Folk Verden nogensinde har set . 134 HARDANGER Paa Bræen var der dejligt i den varme Regn . Tyskerne galede ikke generende , de gik med Livet i Hænderne og rutschede nu og da overende , har sikkert faaet et Afsnit med rigeligt forekommende og understreget Lebensgefahr i Dagbogen . Vi krinklede os frem langs Ryggen af den foldede Is mellem Revner og Spalter , hvori Vandet stod som Krystal og Huler aabnede sig hvidgrønne og blaastensfarvede i Dybden , vi passerede Bække som rislede ovenpaa Isen og styrtede sig ned i dybe flaskegrønne Brønde , der lig - nede Trompetmunde , hvori en Afgrundstone spøgede . Alt sætter sig Spor paa Bræen , noget Støv der er blæst herop smelter sig dybe vandfyldte Huller som Bøsseløb ned i den blaa Is , Lemæner som altsaa ogsaa har forsøgt at forcere Bræen ligger døde paa Bunden af dybe rørformede Grave i Isen . Overalt risler det af Væde og pibler skørt i den porøse , klingende Is . Dybt under os hører vi et Brus af Grundvandet der baner sig Vej med stærkt Fald over Klipperne , jeg véd ikke hvor langt nede under Ismassen , HARDANGER 135 en forunderlig fortrolig Lyd som af et un - derjordisk stort Foraar . Mig Uforbederlige mindede dette Brus og - saa om Trafiken i de store Byer , og da den grønne gennemskinnelige Is paa Bræen godt kan ligne Prismerne i Fortovet over en Lyskasse eller Glastaget paa en Banegaard , gik jeg og fablede om en uhyre stor mo - derne By der laa og murrede dybt under vore Fødder , flere Millioner Indbyggere , hvoraf nogle maaske havde opdaget at vi gik og foranstaltede Bjergbestigning oppe paa Taget ; jeg syntes jeg hørte Klapsalver dybt nede og bukkede artigt for Publikum hvor jeg gik . Senere , da jeg var kommen ned i Niveau med Havfladen igen og op gennem den smalle , bratte Simedal fik Øje paa Bræen vi havde passeret , lignede den virkelig et blaat riflet Glastag der i en svim - lende Blænding af Sol og Fjernhed hang der højt oppe ind i Himlen , Verdenstaget ! Med blotte Øjne vilde man ikke kunne skelne et Menneske der gik deroppe . Det regnede uafladeligt mens vi gik over Isen , det samme Regnskyl der nede i Dale - ne fik Jernbanelinjerne til at flyde ud og blev 136 HARDANGER Aarsag til at et Tog forulykkede . Is og un - derjordiske Floder forneden og en regnende Himmel over Hovedet , Vand og Vand der gennemtrænger Alverden , saa at man faar Munden fuld af fersk og frugtbar Smag . Syndfloden , det gamle Tøbrud , Foraarsbru - set , som ernærer Haabet paa Jorden og be - frier mit Hjerte ! Vaad som en Odder gen - nemstrømmes jeg af Tak i Bevidstheden om efter ringe Formue at have været med til at forvandle hvad der før var et Symbol paa Fortærelse og Død , den store Iskulde , til en frodig , livgivende Idé . Og idet jeg igen hø - rer Bruset under Bræen , der minder mig om Battery Place , knitrer det igennem mig af Fryd : Bræen og Byen ! Grotte ! Nu kvær - ner mit Hoved ! Hør , vi skulde vel se at komme ned til Fosli ... en Evighed siden jeg har set en Avis ! Endre Lisæth og jeg gik den Dag en seks Timers Tur paa fire Timer — der var noget der trak . Efter at have passeret Bræen gik vi over et stort Fjeld der bar pragtfulde Spor af Glacialtiden , udstrakte totalt plane Granitgulve med her og der en mægtig Flytteblok paa flere Hundrede Tons Vægt HARDANGER 137 stillet op paa Enden , som havde Vorherre leget Columbus ' Æg med den ; lange dybt indarbejdede Skurstriber der fik den haarde Klippe til at minde om nylig sammenføgne Driver . Mos og Lav stod i runde Puder og svulmede under Regnen . Endnu et Fjeld gik vi over , saa begyndte vi at komme ned fra Snegrænsen . Den første Lyng i Blomst hil - sede os , og nu mødte vi efterhaanden Høj - fjeldsvegetationen , Kæruld , Polarpil , Dværg - birk etc . Her er Revling , kendt fra Heden hjemme i Jylland , og Blaabær , som allerede er modne . Hvor rørt man bliver over de smaa Væks - ter , som kryber saa højt tilvejrs for at møde En . Man synes man har været en Menneske - alder paa Fjeldet . Og hvad er det — Folk ? Stemmer ? — noget basker i Dværgbirken og skræber himmelhøjt : jeg blir saa skræk , skræk , skræk , saa forskrækket ! Det er Ry - pen , Hunden der har rejst dem staar med et næsvist Hoved ovenud af Krattet og ser efter dem . Det første Levende vi møder paa Fjeldet . Længere nede ser vi to smaa Falke , der klipper elegant i Luften med de fine lysegraa Vinger . Birken begynder at naa 138 HARDANGER Mandshøjde . Vi er paa en stor Skraaning ned mod Fosli med Udsigt tværsover Dalen til Hardangervidden , uendelige , øde , sorte Plateauer . Heroppe i Lien ovenover Fosli kom vi til en Sæter , den første Menneskebolig . Den laa som en uregelmæssig Skrue af Sten , bygget op af de samme flade Heller der flød omkring i Uren og derfor vanskelig at skelne fra Omgivelserne . Dog det røg fra Taget , saadan en blaa , god Røg at se . Fa - miljen heroppe var fra Simedal , de var hjemme da vi kom , Konen og tre Smaa - piger i Færd med at gøre Ost . Manden travlt beskæftiget med at beskære Birkeris til en Lime . De talte ren Dialekt , et Sprog der lød besynderlig gammelt , maaske mere ved den syngende , inderlige Betoning end ved Ordforraadet . Oldnordisk var den jord - slaaede , halv underjordiske Luft de levede i , sært gennemflakket af Ilden under den store Vallegryde og af det matte Ovenlys fra en Rude i Taget . Rundt langs Væggene i det lave skumrende Rum stod Hylder med flade skurede Mælkebrikker , Husgeraadet var hjemmegjort og af Træ , gammelnorske HARDANGER 139 Boller og Trug , en Morter af Træ til at grutte Kaffebønner i , alt yderst tarveligt og forfærdiget udelukkende til sit Brug . Ægte gammeldags var det ogsaa at Ingen holdt op med sit Arbejde fordi vi var kommen , skønt Interessen i Stilhed var stor og de var Gæstfriheden selv , Manden fortsatte imid - lertid ivrigt snakkende sit Arbejde og lavede to Limer mens vi var der , Pigerne øste Ost op i en Træskaal og bearbejdede den med en Slev . Forunderligt at Kvinderne paa Landet i Norge arbejder med alle Grejer staaende nede paa Gulvet , i en foroverbøjet , ganske sammenbukket Stilling med Enden lige til Vejrs . Saadan malker de ogsaa Gederne , med Dyret mellem Knæene og omtrent staa - ende paa Hovedet for at naa Yveret . En Skik der minder om de Vildes Hvilestilling og sandsynligvis er urgammel . Negerinder la - ver deres Pottemagerarbejder paa samme Maade . Pigerne var mere end tarvelig klædte i grove og overalt bødede Klæder og Træsko uden Overlæder , men de havde klare fine Ansigter og et smukt broncefarvet Haar lagt i faste Fletninger rundt om Hovedet . 140 HARDANGER Den Atmosfære af dyb Tarvelighed og gammel ubrudt Arbejdsomhed der slog mig i Møde her paa Sætren troede jeg ikke eksi - sterede mere . Den gik af Brug i Danmark for et Par Menneskealdre siden , jeg har lige naaet at se dens sidste Levninger paa afsides Steder i Jylland for en tredive Aar siden . Det springer i Øjnene at Folk er smaat vant i Norge , at det er et fattigt Land ; men jeg lykønsker det til endnu at eje en Befolkning med den primitive Nøjsomhed i Behold . De kan tidligt nok naa gennem Velstand op til Proletarkulturen , som er saa velkendt i Kjøbenhavn , hvor den arbejdsløse Indvan - drer betler ved Dørene , for bagefter naar man har givet ham et Stykke Mad , som bedre vant at smide det fra sig paa Trappe - gangen . Familjen paa Sætren var iøvrigt slet ikke fattig , det var Gaardfolk nede fra Simedal som om Sommeren drager paa Fjeldet med Kreaturerne . Norge besidder i sit Landbrugs særlige Indretning en betydningsfuld moralsk Fak - tor , idet Sætren , Urtrinnet , ligger over den sikrede nutidsmæssige Gaard nede i Dalen , HARDANGER 141 saa at samme Mand forbinder sin Bedrift med Erfaringer fra dens Oprindelse og ikke glemmer hvad han er værd . Omvendt ude - lukker de strenge af Naturen paa Betingel - ser tilmaalte Kaar ikke at Beboerne paa fuldt moderne Maade søger at faa saa meget ud deraf som muligt . Endre Lisæth fortalte mig at Bønderne nu var i Færd med at ind - føre Maskin - og Fællesdrift paa Sætrene til en mere tidssvarende Fremstilling af Osten . Saa skal der kun Marked for den . Jeg véd ikke hvorfor f . Eks . den fortrinlige norske Myseost ikke skulde slaa an paa Verdens - markedet lige saa godt som den hollandske eller Camembert ' en , for ikke at tale om det danske Smør . Endre Lisæth selv er en Mand med Ud - videsans , skønt han sidder paa en lille Fjeld - gaard ovenover Korngrænsen og end ikke kan faa Byg til at gro i den tynde Luft . Jeg saa hans Bedrift . Maatte jeg tænke paa Berg - thorsvol , da jeg havde været inde hos Fami - lien paa Sætren , saa mindede Endre Lisæths Stue mig om de Blokhuse Nybyggerne i det første Amerika boede i , paa Daniel Boones Tid ; den var helt af Træ — som i sin Tid 142 HARDANGER var bleven slæbt paa Hesteryg herop , Stok for Stok — og indvendig dannedes Væggene af nøgne , umalede Fjæl , i mine Øjne et stil - fuldt Tapet . Ellers intet Spor af Udsmyk - ning . I Huset 8 Børn . Driften hviler udelukkende paa Græsning , Beite ; om Sommeren er her Føde for 25 Køer , om Vinteren kun for 6 . Desuden gaar Endre Lisæth paa Jagt og henter sig nu og da en Ren oppe paa Hardangervidden , samt fisker ikke lidt Ørred i Vandene . Hans Børn plukker Multer og andre Bær , og endelig gaar han Fører i Sæsonen . Vinteren , tre - kvart af Aaret , falder bitter , det er det ene - ste jeg hører ham beklage sig over . Ellers grunder han paa Forbedring af sin Lod , viser mig et indhegnet Stykke omme bag Gaarden , hvor han prøver sig frem med baade inden - og udenlandske Træsorter . Det er over Trægrænsen og altsaa „unaturligt " , og de fleste Planter dør da ogsaa for ham , men der staar virkelig nogle unge Lærke - træer af en vis kanadisk Sort og nogle Gra - ner som lader til at trives . Muligvis vænner han dem til , og det er da ikke daarlig gjort . Kartofler vil godt gro , han har en kraftig HARDANGER 143 Ager , som just blomstrer for Tiden og ser ud som et helt eksotisk Bed . Staar ikke an - det i Flor heroppe , saa gør Kartoflen og Tak - nemligheden . Hos Endre Lisæth spiste jeg Multer og maatte lette paa den lille fugtige Nyfødte for at mærke hvor tung den var . Lækker tung var det lille suttende Utyske , det er vist ; men Moderen , for hvem det var den ottende , lignede en Aand . Hun havde noget lappisk i Trækkene , en vild , skjult Sødme . Hu hej , for tyve Aar siden ! Nogle store Drenge kom ind , knippelstærke og med ulveagtige lodne Bevægelser , sidelængs og mens Øj - nene passede paa . Paa den Boplads giver de Tilværelsen fra sig saadan som de har faaet den . En anden Gang vil jeg med Endre Lisæth ind over Hardangervidden . IV . Fra Fosli gaar Vejen et Par tusinde Fod ned i Dalene , først i bratte Zigzagslyngnin - 144 HARDANGER ger ned til Maabødalen , til man kommer til banet Vej , saa med Skyds om man vil langs Eidsfjordsvandet til Vik , hvor man er i Ni - veau med Havet igen ved en af Hardanger - fjordens Forgreninger . Dejlig er Maabødalen , hvor man under en Times Nedstigning møder en rigere og rigere Vegetation , indtil den tilsidst er normal , med Pil , Røn og fuldvoksne Birke . Man ser en Finke igen , en Sommerfugl , og overalt straa - ler det vilde søde Blomsterflor , de samme Arter vi kender fra Danmark , men her vin - kende ned fra Sprækker og knap nok finger - brede Hylder paa den lodrette Fjeldvæg . Hvor alt gerne vil gro i Norge ! Er der bare et Fin - gerbølfuld Jord i en Fordybning paa den bare Sten vokser der en Urt saaet af Vinden og fuldbringer sit Liv i det Smaa med Blad og Blomst i Solskinnet . De store Klippeblokke ude i Elven danner hele hængende Haver med en tyk Mospolstring , hvori der vokser Græs og yppige gule Blomster , selv begyn - dende Smaatræer . Højtidelig og skøn er Formiddagen , mens man stiger ned fra Højden med Tordenen fra Vøringfos inde i Dalbunden svindende HARDANGER 145 bag sig , og Skoven mere og mere kraftig i en stedse fyldigere og tilsidst mandstærk Procession kommer En i Møde . Dalen , en vældig Kløft i Jorden med himmelhøje Fjel - de staaende tæt ind mod hinanden paa begge Sider , er saa solet og urstille , Elven bruser med voldsom Strøm af Sted i sit Leje af kæmpemæssige nedfaldne Klippeblokke , men ogsaa i dens uafladelige Bulder er der en Stilhed som dulmer . Højt mod Himlen glaner de øverste bratte , fuldkommen nøgne Fjældvægge . De staar der , uddøde i Dagen , som de ikke tager imod og ikke giver igen , de synes ikke at have Væsen — og dog traf det sig , at jeg kom til at høre Fjældet tale . Tilfældigt ser jeg op mod en af Tinderne just som et mindre Sten - ras løsner sig og styrter ned , flere store Blokke og en hel Del Grus der efter en Skriden og et tilsyneladende ret langsomt Fald ender i en Røg nede paa den keglefor - mede Erosionsvold , der skraaner ud fra Fjel - dets Fod . Det Hele foregik lydløst for mine Øjne , og først en god Tid efter kom Lyden deroppe fra , en fjern Skratten , efterfulgt af nogle kvalte og ensomt hostende Fortoninger 146 HARDANGER i Luften . Det var som om jeg havde hørt det skrumle i et overjordisk stort Timeglas , idet nogle Korn dryssede ned og føjede sig til Pyramiden af dem der allerede var faldne . Selv Bjergene rinder ud . Ekko svarede igen i den tomme Dal og gentog Lyden flere Gange , som en gammel , gammel Mand . Jeg havde hørt Bjergets sære Stemme , en luftig Enetale som var længe om at naa ned og lød som om den kom gennem Dyner i Rummet . Saa tav og blundede Fjel - det igen . Det havde kun gabet og ved den Lejlighed tabt en Tand ; hvad det var det vilde sige var ellers kun at Tiden er lang , ho , ho , lang , aa ja , lang , sagde jeg — men den gaar ! Senere , et Par Dage efter , da jeg havde været oppe ved Buarbræ og satte mig til Hvile en Timestid nede ved Elven , der og - saa her skynder sig umageligt mellem Klip - per gennem Dalen , blev jeg indviet i Elvens Fortrolighed . Ogsaa her var der solet og rugende stille , og det ikke fordi Folk var rejst bort , men der var faa af dem , og de stak et eller andet Sted i Færd med Høhøsten eller oppe i Skoven , uden at lade sig mærke ; HARDANGER 147 saa stille er her altid i Dalen . Hist og her staar der et Staaltraadskabel spændt fra Bunden og højt op i de skovklædte Lier , det bruges til at fragte Hø eller Brænde ned paa . Naar man giver saadan en Traad to - tre Stød med Haanden løber der to - tre Bølger op ad den og bliver hurtigt borte lodret oppe hvor man ikke kan følge dem mere ; men lidt efter kommer de løbende tilbage og slaar en to - tre Gange i Haanden , giver igen hvad man har givet dem . Saadan er de . Stille ! Elven bruser , bruser . Græsset ved Siden af mig staar blegt i Middagssolen , det er fuldt af Løvetand som rækker sig lige op paa strakte Stilke med fuldt udspilede Kroner som gule Tragte der drikker Lys , i en Ild over hele Hovedet af stum Forga - belse i den nøgne Sol . En enlig Digitalis med uanstændige Kulører staar et Sted i fugtig Skygge under nogle Buske . Musevikke kry - ber mellem Tuerne med de blaa Klaser og finnede fine Blade , en af de Planter jeg var forelsket i som Barn ; den minder mig for Resten om Mimosen i Troperne . Ovre paa den anden Side Elven kommer nogle Geder frem i Ellekrattet , lægger sig paa Knæ ved 148 HARDANGER Strømmen og drikker , gaar saa videre vir - rende med Halestumpen cg svinder mellem Blokkene . Ikke en Vind rører sig . Er her nu godt ? Aa , jeg véd ikke om Ens Uro bliver mindre af at sidde ene med den paa et roligt Sted . En Falk slaar ned paa et af Staaltraadskablerne , sidder som om den hvilede sig i det tomme Rum og kaster sig saa ud igen , hvorhen , og hvorfor , indtil den svinder som et Askefnug i den hvidlige Luft . Hvis fordømte Sjæl var det ? Da var det jeg hørte Elven . Flere Gange syntes jeg jeg havde hørt en Stemme , nogen der talte , men glemt det igen . Nu hørte jeg det med ét tydeligt og lige ved og forstod at det var Elven . Noget rumsterede nede paa Bunden af det rivende Vand , store Sten der flyttede sig efter lang Tids Underhuling og gnavede mod hinanden eller kom til Hvile i en ny Stilling med dumpe underjordiske Drøn som af en fjern Salve . Det var længe imellem Elven sagde noget der kom fra Hjer - tet , for det at den naturligvis bruste og rendte , hvad , det gør vi jo allesammen . Men paa Bunden har den et gammelt fornemt Tempo , dér giver den sig Tid . Foroven Fut , HARDANGER 149 Skum og Trafik , i Dybet knager Aarhundre - derne . Denne Rallen der og disse Stød , kvalt under en hemmelighedsfuld Masse Vand , er det der gør Stenene runde . Godt at aande med her . Jeg véd det , uden Følelsen af det der varer har man ikke blivende Sted i Nuet . Jo , her var godt . Men inden jeg kom saa vidt rejste jeg gen - nem Maabødalen til Vik og derfra med Dam - per til Odda . Vel nede paa Landevejen , som er hugget ind i Foden af de bratte Fjelde , tog jeg Skyds og hilste paa min Yndling , den lille rappe og allerkæreste Traver , Nordbag - gen . Ek Knøs kørte for mig , og det er nu min bedste Fornøjelse at dele Rejse i et smukt Land med saadan en trohjertet Bon - dekarl , der kan fortælle En hvad man vil vide , men ellers tier naturligt stille og bare gør Livet sundt ved sin Nærværelse . Hvor Hesten traver livsaligt , det er nedad , og vi skal hjem ! Vi styrer i lige Linje løs paa Kul - tur og Dampskib , Post som venter , og Jøs - ses ja , Aviser ! Uvilkaarligt flyver jeg op og ned i Luften med Øjnene , som naar man læser Aviser og gaar Spalterne igennem , det er Skrædderen der kommer ned fra Vid - 150 HARDANGER derne og begynder at blive Skrædder igen . Hu , men hvor sidder man godt i Niveauet ! Efterhaanden som vi ruller ned i Dalen faar jeg det ene varme Pust i Ansigtet efter det andet , som Viftet fra en Kvindes Skørt hvad behager , jeg maa uvilkaarligt se — mig om , hvor det kommer fra . Det er sim - pelthen Sommeren nede i Dalen vi nu kører ned i . Der ligger en hel anden lun Luft her - nede , og man har rent glemt Varmen oppe paa Fjeldet . I Vik , den lille Hotelby , blæser det kraftigt , en i Forhold til mine Vaner hed Vind , som kaster sig temmelig voldsk om - kring mellem Husene og foranlediger mig til at tro mig overfaldet af en hel Mængde unge Piger , som vil kysse Nordpolsfareren og bære ham i Guldstol og jeg véd ikke hvad — saa , saa , er I gale ! Véd I ikke at jeg er en fortærende Højfjeldspræst , som har ligget i Lage oppe paa Vidderne ; gaa væk med jer og lad være at blæse mig saa varmt ind i Ærmerne ! Væmmeligt at blive omfavnet af nogle bløde Tøse , naar man lige har faaet Livsanskuelsen godt frossen til . Nu skal man vel til at blive flydende igen . I Vik er der foruden Hotellet nogle faa HARDANGER 151 Huse nede ved Dampskibsbroen . Den gamle By , flere store Gaarde og mindre Pladser , ligger oppe paa Voldene , en Moræne som spærrer Dalen , og Alt er indrammet af 2000 Fod høje , skumle Fjelde , som kun aabner sig ud mod Fjorden . Vandet i Hardanger - fjord er opalblaat af Tilløbet fra Bræerne . Ovre paa en af Aaserne ser man den første rigtige norske Gaard igen , en lysegrøn Plet med forskellige spredte Bygninger midt paa den mørke stejle Bjergside . I Vik er der en lille Kirke , med kalket Raastensmur og Spir af Træ . Lukket og laa - set som alle Kirker i Norden , den Vejfaren - de faar blive udenfor . Døren er for Resten morsom , gjort i ét af en eneste svær Planke , der stikker et helt mægtigt Træ i den . De Gamles Ting var som de selv , gjort af ét Stykke ; vi andre flikker vort Pindeværk sammen af lutter Stumper . Kirkegaarden er temmelig øde , svære Rullesten stikker op af den skarpe Muld mel - lem Gravene , hvor nogle Trækors staar og taber Armene . Et endnu frisk Jernkors for - tæller at her hviler Guro Toresdatter Sebbe , 1845 — 88 . Det eneste der lader til at ville 152 HARDANGER gro heroppe paa Gravene er Røllike , Mal - urt og Regnfang , netop de tre Urter der lug - ter saa bittersødt af Forgængelighed og dyre - bare Minder . Hvor de passer godt paa Kir - kegaarden , her er en Duft af dem som ved Bredden af Tidens Hav . Og de staar saa godt til Bøndernes Grave , de dufter som de Gamles Stuer og Alkovesenge og som deres Medicin . — Ak , „Krydderposen " , den vi fik bundet paa Kinden for Tandpine og vædede med vore Taarer ; i den var der baade Røl - like , Malurt og Regnfang , foruden mange andre kraftige Urter , det kan nok være den duftede stærkt naar den brændevarm blev lagt til Hovedet . Malurten synes at være plantet paa Gravene her med Vilje , en køn og dybsindig Tanke . De fleste af Gravene er mærket med et Kors eller en Plade , gjort af en flad Stenhelle . Paa et Par Styk - ker henligger der en Ramme af Træ med Hjørnestolper og Huller til Haandtag i En - derne , ganske som et Sengested ; kan det være Skik her at give de Døde Sengen med op paa Kirkegaarden ? Andre Grave vilde være sporløst udslettet hvis der ikke stod en vildtvoksende Busk Regnfang af en af - HARDANGER 153 lang firkantet Form der røbede Graven end - nu . Hvor frodig Regnfangen bliver her , høj og tæt som en hel lille Lund for sig og med en Guldskat i Toppen af alle de smukke gule Knapper . Regnfang lugter næsten alt - for levende , en vild , kær Duft som af en Piges Arme . Ingen kommer ind her . Man mærker for - underlig lidt til Liv i Bygden , skønt det er en almindelig Hverdag . En Pige staar og hænger Tøj op paa en Snor bag en Gaard ; et eller andet Sted hvor man ikke kan se ham er der en Mand der minerer , Hammer - slagene paa Boret kommer afmaalte og ro - lige som en Puls i Landskabet . Et Faar bræ - ger , nogle Børn støjer op over noget , det taber sig snart igen . Ellers taler kun den overmægtige Natur . Fra de høje , sorte Fjelde staar der et evigt Brus af Fosse , som kommer ned fra den evige Sne og hænger som Sølvstrimer ned ad de furede Vægge , fra Elven bruser det , og den hede Vind bruser , falder over Bir - kene og nikker dem , saa de nejer sig næsten fladt hen ad Jorden . Skyerne gaar under Fjeldtoppene , hvor nogle af dem slæber sig 154 HARDANGER fast , det truer med Regn men kan ikke blive til Regn endskønt Vipstjerten spiller hen over Grønsværet og varsler Forandring . Vejret svulmer oppe i Lydhullerne i det lille Spir , det blæser og bruser , men hvor stille inderst inde ! Det er den trange Dals Stil - hed , i den lever og dør man her . Det er jo lyse Nætter . Endnu Kl . 10 om Aftenen kan man sidde ude og læse , om man vil . Mens jeg ser mig om i Byen , kom - mer jeg udenfor en Husmandsstue til en lille Pige der har bygget sig en dejlig „Gaard " ude ved Vejen , en Ring af Stene , hvori hun selv sidder og har travlt med at sy . Hun har Moders store Saks , en af den Slags man klipper Faar med , inde i Ringen hos sig og sysler med en Stump Linned , som aaben - bart skal laves til en Særk for Dukken , en Skabning uden Ansigt , som imidlertid maa henligge særkeløs paa Jorden . I et Hjørne af Ringen har den Lille bygget en Stue , som ovenpaa er pyntet med en kostelig Ende Blonder , man maa lægge sig helt ned for at kigge ind i den . Den er pragtfuld , et Pro - spektkort optager næsten hele Bagvæggen som et Kolossalmaleri , og inde i Sofaen sid - HARDANGER 155 der to Konkylier , der aabenbart fører en meget snoet Samtale med Øret af en Kop som sidder paa Krakken , og Nøglen til en Sardindaase der er kommen i Besøg og som med sin Blikspiral endnu siddende om sig ikke lader til at give Konkylierne noget efter i Snoethed . „Gaarden " selv , som er prydet med flere herlige Potteskaar , har en Port der er lukket med en „Grind " , alt overordentlig nydeligt . Den lille Pige bliver siddende ganske ufor - styrret og vil gerne snakke med den frem - mede Mand om sine Ting , hun er ikke Spor af trykket eller ufri , det fregnede Ansigt med smaa , lodne Øjne titter intimt og alfeagtigt i Sommertusmørket . Jeg faar alt at vide om hendes Leg , hun synger eventyrligt i Stem - men som en sød og gammelklog lille Moder , der nok kender Virkeligheden men forstaar at bilde sig smukke Ting ind endda , Barnets paradisiske Ironi . Jeg var nok ikke Barn mere , men hun behandlede mig dog som en gammel Bekendt , og jeg begyndte virkelig at føle mig som hjemme . Da , mens vi snak - kede alvorsfuldt sammen om Tingene , kom Husmanden selv til Syne og sagde good 156 HARDANGER evening , Sir , til mig , saa mærkede jeg at jeg var Turist , og lettede mig for at gaa . Men forinden havde jeg set Lejlighed til at praktisere en stor Skilling ind til Kon - kylierne i den lille Piges Allerhelligste og gik bort , glædende mig til at hun skulde finde den mellem sine andre Skatte . Var det forkert ? Havde jeg bragt en Nibelungen - hort med samt dens Forbandelse ind i hen - des uskyldige Fantasiverden , og maatte nu Konkylierne dø , dræbte af Sardinnøglen , der igen falder for Øret af Koppen , som stikker sig , saa at de tilsidst allesammen er døde og Eventyret ude ? Ja , det var bagefter og for sent at spørge ; men man spørger . V . Da jeg var kommen om Bord paa Dam - peren i Vik var Fjeldeventyret ude , jeg var igen midt i Civilisationen . Odda er Knude - punktet for Turisttrafiken i Hardanger , her HARDANGER 157 er flere Hoteller , curio - shops ; alt hvad der skal til . Naturen har her en Duft af Pir - ringsmiddel , den er lagt op , Pris saa og saa meget . Paa Hotellet bød man mig Renbøf , ægte Rensdyrkød fra Vidderne , meget gam - melt . Jeg erklærede , med en Ed , at jeg var Vegetarianer . Nu maa det dog siges , at det klassiske Hardanger , Fjorden ind til Odda , aldeles ikke falder kedelig fordi den er berømt , og at det i Virkeligheden ikke virker en Smule forstyrrende at nogle udenlandske Med - passagerer reagerer mere eller mindre stu - pidt til hvad de ser . Gennemsnittet er naivt optaget af at konferere deres Indtryk med Rejsebogen og synes aldrig at kunne blive trætte af at slaa fast at Udsigten og Bogen stemmer ; det er deres Tilegnelse , og den skader da ingen . Man har snarere lidt ondt af dem , fordi de ofrer Penge og Tid paa en Beskæftigelse , at se sig om , som de savner Forudsætninger for . Desuden , paa hvilket Patent beror den æstetiske Opfattelse af Na - turen som til enhver Tid lader det gaa ud over den aandsforladte Turist ? Hvorom al Ting er , Hardanger er dejlig . 158 HARDANGER Det høje Land der ligger med Folgefonnen øverst og gaar med Foden ned i den blaa - grønne dybe Fjord er virkelig et Panora - ma det lønner sig at sejle ned forbi en smuk Formiddag . Her er et Landskab ligesom rejst paa Højkant , saa at man i et Blik kan overse det ikke blot topografisk men som Type paa Bebyggelsen i Norge og til - lige som et Snit gennem paa én Gang Lan - dets Tilblivelseshistorie og Jordens Zoner . Øverst som et Tag den evige Sne med de grønne Bræer hængende ud mod Randen , saa det bratte fuldstændig nøgne Fjeld , der gaar over i stejlt nedadskraanende Marker af Blokke og Grus , hvad man kalder en „Ur " , og som endnu er uden synlig Vegeta - tion . Saa kommer de høje i Vidder og Fald udbredte Strækninger der ligger over Træ - grænsen men begynder at se grønklædte ud . Her øjner man i Kikkerten de ensomt beliggende spredte Sætre . Længere nede gaar det grønne over i Skov , gradvis , og ne - derst paa de brede Aaser aabner Skoven sig for de lyse Pletter og Oaser hvor Bygderne og Gaardene ligger . Om en af dem hedder det at Beboerne maa have al Ting hejst op HARDANGER 159 i Kurve ; der er hverken Vej eller Sti derop . Kornet staar paa „Staur " derinde paa de hældende , uregelmæssige Agre . Man bliver aldrig træt af at glæde sig over den sejrrige Kamp mod en umild Natur som Landbruget i Norge gennemgaar endnu lige for Ens Øjne . Man ser det første Landnam for sig , Bygden , hvor Betingelserne allerede for Aarhundreder siden blev fundet gode , og man ser Udflytteren , den ensomme Fjeld - gaard der er bleven ryddet paa et vanskeligt Sted men holdes i Drift . Selv den allerynke - ligste stejle Lap Jord lukket inde ved Fjord - bredden mellem Fjelde og uden Udviklings - muligheder bærer en Hytte og er under Dyrkning . Man holder paa Forhaand af dette Folk , blot man ser ind til dem fra Søen . Og saadan er det rundt hele Norges Kyst . En fattig Nation ? Det er Jordens rigeste Land i Retning af Urstof for Fantasien og Lejlig - hed til Udvikling af Karakteren . Her falder det mig ind at Norge til Ud - tryk for sin Naturs Egenart selvfølgelig har haft Brug for og har maattet gennemføre Gloser og Sprogvendinger som det danske Fællessprog ikke har . Til almindeligt lite - 160 HARDANGER rært Brug derimod , Hjertets intime Histo - rier , fagre Bekendelser , eller , til Forfrisk - ning , en Omgang muggen Socialisme , fore - kommer det mig at man med Fordel kunde betjene sig af Dansk en Tid endnu . Tværs over Hardangerlandskabet ned gennem alle Zonebælter hænger Fosserne og forbinder den evige Sne med Søen . De bruser ud mod Skibet , en sval , fjern Sang . Lad dem aldrig løbe ud ! Men et Sted i Nær - heden af Odda , hvor man endnu kan se paa Fjeldsiden at der har hængt en Fos som et udslagent Haar , ligger der nu to , tusind Fod lange svære Jernrør af den mønjerøde Farve der taler om Industri , og nede ved Søen staar der en Fabrik , hvorfra Standere med Ledningskabler rækker sig som Fang - arme ud til Siderne . Turbinen ! Elektricite - ten ! I Odda staar der en Fabrik med fem koniske Skorstene , som sender en tynd violet Røg blandet med lys Ild op i Dagen . Carbidfabrik . Nu kunde man lige saa godt være i Belgien eller i Westfalen eller Pitts - burg . Lige saa ufornuftigt , i alt Fald haabløst , som det vilde være at stemme sig imod den HARDANGER 161 Udvikling som disse Anlæg indvarsler , lige saa uhjemlet i Fremtiden er det at møde op mod Turiststrømmen i Norge og dens Føl - ger . Jeg forstaar Hamsuns Angst for hvor - dan det skal gaa den norske Bonde naar Landet aabnes op , jeg har selv set en Kultur gaa til Grunde hos Landbefolkningen i Dan - mark , uden at den endnu er bleven erstattet af en ny lige saa harmonisk som den gamle . I Danmark er det ikke Turiststrømmen der har gjort det , skønt vi lever i et rigtig sevær - digt Land — men Meredianstøtte , faldende Vand og Bjerge med Hul i har vi ikke , vi har kun Thorvaldsens Museum — ; det er hos os den moderne Industri , Maskinen , der har forvandlet Bonden . Jeg ønsker det ikke usket . Og jeg spørger Hamsun , ved hvilket Middel haaber han at hæve Almuen i Norge op fra Naturtilstan - den , uden netop gennem de moderne Opdra - gelsesmidler en masse . Maskinen som giver Folk Frihed og Trafiken som udvikler deres Horisont ? Sproget binder ikke , ikke en Gang et Landsmaal , og lukke et Land af for Fremmede er en uigennemførlig Tanke . Her er der noget som Bonden skal igennem , og 162 HARDANGER man kan kun hjælpe ham ved en Art aande - lig Vaksine , en Smitte der afsvækker Sygdommen paa Forhaand ; her har Skriben - ten sin Opgave , lad ham pode det Nye paa sig selv . En anden Sag er at det næppe er nødven - digt at fremskynde Udviklingen ved en di - rekte Beskyttelse af Turistvæsnet , og jeg tror med Hamsun at det ikke en Gang be - taler sig . At rejse i Norge er ved Gud endnu saa billigt at enhver Udlænding lever un - der sin Standard og tjener Penge ved at op - holde sig der , Summer som altsaa gaar lige ud af Landet ! Nogen Fordærvelse af Be - folkningen mærker man heller ikke til end - nu , jeg tror ikke Turisterne er saa forfærde - lige med deres Drikkepenge . Herregud , Skydsgutten som man er bleven glad for og giver en Skilling mere end han skal have tager En i Haanden ! Opvartningspigen kvit - terer for et Par Øre med at rødme af Glæde og gøre et stort Kniks for En oppe paa Tu - risthytterne , hvor dog en Mængde Rejsende kommer igennem . Naturligvis , Norge har sine Forretningsdrivende som andet Steds i Verden , man træffer Hotelværter med kolde HARDANGER 163 Furer i Ansigtet , som skal være Høflighed . Paa Bergensbanen er der Restavrationsvogn , og det er morsomt at sidde og spise sin Mad ved Vinduerne i et Tog , men Betjeningen var slet , og jeg gav derfor ingen Drikkepen - ge til den Mandsperson der ikke passede sine Ting . Skal De ha ' Penge tilbake ? spurg - te Odelsbonden . Jeg er bange han havde le - vet for længe mellem skikkelige , taalmodige Turister . Han mindede mig om Kjøbenhavn , jeg fik helt Hjemve . Der bliver sagtens ikke andet at gøre ved Norge og Turisterne , end at overlade det private Initiativ til dem Sagen vedkommer . Man skal ikke præmiere et Onde , men helt at afskaffe det her vilde være det samme som at opgive at bygge Hus , fordi det er brandfarligt . Tiden vil have sin Gang , selv om noget dør . Hvis ikke Bonden blev til - bage , efter at man havde afklædt ham for Uskyldstilstanden , Nationalitet , Sprog , etc , hvad var der saa egentlig ? Ifølge „Yngvar Nielsen " har Mændene i Hardanger nu mere og mere „aflagt sine gamle National - dragter , , , saa at man vel maa tænke sig dem spasere nøgne omkring paa Fjeldet , med 164 HARDANGER mindre noget Nyt af udenvælsk Oprindelse skulde være kommen i Stedet . Bonden er ikke en stillestaaende Ting men et Menne - ske i hidsig Udvikling ; Bjørnson fører ham i sine Fortællinger tilbage til Sagaen , men „en glad Gut " gør han til „Agronom " , og det allerede saa tidligt som i 1860 . I Odda støder man paa Arbejderen , dem der er beskæftiget ved Carbidfabriken , en Type som for et Øjeblik faar En til at glem - me al denne betrængte Bondedom . Et stort Suk undslipper mig , man faar tyde det som man vil , over igen at være i Nærheden af Civilisationens ætsende Luft . Paa Fjorden udenfor Odda ligger Turist - damperne , de store hvide Paladser , med Ev - ropa og mindst det tyvende Aarhundrede om Bord . Odda ser saa blændet ud paa dem med smaa ydmyge Ruder , kun de to Hotel - ler rækker sig ret frejdigt i Bevidstheden om en mondæn Indretning . Den store Tom - hed ? De har smækfuldt , siger de . I Odda staar de unge Karle om Aftenen og hænger paa Gadehjørnerne og trækker i Krog eller fingerer Overfald paa hinanden , forfærdelig stærke Folk , flere kunde godt HARDANGER 165 optræde i Trikot i Cirkus . Paa et andet Hjørne klistrer Pigerne sig sammen , driven - de omkring i en Klump i den lyse Aften . Det er hvad man ser i enhver mindre Provinsby eller paa Landet , ikke i Norge alene , hvor de unge Folk ikke kender anden Vej til hin - anden end den der gaar gennem „Synd " , Hemmelighed og Ruelse . Kunde den nye Kultur derude bringe Kønnene sammen , uden at de tog Skade deraf , jeg mener , kun - de en Paavirkning udefra hæve Kønnene over det Rovforhold de endnu staar i til hin - anden og give dem Rigdommen af hinandens Selskab ogsaa udenfor det rent Forplant - ningsmæssige , der naturligvis ikke bør for - sømmes , og næppe heller bliver det , skulde jeg underskrive den . Det var vel ogsaa hvad Ibsen og Bjørnson betragtede som deres Mission , bl . a . , at civilisere Kønnene i For - holdet til hinanden . Kvindens Frigørelse var vel Hovedmotivet i hele forrige Slægtleds Aandsarbejde . I Overklassen er man paa Vej dertil . Men det brede Folk — ? Ellers , Odda er , mellem Skibene , en stille By , med noget af Provinsbyens ængstelige Idyl . Kirsebærrene hænger modne i Haver - 166 HARDANGER ne , tunge , røde Masser som tynger Gre - nene helt nedad , men jeg ser ingen spise deraf . Det er jo fuld Sommer , men jeg op - dager et og andet gult Blad i Kastanjernes Løv , og Luftens Blaa har faaet en Nuance som jeg med et Hjerte der nu snart er vanr til Forgængeligheden véd hvad mener , og som , Gud bedre det , fylder mig med en sæl - som Lykke . Oppe i Fjeldet staar de vilde dugvaade Lier fulde af modne Brombær der smager som en høstlig Mjød . Ja , Skaal , og Farvel , svulmende Avgustmaaned ! Jeg gik om Bord i et af de store Turist - skibe , bestemt for Midnatssolen og Spitzber - gen , og her slog Evropa straks sammen om mit Hoved . Skibet havde en Ladning næsten udelukkende bestaaende af Franskmænd , taget ind i Antwerpen , og det kan nok være Skralden gik i den fuldt stuvede Spisesalon . Hvilken Mimik med Øjenbryn , Arme og Hænder . — O , Sydlænding ! Her saå jeg da saa igen Kulturkvinden med de dejlige Orchidéhænder , et Legeme som en Musik - strofe og underskønne , tomme Træk . Hvor henrivende at se hende trække Hattenaalen ud af Hovedet et Sted under Hatten , som HARDANGER 167 er en Alen i Tværmaal , og bore den ind et andet Sted , tværs igennem , hun er sejglivet , fin og flygtig som en Tone , men saa temme - lig uden Nerver . Ingen Nation er som den franske i Stand til at levere de mest ekstreme Karikaturer ; der er Folk om Bord paa Skibet af en saa grotesk fysiognomisk Overdrivelse at kun Hogarth giver et tilnærmet Begreb derom . Lige overfor mig ved Bordet havde jeg et Individ med fede Tindinger og Kugleleje i Halsen , gaaende bagover i Haandledene af Kælenskab . Her paa Skibet blev man Gen - stand for den franske berømte Høflighed . Svindel . Med en Del blændende ydre Hokus - pokus skjuler de en brutal Uopmærksomhed , og skjuler den daarligt . Franskmændene er de mindst tilpasningsdygtige af alle Folke - færd . De er ulærvillige som Katte . Jeg vil nu ikke kondemnere en hel Nation efter Indtrykket af nogle Turister . Fransk - manden er virkelig heller ikke til at staa for , naar han livfuldt fylder Luften med sit oui , oui , og samtidig gestikulerer ivrigt , røbende sorte Haar paa Underarmene , han smitter , 168 HARDANGER det er svært ikke at forsøge at krybe i hans Skind , og jeg modstod ikke Fristelsen . Efter en Times Ophold om Bord følte jeg mig næsten som Franskmand , og da hele Ladningen gik i Land for at bese Odda og Omegn fulgte jeg med , glad over at skulle gense Punkter jeg kendte med helt nye Øjne , i bagvendt Orden . Vi tog Skyds til Skjeggedalsfossen , en lang , lang Række af Vogne med flagrende Slør fra Damernes Hatte og smaa ivrige Røgskyer der slog ud fra vore Cigaretter . Men jeg var malkontent . Skyds er ube - hageligt , Vognene har kun to Hjul , og man maa finde sig i at have en Indfødt ved Siden af sig i Agestolen som Kusk , en ildelugten - de Bonde , raabende familiært til Hesten paa sit Sprog saa barbarisk . Benævnelsen Skyds maa iøvrigt antages at være det samme som j ' eusse , hvor gaadefuldt det end synes at give et Køretøj Navn efter Konjunktivfor - men for et Verbum . Hestene er af en egen Dvergrace , meget mindre end vore belgiske Bryggerheste . Chéque d ' alfosse løber nedad , men har en Vandmasse i Timen kun lidet imponerende . Havende gennemgaaet denne HARDANGER 169 utilfredsstillende Udflugt vendte vi tilbage til Skibet og spiste til Middag . Heldigvis faar vi fransk Køkken om Bord , naar undtages en enkelt Gang som Kuriositet Renbif , ud - tales Rangbi ' , en læderagtig Masse , hvoraf jeg har opbevaret et Brudstykke for efter min Hjemkomst at forære det til den mine - ralogiske Samling i Antwerpen . Vi afsejlede fra Odda om Aftenen og var allerede næste Morgen tidlig i Bergen , hvor vi blev liggende hele Dagen for at bese den derværende for vor Skyld arrangerede Ud - stilling . Den bestod hovedsagelig af lange , smalle Træstykker , let krummede og spid - sede til i den ene Ende , det er Mangletræer . Nordmændene spænder dem paa Fødderne og mangler deres Vask ved at gaa hen over Rullen med disse Træskinner paa , hvilke de kalder gi , en interessant middelalderlig Fremgangsmaade . I Bergen endte desværre min Rejse , un - der meget sørgelige og dramatiske Omstæn - digheder , idet jeg kom for sent til Skibet ! Afgangen var bestemt til Klokken 12 om Natten , og jeg kom Kl . 2 , i en , som man vil indrømme mig , forstaaelig Tillid til at 170 HARDANGER det dog kun er simple Folk der er præcise . Skibet var gaaet , lagt fra Bolværket lige et Minut før jeg kom , jeg kunde endnu se mine dyrebare Medpassagerer vinke fra Agter - stavnen ! I Fortvivlelse strakte jeg mine Ar - me ud mod dem , Himmel , det var jo hele min Verden som svandt og lod mig ene til - bage paa en vild , barbarisk Kyst , jeg raabte ud til dem og vred mine Hænder , hulkende , men Skibet fortsatte , grusomt , sin Rejse , spyende Røg op mod de Bergen omgivende Bjerge , hvoraf et har en stor Vindfløj . Ah ! Her var jeg nu , ene , mellem Klipfisk og Mangletræer , og mine Venner skulde uden mig forlyste sig ved Synet af Meridiansøjlen , Bjerget med Hul i , Midnatssolen , som skal kunne tænde Ild i Ens Hatteskygge , Spitz - bergen , hvor de uden Tvivl ved Bordet vil - de faa glace á la pole du nord ! Ah ! Hvor jeg var miserabel ! Uden mig skulde de fort - sætte en allerede livligt i Gang værende Flirt om Bord , nye Trekanter skulde dan - nes , Familieforhold permuteres , Gevirer ud - sættes som Vandrepokaler , til de efter at være erhvervede tre Gange i Træk blev HARDANGER 171 Ejendom — alt uden at jeg skulde faa Part deri . — Ah ! Mens jeg klagede og udgød Taarer nær - mede en Indfødt sig mig og spurgte paa et ret forstaaeligt Fransk , hvad der giver mig Anledning til at tro at Sproget ellers kun lider af fordærvet Udtale , om jeg var kom - men for sent til Skibet . Oui - oui , svarede jeg grædende . Og nu tilbød han mig tjenstvilligt at sætte mig ud til Skibet i sin Motorbaad , et meget hurtigtsejlende Fartøj ; det lod sig med Lethed naa endnu . Jeg afslog hans Til - bud og blev ved at vride Hænder ; han gjor - de Baaden rede , jeg afslog endnu mere ener - gisk at gaa med ham . Denne raa Barbar for - stod ikke at jeg foretrak en sjælfuld Smerte for Opfyldelsen af et Begær ! Han trængte paa — scélérat ! hviskede jeg i mit stille Sind . Omsider troede han at Sorgen havde gjort mig utilregnelig og gjorde Anstalter til at bære mig ned i Baaden mod min Vilje , jeg slog ham i Besvimelse , og da alt Haab om at naa Skibet saaledes var ude brast jeg i en djævelsk Latter , som af sene Natte - vandrere maa være bleven tydet som en lykkeligt undsluppen Galejslaves Henryk - 172 HARDANGER kelse over at være kommen for sent til sit Skib ! Til Helvede med al Forstillelse , der sejle - de dette flydende Oringe , og jeg stod ene tilbage paa Strandbredden og var frelst ! Dagen efter befandt jeg mig lettet og glad i Toget paa Vejen tilbage til Kristiania . NORDISK FORAAR JA , det var Berlin , Paris , London etc . , som jeg er kommen tilbage fra og som jeg skulde have skrevet om — men jeg op - dager at tre Uger er gaaet , og at jeg i Stedet for at sidde til Doms over Evropas Hoved - stæder har tilbragt min Tid i en hellig Le - diggang mellem Bøgetræer eller paa Cykle ad sjællandske Landeveje med en Fandens Mælkebøtte i Knaphullet . Der er ikke andet for end at give Tiden dens Ret , den er jo gaaet . Den Smule Rejse , som mens Indtryk - kene var friske stod for mig i et alvorsfuldt Omfang af flere vægtige Afhandlinger og be - rørte en hel Del skæbnesvangre Ting , er bleven kold og vil ikke blive levende igen ; jeg har indset at den sande Bearbejdelse af mine Rejseindtryk er en Korrespondance 174 NORDISK FORAAR paa Stedet , en Beskrivelse af Pavsen i Be - givenhedernes Gang , Vejret , Foraaret her - hjemme . Ærindet er gaaet tabt , men Nuet er sket Fyldest . Har Foraaret iaar ikke været dejligere end nogensinde ? Som altid vægelsindet og hængende forfærdeligt længe i Tilløbet , men omsider sejrrigt og svulmende som Touche af et uimodstaaeligt Orkester . Det beror i Virkeligheden ogsaa paa en særlig Gunst at det nordiske Foraar overhovedet kommer i Stand , men det sker dog hvert Aar ! Uden at være en Sværmer eller isolere sig ved at snakke om Poesi , hvor man netop skulde gøre Virkeligheden tilgængelig , tør man gøre gældende at Maj Maaned i Dan - mark er Naturens største Vidunder , og at det er den højeste Rigdom at have uddannet sig til at skønne derpaa . Hvor hvert Foraar er nyt , uendelig nuanceret og mættet med Stemning — andre Foraar om igen og dog anderledes , Gentagelse og dog det samme — og hvor Foraaret altid ender med at over - vælde alle Minder , det samme altsammen , men der er kun dette ... NORDISK FORAAR 175 De samme Bøge og lyse Nætter , den samme Lykke ! Skovene i Københavns Omegn , Dyre - haven , Eremitagesletten og Øresund , ja , man er simpelthen død og kommen i Him - len ; Timeligheden , den drøje Vinter , alle de gamle Vintre er strøget af En , man gaar i selve Udødeligheden , der er ingen anden Salighed end de grønne brusende Bøge og det Held at man netop lever ! Jeg siger , der er ingen Skov som Dyrehaven , ingen Lykke kan maale sig med at føle sig som Dansk i Besiddelse af dens Skønhed ! Sjælland , hele Sjælland er en enestaaende grøn Have nu , der er ingen Ø i hele Verden som den ! Men København selv , er den ikke dejlig i Maj , er hver Dag , hver Time ikke gennem - trængt af Sødme , af Grønhed , Luftighed og Svalhed , er nogen By som den ? Aaben og med en Masse Haver og med de irrede Taarne der føler op i den lunefulde vaade Luft ligger den og aander ud til Østersøen ; den altid blæsende Vind kommer med et Champagnepust fra Sundet og Sverig . Sverig — jeg kender Foraaret derovre , 176 NORDISK FORAAR jeg véd hvor der er underdejligt i Maj , end - nu sødere fordi det er nordligere , fordi So - lens Besøg føles endnu mere som en Naade . Men jeg rejser ikke derop iaar , jeg er ble - ven saa klog nu at jeg bliver hjemme i Maj . Naturligvis , om Foraaret længes man , sli - des i Stykker af Udve til alle Verdens fire Hjørner , og kommer man især til at tænke paa Sverig , Birkeskovene og Granitgulvene i Rugen , Enebærbuskene , sætter man sig næsten i en Art Bevidstløshed i Toget og er der om nogle Timer , som man faar til at gaa ved at staa og skraale en gammel Salme ude i Trækken paa Platformen . Hvis man da ikke har givet efter for en gal Impuls ved Tanken om Norge og er paa Vej til Kristiania med en hemmelighedsfuld Duft i Hjertet , det norske vilde Foraar , Studen - terlunden der bliver grøn i Solbranden paa en eneste Formiddag , Gruset paa Prome - naden dér der lugter af Ozon , fordi de unge Piger gaar op og ned og lader det med Gyset af deres Knæ . Nej , jeg suser ikke derop iaar , jeg svimler og véd hvor Kristianiafjord er pragtfuld og yndig nu , men jeg kommer ikke fra Danmark . NORDISK FORAAR 177 Jeg gaar ud paa Vestre Kirkegaard en Formiddag og finder mig til Rette . Det er den smukkeste Park vi har , her er højere end inde i Byen , friere , og de unge Træer staar i Luftningen ude fra Søen og gror , svulmer af Frodighed . Et Mysterium væl - der fra Gravene , den mægtige blaa Him - mel , Solskinnet og Løvets afsides Hvisken , og dog er det altsammen ganske simpelt . Gangene er mønstrede som et Syndflods - landskab i det smaa efter Natteregnen og overalt gennemtrukket af Aarer og Spor ef - ter Regnormene , som gør store Vandringer om Natten i denne Tid . Her er fuldt af Nattergale som kalder og lokker til hin - anden i de solede Formiddagstimer , medens Træerne aander Kølighed og staar og bliver stadig grønnere . Nattergalen minder mig om Troperne , hvor den altid høres , der er en eksotisk Stemning i de klangfulde xylofon - agtige Slag , det er som om Palmer og Pi - sang hælder sig i Nærheden , man synes man lugter Kamfer . Nattergalen har jeg hørt først i Troperne , den vil ikke blive til nogen dansk Fugl for mig . Solsorten staar mig nærmere . Forunderligt naar den sorte 178 NORDISK FORAAR Fugl ser paa En fra et af Gravmælerne , hvor den har sat sig for at synge sin enkle inderlige Strofe ! Hvad véd den ? Hvad vil man selv med sine Symboler ? Der staar et højt smækkert Poppeltræ og dirrer med sin tynde gennemskinnede Kro - ne , der bestaar af lutter bitte smaa kobber - glinsende Blade , som vinker og vender sig paa Stilken i Brisen , hele det fine lyse Træ er blandet sammen med Himmel og Sol og Vind — og hør hvor det siger ! Hvor det ryster paa Hovedet , hvisker , taler med sig selv , skælvende af Ungdom og ældgammelt paa en og samme Tid ! Det er kun et Aspe - træ og skal holde for som Symbol ogsaa , men hvor det er nordisk , hvor jeg elsker det ! Det er fuldt af Barndom , af Spædhed , og af de Gamle der rokker skrøbeligt med Hovedet , Summen af svundne Tider er deri , Folkevandringen , en evig Hjemvé , jeg véd ikke om jeg er levende eller død , min Sjæl er blandet sammen i en Hvisken og Bæven med Aspens bevægelige Løv , Himlens Blaa og Østersøens urolige Briser . Jeg genfinder et Temperament i det lyse Træ , den nordiske Kvinde . Saadan er hen - NORDISK FORAAR 179 des Billede vævet sammen af Vejrets fine nordiske Farver , hvidt og rødt , det blonde Haar og de blaa Øjne der ligner Stykker af Himlen . Saadan blander hun sig med Foraaret , i svenske Skove , i Norges frodige Dale , paa Sjælland . Hendes Væsen er som de lyse Nætter , en evig Fjernhed , lutter Elskov ! Til hende bejler Vinden , og hør hvor hun ler , hør hvor det hvisker , hvor Uro blander sig og bliver ét med Ømhed ! Saa forelsket er den farende Vind i Træet der staar med sin Rod i Jorden og gror . RUGEN BØLGER Idenne Tid staar Rugen fuldvoksen og grøn over hele Nordevropa . Hvor man saa stiller sig paa et Udsigtspunkt ude i Lan - det strækker der sig lange bølgende Mar - ker Horisonten rundt , bag Synskresen véd man de fortsætter sig paa samme Maade , og rejser man med Toget skifter Landska - bet Karakter , men Rugen bliver den sam - me , Time efter Time , Dage igennem ser man ikke andet end de blaagrønne levende Rugmarker . De har forpagtet Jordoverfla - den , saadan bølger det nu den ene Kvadrat - mil efter den anden paa de store Godser i Mecklenburg og langt ind i Rusland , Dan - mark er en eneste bugnende Rugager , Ru - gen gaar i Bølger paa de smaragdgrønne Sletter ved Upsala , og i Norge bølger den RUGEN BØLGER 181 lige fra Dalene i Sønder op mod Midnats - solen . Rugen gror under de lyse Nætter . Mens dette skrives staar Rugen i sin ful - deste Højsommerpragt , endnu grøn og knir - kende af Vækst , fyldig som Haarlaget paa et dyrisk Væsen der strutter af Ungdom . Vinden løber hen over den og nikker hvert enkelt Straa , Akset ruller og gynger sam - men med de andre Aks der staar nærmest i en overdaadig Svulmen , og tilsammen dan - ner de en Bølge , Ageren ligner en Sø med ganske samme spændte og bevægelige Over - flade som Havet . Ingen Ting er saa frodigt som Rugmarken nærved , Brynet af en Ager der staar og kaster sig oprørt af Vinden og ligesom prøver at slænge sin Grønhed mod Himlen , bestormer den med Aks ; og det nydeligste Spil er at se Rugen bølge paa Af - stand , en Mark langt borte hvor Bølgerne lige kan ses som svage Krusninger der lang - somt vandrer op over en Bakke . I Kanten af Rugen der er grøn som Bruddet i en stor Glasflage , og som flimrer af de Tusind Stængler , bryder Kornblomsten frem som blaa Gnister , den smukke røde Klinte staar længere inde i det tropiske grønne Halv - 182 RUGEN BØLGER mørke der er inde i en Rugmark , og ved Foden af Rugen men ude i det Fri langs Randen gror Valmuen og sitrer i Vindstillet med sine Flammer og forkullede Svælg . Hvilken Urskov for Musen som begiver sig paa Ekspedition før Solopgang mellem disse Myriader af svimlende høje krystal - grønne Stammer ! Myren som farer vild her ! Grøn og stærk som Rugen nu staar har den sin smukkeste Tid . Den bølger , Svaler - ne flyver hen over den med og mod Vinden , hurtige som Kolibrier og med et Kvidder der lyder som Sekundviseren i Dagens hem - melige Ur . En Humlebi drysser fra Blom - sterbæger til Blomsterbæger paa Gærdet . Det er som om Solen dufter , eller Stilheden , en solet ejendommelig Duft gennemtrænger det vide tavse Land og den blæsende Dag . Det er Rugens tørre Aroma . Hvor Himlen er blaa ! Jeg véd ikke , men saadan som jeg ser Rugen bølge i det Fjerne , de lette Bølge - linjer der forfølger hinanden ud mod Syns - kresen , fjerne og langsomme som om de næsten stod stille , de er som Tiden , den vandrende Tid . Saadan gaar Sommeren . RUGEN BØLGER 183 De fjerne Bølgelinjer erindrer mig om Syd - havsøerne , hvor Stillehavets lange parallele rollers staar ude paa Koralrevet , den ene bag ved den anden , tilsyneladende uden at flytte sig . Jeg maa tænke paa de forstenede Brudstykker man har af Havbund for Mil - lioner af Aar siden , hvor man kan se Bølge - slaget endnu lige saa levende som — ja , netop som paa en Rugmark idag ! Lige saa evigt et Indtryk gør det paa mig , naar Ru - gen bølger . Dog Rugen kan ikke blive ved at være grøn . En af Dagene drær den ; en skøn Dag med passende Sol og Blæst staar Marken i Røg og dufter som en paradisisk Drøm af mangehaande gærende og hede Ting , det er Støvkornenes vilde Jagt . Naar den er forbi falder Rugen i Ro , taber sin gennemsigtige klare Grønhed og begynder at sætte Kærne . Et ejendommeligt Fænomen , naar Rugen drær og vel værd at falde i Forundring over ! Det er et aldeles uhyre , utænkeligt Tal af Støvkorn der her ødsles med , Billio - ner og atter Billioner . At Bestøvningen fin - der Sted saa eksplosionsagtigt og paa én Gang forestiller jeg mig som en kolossal mi - 184 RUGEN BØLGER kroskopisk Budstikkedans , idet de fygende Støvkorn fordi de er saa mange ikke kan undgaa at tørne mod Støvkapslerne paa an - dre Aks , som saa springer op og føjer deres Kuld af flyvefærdige Kim til den almindelige Landestorm . En vældig Smitte , et Bom - bardement der forplanter sig over hele Agren i et Nu , almindelig Banken paa og Bliven fri og hen og banke paa hos Naboen , til hele Marklegemet staar i en rygende Be - frugtningsbrand ! Hvad det her gælder om er at komme saa langt bort fra sit Moderaks som muligt og hen paa et rigtig fjernt og fremmed Aks ; det er nu Plantens blinde Lov — heller ikke ganske ukendt mellem Mennesker . Naar Kimene har sværmet be - gynder Akset at blive frugtsommeligt , svan - gert med Brød , nu skal Kornet gulne og modne . Meget kan ske endnu , inden det naar at opfylde sin Bestemmelse . De lyse Nætter inden St . Hans med Fuglesang og Rugen grøn , lad den Tid vare , vi velsigner den og takker den mens vi har den . Hylden blomstrer . Saalænge Rugen staar grøn og passer sig selv er det tilladt at hengive sig til nogle Sværmerier i brød - RUGEN BØLGER 185 løs Forstand , sidenhen kommer der Tider med nok af Alvor og Ængstelser , Pikken paa Barometret af Familiefædre og Tusind Eksistenser hængende i Vejrets Luner . Det er ikke smaa Værdier Rugen repræsenterer , hele Landes og Befolkningers Skæbne staar og bølger paa Marken . Men om Høsten naar det er Høstens Tid . Den Tid hvor Rugen er grøn falder sam - men med de lyse Nætter , med Gøgens skjul - te Kukken ; man véd ikke om den kommer fra den selv , eller om det er Ekko deraf , andre Somre , andre Gøge . De lyse Nætter har et Bud til Alle , selv om det kun er for - holdsvis faa der kommer i den æstetiske Affekt . Mangen oprigtig Natur , af det svage Køn , gaar fra de lyse Nætter med Spiren til et lille Væsen som skal komme til Ver - den saadan omtrent hen i Januar , andre der ogsaa mente det bogstaveligt er Skyld deri . Folk der er helt af Træ rykkes i det mindste ud af deres Vaner ; der er dem der ikke kan sove i de korte lyse Nætter og for - driver Tiden i det Fri , jeg hører adskilligt Nattesjov , som jeg lader gaa ind ad det ene 186 RUGEN BØLGER Øre og ud ad det andet i Søvne . Hvad mig angaar nyder jeg nemlig de lyse Nætter so - vende , men med et Øje paa Klem . Jeg hol - der af at blande Sommernatten sammen med Drømme . Det kommer mig ikke saa nøje an paa hvad der er virkeligt , eller om jeg er vaagen , jeg lader en Evighed gaa , skimter saa med Tilfredshed at det er lyst , lyst inde og ude , og lader en Evighed gaa igen . Hujede der Nogen , slaar Folk hin - anden fordærvet Kl . 4 om Morgenen ? Fluerne surrer saa hedt omkring , som om de skriver noget i Luften der er af den yder - ste Vigtighed og sletter det ud igen . Turgenjew har en Stump sjælfuld Prosa , om hvordan Poesien kommer til ham i Skikkelse af en lille bevinget Kvinde iklædt alle Regnbuens Farver . Poesien kommer til mig i Søvne i de lyse Nætter , saa drømmer jeg at jeg leger med Heste , eller at jeg fly - ver . Det forundes En kun at drømme om Heste , naar man har et ekstragodt Sove - hjerte og Blodet i fineste Orden , sovende og med de lyse Nætter i Hjertet kan man faa Lov til at føle saa umiddelbart og lykkeligt som en Hest . Atmosfæren om mig er i RUGEN BØLGER 187 Drømme som lutter Heste , lutter Heste og Solskin , Fløjl og Søndenvind , vor Tilvæ - relse er en Leg , en sorgløs og gylden Svæ - ven hen gennem Alverden , vi vanker paa Græsgange ; der er et Føl , som springer lige over Hovedet paa mig , selv tager jeg even - tyrlige Forhindringer . Gud , hvor man er fri , og hvor man kan i Drømme ! Men nu er det jeg flyver ! Jeg flyver igen en Gang i Drømme som saa ofte før , er i den Tilstand hvor man kan , jeg gør mig stærk og hæver mig fra Marken lige op i Luften , ikke højt , kun nogle faa Alen , med Benene trukne op under mig og med en vis indre Udvidekraft , som jeg føler holder mig oppe . Og nu svæver jeg ganske simpelt hen over Jorden , staar frit i Luften og kommer frem i jævn god Fart , stadig i samme ringe Højde over Jorden og uvis om hvorvidt jeg skal klare Trætoppe og andre Ting fremme i Terrænet . De fleste kender sikkert at flyve saaledes i Drømme , Fænomenet er ogsaa søgt fysiologisk forklaret , nogle mener at det er en Slags Erindring fra den Gang , man var Pterodaktylos , en Flyveøgle i Urtiden , meget tiltalende og stammende fra en tysk 188 RUGEN BØLGER Hjerne ; andre vil mene at det er en blot sjælelig Refleks , den Maade , hvorpaa et særligt frit og behageligt Aandedræt kom - mer til den Sovendes eller Halvsovendes Bevidsthed . Hvordan det saa er , man fly - ver , det er noget man kan . Fornemmelsen er sikkert vidt forskellig fra den som den virkelige Flyver om Bord i Blériot ' en kan fortælle om — man er først og fremmest totalt hævet over Tyngden i Drømme , man gaar simpelthen til Vejrs af Salighed . Jeg flyver , og nedenunder mig ser jeg Rugen bølge . Det er lyst og dog ikke Dag , alt er uvirkeligt og dog sandt , ganske som de lyse Nætter . Paa Himlen staar den til - tagende Maane , Halvdelen af den der ligger i Skygge ses meget tydeligt , skraat neden for staar Venus og lyser roligt , det fylder mit Hjerte saa at jeg kan stige endnu en lille Smule højere , blot det at jeg ser Maa - nen og den skønne Sommerstjerne , og jeg flyver længe hen gennem den lyse Nat , over Rugen der kaster sig urolig lige under mig og som gaar i næsten umærkeligt avance - rende Bølgelinjer ud mod Synskresen i det Fjerne . Kommer jeg over en By med røde RUGEN BØLGER 189 Tage , Syrenhaver ? Lange , mennesketom - me Veje med Træer paa begge Sider ? Ved en blaa Bugt ser jeg en trind og vakker Pige bukke sig og tage Vand over sig som en Maage , det kommer mig for at ogsaa hun bevæger sig som i Søvne . Foran er Himlen skinnende gul , og jeg føler mig et med det Gule , har det i Hjertet , det er denne Ild der bærer mig . Jeg kender Rugen som jeg svæver hen over , det er den der indram - mede min Barndom med sine ud i den vide Verden vandrende Bølger . Jeg er hjem - me . Jeg flyver godt , holder mig oppe fordi jeg nu kan , det eneste der forundrer mig er at der overhovedet eksisterer noget om at man ikke kan . Det er jo kun at tro , man be - høver kun at ville . Og hvorfor skal man ikke drømme , naar man faar Tingene kærere derved ? ENVOI Nu breder Hylden de svale Hænder mod Sommermaanen . Aaret efter : De samme Bøge og lyse Nætter , den samme Lykke ! Aaret efter : Solsorten fløjter , og Vaarvind svulmer igen , Veninde ! 