text: PISANGEN PISANGEN MYTER, FEMTE BIND GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN -MCMXXXII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1932 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 4000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKER I KØBENHAVN INDHOLD Side Pisangen .............................................................. 7 Det store Hus ....................................................... 13 Med Reinhold Hüttel i Jerusalem ............................. 32 Den barmhjertige Samaritan ..................................... 46 Pensionatet .......................................................... 55 Passageren ............................................................ 62 Falkene ................................................................ 75 Den gode Urt ....................................................... 82 Enrique og Edvardo ............................................. 94 Overfrakken .......................................................... 101 Hallandsaas ........................................................... 111 Hvalen ................................................................ 115 Marionetterne ........................................................ 126 Udenfor Tiden ..................................................... 132 Løven i Lübeck ................................................... 149 PISANGEN Bananen , den smukke gule Frugt med den tropiske Aroma , som er bleven daglig Næring nu i Landene oppe nordpaa , faa tænker paa hvor den kommer fra , eller hvilken Plante der bærer den ; det er en „Sydfrugt " , som alle de andre Over - daadigheder , Appelsiner og Druer , Skibene bringer . Landene er kommen hinanden saa nær . En Banan saa jeg aldrig som Barn , og Appelsinen var saa sjælden en Frugt paa Landet at jeg erindrer det første Eksem - plar der overhovedet er kommen mig for Øje ; efter at den var delt og nydt blev Skrællen syet paa et Garnnøgle , for at man kunde blive ved at have Fornøjelse af den . Pisangen kendte jeg fra vor Billedbog , et dejligt Træsnit med flyvende Hunde mellem de store Blade , det spændte tidlig min Fan - tasi og gjorde det nødvendigt for mig en Gang at se Tro - perne . Jeg var da saa siden i Østen og saa baade flyvende Hunde og Pisang . De skønneste Pisanglunde findes paa Java . I Ægypten , hele Nordafrika , trives Planten , men først saa langt sydpaa som de kanariske Øer kommer den rigtig til Mod - ning . Paa Teneriffa er der store udstrakte Bananplantager . For nogle Aar siden var jeg paa et kort Besøg der og 8 PISANGENbevarer udvidede Erindringer om Atlanterhavet paa disse Breddegrader og om de milelange Pisangplantager ned ad Flankerne paa den gamle Vulkan Pico de Teyde . De lykkelige Øer har man kaldt disse Øer , hvor Kanarie - fuglen kommer fra , en bevaret gammel Forestilling om Pa - radiset , som endnu ikke var bleven forvist til Himlen . Saa længe Jorden endnu ikke var helt udforsket drømte man om at finde det der , lykkelige Øer , hvor man ikke døde , hvor der var en Ungdomskilde som man bare behøvede at vaske sig i , saa blev man ung igen . Columbus troede paa de lykke - lige Øer ; som bekendt fandt han Amerika i Stedet . En an - den Æventyrer fra Opdagelsestiden , Ponce de Leon , satte sin Lid til dem , som beskrevet med hemmelig Glød og et stort Suk af Heine i Digtet „Bimini " . Øerne laa langt ude , og hver Gang man havde fundet nye Øer viste de sig ikke at være de rigtige , Haabet skudt længere og længere ud ; man kunde blive helt gammel af at søge efter dem . De canariske Øer var en Station paa Vejen , Columbus lagde dem bag sig og tog Haabet med sig ogsaa ; men siden er Navnet bleven ved at hænge ved dem . Det er ogsaa rigtig lykkelige Øer . Yngre bliver man ikke af at besøge dem . Jeg skyndte mig at rejse derfra , for ikke at blive ældre . Ungdomskilden , som man kender den fra gamle naive Billeder fra Middelalderen , med gamle rynkede Skrog der humper i Badet i den ene Side og stiger op som søde unge Folk i den anden , saa jeg ikke noget til . Derimod havde jeg megen Husvalelse og Lægedom af At - lanterhavet . Det er ikke det sorte urolige Atlanterhav som længere oppe nordpaa , hvor Amerikabaadene gaar , med Søer PISANGEN 9der ligesom taarner sig fra alle Sider ; ved de canariske Øer gaar Passaten , det er som om Bølgerne altid ligger paa Rejse mod Sydvest , simpelthen som en Vandring for Øjet , hele Havet trænger den Vej , det gaar som en blaa Procession af Bølger , en Flod uden Bredder , mod Sydvest , mod Sydvest , væk fra den gamle Verden og ud i Horisonten , ud mod en ny . Det er det Columbus har set , denne Vandring gav han sig i Vold , og den førte ham da ogsaa over . Søen her under den høje sydlige Sol er pragtfuld , ædel - stensfarvet , gennemlyst i Toppen som Bjerge af Flaskeglas , smeltet , bevægelig , galopperende med dybe Dønninger , Syns - randen som levende af Vand , man tror at se Høje i det Fjerne , til de i det samme skrider sammen i sig selv , enorme opskruede Vandmasser . Et Tusmørke staar over Atlanterhavet nordoppe , som leder Tanken hen paa Tørvehuse og Kuler vore Forfædre en Gang har boet i ; hernede er det som om alle Vægge er slaaet ud , Dag oppe og nede , lange solede perlende Bølger , gennem - lyste som fra neden ogsaa , en Sommersø , et Hav hvor det altid er Sommer . Og hvad angaar den lykkelige Ø , saa er man paa den , i Form af et Skib , en stor hvidmalet Damper . Bedre endnu , hele Jorden er jo ikke andet end en Ø , og hvorfor lede efter en Detaille paa den , naar man altid er paa den blaa , gennemskinnede Vandglobe , der hænger frit i Rummet og valser omkring Solen ! Saa gaar man lidt i Land , en Tropeø en Gang imellem , Madeira , eller Teneriffa , men er stadig i Havet , som om - rammer disse Bjergtoppe , gamle Vulkaner , der stikker op af Søen . Atlanterhavets store Dybde gør sig gældende rundt 10 PISANGENom dem , i Søernes Størrelse og Gangart , Dønningerne om Kysten taler om store Vandmasser der er sat i Bevægelse , Brændingen staar ind som lange rullende Valser af Vand , klart grønne og brydende med en Torden , ganske som Stille - havet ved Honolulu . Det er som om Havet bejler til Øerne og lægger de skønneste Jaderinge for de unge brune , vulkan - fødte og palmesmykkede Øers Fod . Set oppe fra Bjergene synes Brændingen at staa stille , som permanente Folder paa Havfladen langs Kysten , den ene bag ved den anden . Fra en Afstand bliver al Bevægelse til Form . Her hvor Atlanterhavet fra alle Sider slaar sammen om Teneriffas bratte Kyster , ovre paa Orotava - Siden , med Vul - kanen Pico de Teyde staaende over det paradisiske Land - skab som en uhyre Trappe , hvis Top forsvinder ind i Him - len , er de milelange Skraaninger ned mod Søen klædt med Bananplantager , som Kaalmarker at se paa Afstand , nærved er hver enkelt Plante en Pisang , med en Stok i et kødfarvet Svøb , det store , arsenikgrønne Løv , og Frugten , det svære Bananknippe som Planten næppe kan bære , hængende ned fra Kronen . Pisangen er en „Urt " , paa Vej til et Træ . Stammen be - staar kun af Bladskederne , som er hyllet om hinanden , men bliver af et Træs Tykkelse . Bladene bliver indtil et Par Favne lange og er yppigt urtegrønne , som et ungt Skud mange Gange forstørret ; hele Planten ligner en Urt i Brobdingnag . Skabelsen , Udviklingen har fat i den , den er simpel , frodig , overgaar sig selv i Størrelse ; naar man vokser saadan skal man kun hærde sig og lægge Ved i Stammen for at blive til et Træ . Saadan er Palmerne opstaaet . Pisangens lange hele , skeformede Blade er som Blade tænkt af et Barn . Naar de er udvokset revner de paa tværs ind mod Midtribben , de ældre Blade har et laset Udseende ; det fortæller hvordan delte , fligede Blade er opstaaet : Ernæ - ringsvanskeligheder , bristende Sammenhæng , naar Bladpla - den vokser sig for stor . Det friske , lige udfoldede Pisang - blad er helt , et Idealblad , ideelt grønt ; det er saa stort at det kan dække et helt Menneske . I Regnvejr ser man de Indfødte i Troperne gaa med et Pisangblad over Hovedet som en Paraply . Bladet der er grønt og transparent , som om det var vaadt i Forvejen , ligner en stor vandrende Smaragd paa Hovedet af en kobberfarvet Malaj . Paa Java saa jeg en Malajinde skride hen over Pytterne med et Barn som en Pakke under Armen og et Pisangblad over Hovedet i den varme Regn , Træklamper paa Fødderne , som hun holdt fast ved en opstaaende Metalknop mellem Tæerne , paa Abevis , et Stykke levende Skulptur , Motiv til en Fontæne , der er ble - ven i min Erindring . Pisangen er Tropernes frodigste Plante , den har noget ungt og forvandlingskraftigt over sig . Vækst er ikke det samme som Variation ; og dog er det ad den Vej en Art arbejder sig ud over sig selv . Overdaadig er Frugten , den mægtige Bananklase hver Plante bærer , et Overmaal af Drægtighed , alt hvad Jord , Sol og Ynglekraft formaar at frembringe , Tropernes Yppighed selv , som da ogsaa ligger opsamlet i Bananens Sødme og Næring . Pisangen , som oprindeligt stammer fra Asien , er nu udbredt til alle Tropelande , alle Jordens Folkeslag nyder godt af Bananen . PISANGEN 11 Naar de fulde Klaser gror paa Planten , endnu grønne , ligner de mangedobbelte Yvere , en Moderplante som bryster sig med Næring for Alverden . Mens Klasen endnu er ung bærer den en Blomst i Spidsen , i rødblaa og violette Kulø - rer , sælsomt vitale , Jordens Kraft og Kødelighed i et Sym - bol , begge Køn under et , men med Plantens svale Kølighed . Pisangens transparente Løv og det flaskegrønne klare At - lanterhav omkring Teneriffas Kyster , hvor Sandet er sort , pulveriseret Lava , med en silkehvid Luft over , og en Vul - kankegle som forbinder Himmel og Jord , skønnere Sammen - spil af Farve , Tid og Rum , mindes jeg ikke at have set . Pisangen , det er Urtiden og Nuet under et , Udviklingen lige for Øjnene , Tidernes Morgen , al Tid lige nærværende ; og det sydlige Atlanterhav under Passaten bibringer en Forestil - ling om selve Rummet under Tilblivelse . Saa ofte man skræller en Banan , den fine solede , paradi - siske Duft , da er det Pisanglundene og Turtelduerne paa Java , Morgener i Singapore efter Tordenregn , Teneriffa , og Drøm - men om de lykkelige Øer som endnu krydrer den evige Som - mer der . 12 PISANGEN DET STORE HUS Ud fra Syden kommer Nilen , fra Middagssolens Sted , der hvor den blænder , saa at du maa holde Haanden over Øjnene , derfra kommer den store Strømmer og Frugtbar - hedsgiver , som alt Liv kommer derfra , fra et Udspring Ingen kender , længere mod Syd end noget Menneske nogen - sinde har været , og hvorom man ikke véd andet end ad den Kant til bliver det varmere , stadig varmere , der er Solen fra , selve Ilden , Lyset og Dagen , og derfra kommer Nilen . Derfra er ogsaa Sydens og Solens Søn kommen , Ægyptens Herre , Gudmennesket , som man ser hen til med saa stor Ærefrygt at man end ikke nævner ham ved noget personligt Navn , men hentyder , idet man nejer sig , og sænker Røsten , til Kongestaden hvori han findes , en By af Templer og Pa - ladser , Helligdommene og Pragten i Person : Farao , hvilket betyder det store Hus . Det ligger i Theben , paa begge Sider af Nilen , de Leven - des By mod Solens Opgang , paa din venstre Haand , hvis du stiller dig modstrøms til Nilen ; paa din højre Haand mod Solens Nedgang er de Døde , ovre paa den anden Side Nilen , hvor det gule Ørkenbjerg El - Qorn hæver sig som en Befæst - ning over Kongegravene i de Dødes Dal . 14 PISANGENDen Vej vender Nilbonden sig med sine Bønner og sin Hengivelse hver Aften , naar Solen gaar ned over den liby - ske Ørken , Verdens Ende , og Mørket og alt Ophør minder ; men hver Morgen naar han rejser sig i Gryet fra sin Dynd - hytte og ser Solen staa op i en almægtig Glorie over Konge - staden ovre paa Østsiden , en Høj af Paladser og Templer , Porte og Obelisker , som bygget ind i Morgenrøden , indvier han sig selvudslettende for Dagen ved at bede for hans Liv derinde i Hjertet af det store Hus , at han maa leve , for at alt Liv kan blive holdt oppe , og Nilen strømme , og Aaret gaa rundt , og alle faa Næring . Og han dypper sin Finger i Nilvandet , efter endt Andagt , og tegner sig paa det nøgne Bryst og i Panden dermed , mærker sig med Frugtbarhed , inden han gaar til sit Arbejde . Nilbonden vidste Ingenting ; og anede han noget blev det benægtet af Præsterne , hvis det ikke var godt for ham , Præsterne rystede tykt paa Hovedet og blev røde i Kammen af Oprømthed over saa megen Uforstand , de stod i Dørene og skjulte hvad der var indenfor med deres Kroppe , som de altid gjorde , naar man spurgte dem — men trods alt hang det over Nildalen at noget ikke var som det burde være , at der var noget galt fat , man vidste ikke endnu rigtig hvad , med det store Hus . Det blev hemmeligholdt , men at der var en Hemmelighed sivede ud . Der var Tegn i Naturen som Præsterne ikke kunde skjule , Solen havde været rød i læn - gere Tid , havde mange iagttaget , mattere end ellers . Somme - ren havde været hed og støvet , Nilen stod lavt , Jorden udtør - ret , som altid mod Enden af den golde Aarstid , men man DET STORE HUS 15havde lidt mere derunder i Aar , alt Kræ medtaget , Jorden tørstede efter Oversvømmelsen , men der var endnu ikke no - get der tydede paa at den var nær , vilde Nilen stige ? Hvor - hen man vendte sig , ingensteds saa man et glad Ansigt . Men det stod værre til end nogen fattig , sortseende Nil - bonde anede ; den nøgne truende Sandhed , som man vidste Besked med mellem Indviede , Præsteskabet og Hoffet , inden - for Thebens Mure , var den at Farao var bleven gammel . Menigmand bliver ikke Statshemmeligheder betroet . Ved Lejligheder hvor Farao viste sig for Folket , Tropperevuer eller Solfester , som man fik Lov at være Tilskuer til fra en Afstand , saa Kongen ung ud , og der kom som et eneste stort Glædeshik fra Folkemasserne over at se ham , Farao kørte over Pladsen , indenfor en Ring af Livvagten og Hæren , mange Geledder dyb , i sin tohjulede Stridsvogn , som han stod op i , i en rasende Fart , alt hvad de to halvvilde , fny - sende Heste kunde springe , det var som om de vilde sætte med Vogn og det hele lige ind i Himlen , og det saa ud som om Kongen kørte paa to Sole , Hjulene under den funklende Guldvogn , selve Solen der kom kørende , rank , med Hovedet i Nakken , stod han op paa Vognen , en livsfarlig Behændig - hedskunst ; men den overlegne unge Gud Folket saa var jo slet ikke Kongen , som man lykkeligt troede , det var en simpel Akrobat der lignede Kongen nogenlunde af Skikkelse , og som man havde klædt ud med hans Insignier , for at han skulde vedligeholde Troen paa Kongen ; selv laa Farao i det inderste Kammer af sit Palads , indenfor hundrede Gaarde , som Termitøversten paa Bunden af sin Tue , og var meget , meget svag . 16 PISANGENDet var kommen ret pludseligt med Kongens Alder , han havde ved egen og andres Hjælp henholdt og skuffet Aarene saa længe det overhovedet var muligt , til han simpelthen ikke kunde rejse sig af Sengen om Morgenen mere ; nu var han liggende . Men han var uhyggeligt levende endnu , og han og hans Tjenere , Rigets Dignitarer og de store Mysteriepræster ved Helligdommene , rustede sig til et sidste desperat Felt - tog mod Alderdommen og Døden . Indenfor Paladsets Mure vidste man , af Ting som man ser , men aldrig lader gaa videre til nogen anden , end ikke hviskende , men alle vidste det , at Kongens Forføjninger i de senere Aar , inden det kom saa vidt med ham , havde været vidtløftige og en Prøvelse for hans Omgivelser . Det var Kvin - der . I Ungdommens og Manddommens Tid var det ogsaa Kvin - der , som de der havde fulgt ham gennem Livet vel erindrede , mange og gode Kvinder ; men Kongen havde den Gang ofte paa fyrstelig Vis forsømt sit Harem for andre Glæder , Jag - tens og Krigens , han laa i Maanedsvis i Felten og slog Negre eller Syrere ihjel , byggede og lagde Planer til Byer , elskede Skibe og for op ad Nilen , lige til Vandfaldene , drømte om at omsejle Verden , holdt hundrede Tusind Mand i Arbejde og modtog hver Morgen styrtefærdige Ilbud fra hver Part af sit Rige ; han gav Fester og Indtog efter Krige , med en Hær af Fanger ført svinebundne ind i Theben , til Øjenlyst for Folket , store lykkelige Tider , da al Ægypten summede under hans Scepter som en Bisværm ; men saa var det blevet anderledes ; Kongen blev som opslugt af sit Harem . Han lod Kvinder komme til sig fra alle Egne af sit Rige , og fra DET STORE HUS 17fjerne Udverdener med , alt hvad skaffes kunde , ad lange Karavanveje , eller over Havet , ofte mærkelige Kvinder , af alle Farver , nogle som et Kul at se til , andre kanelrøde , eller gullige som Honning , fra det inde Asien , lige til store lyse , vrede Kvinder som gjort af Mælk og med Guldhaar , opdrevet ved Tuskhandel , gennem mange Hænder , helt oppe fra ukendte Sagnlande norden for Havet ; Kongens Palads havde mange Værelser , men de kunde ikke rumme hans Kvinder , somme maatte bo i Telte eller paa Taget . Nu vidste alle , men sagde det ikke , at en født Fyrste skal man kende paa hans Smag , der hos en Solsøn er saa kræsen at kun Kongedøtre af noget nær lige Oprindelse finder Naade for hans Øjne , hvisaarsag ægyptiske Konger ofte har giftet sig med en kødelig Søster , for ikke at stige ned til Kvinder af lavere Rang end selve det store Hus ; og her havde den nuværende Farao virkelig ogsaa vist en høj Tilbøjelighed , han havde taget alle sine kødelige Søstre til sig , ikke faa , da hans kongelige Fader havde været en profus Mand ; men af Medhustruer , ved Siden af , havde der været mange . Det har altid været Kongen undt , andet skulde ikke siges , upaafal - dende at omgive sig med Medhustruer , ogsaa Kongen er af Kød , men at formæle sig med hele Verden ! Skibsladninger af Kvinder , endeløse Karavaner med tilslørede , i Silke em - ballerede Kvinder ! Kongen er altid hjemme , kommer ikke udenfor sine Gaarde og Søjlegange ; det pusler som af Oldenborrer i Paladset , og en Badevarme trænger ud derfra , naar Kongens Eunuker gaar med Tæppedørene . Ellers ligger alt i Riget stille . De hvem det undes at se Kongen bemærker , og graver det ned 18 PISANGENi Sjælen , aldrig at røbe overfor noget Menneske , at Kongen er malet , meget rød og lystig , som Okseblod i Ansigtet , men Sminken kan ikke skjule de indfaldne Kinder og de fremstaaende skarpe Benrande over Øjnene . Kongen har altid været smal , han er nu mager og tør som en Stang . Vel , saa længe det er modne Kvinder , dertil indrettede , selv om Antallet gaar over Grænser , vel — men den Tid kommer da det bliver erfarne og seende Folk paafaldende at de unge Kvinder der bringes til Kongen er stadig yngre , Piger i Overgangsalderen nu , lige til rene Børn , tilsidst kun Børn , Av , og da bliver Tavsheden i Kongens Omgivelser en Grad tavsere , ekstra tilmuret , hæderværdige Mænd , som har udrettet Kongens Ærinder i et langt Liv , Krigere til for det samme , faar anstrengte , kolde Furer i Trækkene , und - ser sig paa Kongens Vegne , og ordner sig paa Følgerne , be - skikker deres Hus ; hvad der høres fra Kongens Kamre faar Blodet til at størkne i deres Aarer , de holder Hænderne for Ørene ... men saa holder ogsaa det op , som Alting holder op , der bliver ikke ført flere Kvinder , baaret paa Armen , til Kongens Værelser . Transporterne svinder ind ; men at de bliver mindre er der dem der tyder som et Tegn paa at Kongen nu har udtømt hele Jorden for Kvinder ; om man saa rystede den vilde der ikke komme flere ! Oppe i den støvede Himmel over Nildalen kredser Høgene , som ser Alting fraoven ; hvis de kunde stykke sammen hvad de ser vilde de kunne berette hvad der hændte en ung , ganske ukendt Ægypter af Folket , en af de fattigste , af Erhverv Gødningssanker , han rendte rundt med en Kurv DET STORE HUS 19hvor Æsler og Kameler færdedes og holdt en Ske hen under Halen paa dem , ikke nogen anset Bestilling , og han havde kun en gammel laset Sæk paa Kroppen ; desmere saa man af hans Person , han var knippelung , en Lømmel med frodige Lemmer og et saftigt , bullent Ansigt , Mundtøj næsten alt - sammen . Denne unge Omstrejfer blev i en Smøge omme bag Paladset tiltalt af to Mænd , ældre , fede i Ansigtet og med raa , grumme Øjne , og efter Udveksling af nogle faa Ord tog de ham med ind i Paladset , som det kunde antages for at lade ham muge en eller anden Stald . Men den unge Bondeknold føres gennem mange prægtige Gaarde , mere og mere gabende forbavset , ad hemmelige Gange ind i Paladsets Allerinderste , og der overantvordes han til flere skelende , hurtige , tavse Slaver , som bringer ham med flinke Hænder i Bad , salver ham og klæder ham paa , i køligt skinnende Linned , og sætter ham et Guldbaand om Panden , det prinselige Værdighedstegn , hvorpaa de lydløst ledsager ham til et Gemak , helt af rige Tæpper paa alle Sider , taaget af Røgelse , og som indspundet af en sagte Musik , med duftende Hynder paa Gulvet , hvor der slanger sig et Dusin unge kvidrende Piger , Hofdamer , som den unge Knøs begriber , Æventyret i Kongens Sale , han har hørt om , og som han nu er midt i ! De modtager ham med den største Ligefremhed og Glæde , som Venner der har været adskilt og ser hinanden igen , og Gødningssankeren frembringer sit mest flækkede Grin , svulmer som en Okse og sveder , men de bringer ham til Sæde og nu tropper et andet Sæt Piger ind under en løftet Flig af Tæpperne , let paaklædte Slavinder , men meget al - 20 PISANGENvorlige , tugtige , som man er naar man er Tjenerinder , der staar under at komme i Betragtning , de bærer Fade paa Ho - vedet , Kurve og store Alabasterflasker , alt henhørende til et kosteligt Maaltid , Stege og Postejer , Frugt , og tykflydende , krydret Vin , som sød Ild at faa paa Tungen . Man begynder at spise , sladrer , ler , og vor Ven Stalddreng slubrer Vin af en Kumme , med Flaben spidset ned midt i , paa Hestevis , til uendelig Fornøjelse for de smaa Hofdamer ; de lader stegte Duer dale som i Flugten ned i Munden paa ham , og han knaser dem med Ben og det hele , han er vidunderlig . Smaa trinde Kvinder med ikke andet paa , saa at sige , end en Harpe , saameget som Strengene kan skjule , skruer sig ind og nedlader sig i et Hjørne , med Benene overkors , favner Harpen og lader Strengeleg høre ; Fløjter løber i en Trille — og ind svæver tolv Danserinder , omhængt med et Spindelvæv , Ægyptens slanke Døtre , som Lotusstængler saa smækre , for - deler sig og begynder at danse , paa Stedet , Legemsdans , for et hæsligt Ord , brugt af Barbarer , skal ikke anvendes , ingen af de purunge Præstinder har kendt Mænd , og hvad de dan - ser er Kvindens iboende , arvede og uskyldige Tilskyndelse , i en ubevidst Rytme , lutter Sjæl . Og mens de fanger al Opmærksomhed tømmer Gemakket sig for de smaa Hofdamer , de forsvinder én efter én ; og Harpespillerskerne lister ud , og af Danserinderne bliver der tilsidst kun een tilbage , som fanger Øjnene alene , saa viger ogsaa hun baglængs ud mellem Tæpperne . Men hvor de er falden til efter hende løftes de igen tilside — og ind træder Synden , en meget stor , rolig , ganske nøgen Slavinde . Høgene , som cirkler over Tagene , kunde ikke stykke Al - DET STORE HUS 21ting sammen , ned i Husene kunde de ikke se ; men de blev da Vidne til at den unge Gødningssanker , som de havde set blive ført ind i Paladset , han blev trukket ud igen , ved Ørene , af en svær kulsort Ætiopier , ud i en Baggaard , rendt hen i en Krog med Knæene op i Rygraden paa ham , og halshug - get , Kroppen i en Kurv , og Hovedet ovenpaa ; og om Aftenen ved Maaneskin kunde de se Kurven med Indhold ride ned ad Nilen , den Vej saa meget gik , indtil en Krokodilkæft som en Saks klippede op ved Siden af og Bylten forsvandt . Ja , saadan blev det unge Individ fra Gaden levende optaget i Saligheden , og furet ud af den igen . ( Kun ganske enkelte , Faraos fortroligste Haandlangere , vidste at Kongen , skjult bag et af Tæpperne med et Kighul i , havde overværet det unge Menneskes Hyrdetime ! ) Saa vidt var det kommen med Farao . Men ikke længe efter var det Livsaanderne begyndte at ebbe i ham , nu laa han , paa Ryggen , et ilde Syn , havde endelig forstaaet at han var gammel ; og hans Præster , Livlæger og Astrologer stak Ho - vederne sammen og lagde Raad op om hvordan han kunde reddes . Det Aar hændte der det der er forekommet i Ægyptens Annaler , at Nilens Oversvømmelse udeblev . Hen paa Midsommeren skulde den stige , som den gjorde hvert Aar , lige saa sikkert som Sol og Maane , og den steg ogsaa noget , saa meget at Lejet fyldte sig til Randen , men den gik ikke over sine Bredder , og Nildalen fik ikke Vand , en fuldkommen Katastrofe for hele Landets Befolkning . Det der skulde være sket oppe i Syden hvor Nilen kom fra , Sluser 22 PISANGENfra Himlen som aabner sig hvert Aar og føder den , i ukendte Regioner , hvor Vand bliver til , det var ikke sket , et Led havde svigtet i en Aarsagsrække , hvorpaa hele Ægyptens Vel beroede . Man tydede det som man kunde ; givet var det at nu vilde man komme til at lide Nød . Halvaaret der kom blev trøstesløst . Jorden laa revnet og tør , ikke at tænke paa at saa i den , endsige høste . Lands - byerne i umiddelbar Nærhed af Nilen hjalp sig med Grøft - ning og slæbte med umenneskeligt Arbejde Vand ud over Jorden i Krukker , det blev til en ganske smal Stribe Korn paa begge Sider af Nilen . Nildalen er ellers grøn fra den ene Side af de gule Ørkenbjerge til den anden , nu løb der en lille grøn Bræmme langs begge Bredder , set ovenfra , Resten var død Bund , sort , støvet og nøgen , milevidt , med elendige Landsbyer , udtørret som paa en Pande . Nogle Forraad fand - tes , opsparet fra bedre Aar , de reddede nogle over Tørken , men blev nærmest til Ulykke for dem der havde tænkt og lagt til Side for Uaar , det rygtedes at de havde noget , og Horder kom og tog alt , Ejerne blev sønderrevet af Kvinder ; men det der var kom da i Munden paa nogen . Maanederne fra Juni til over Nytaar og henimod Maj , hvor Nildalen skulde have været under Vand og dukket op igen , dyndet og frodig , og have givet store Afgrøder , gik uden at Plov kom i den skraldhaarde , sprukne Jord , gik som en ond Tid gaar , hver Dag mere Sorg , Sol opstaar , det der truer skal nok komme ! Og saadan fik Vinteren Ende . Sommeren blev sørgelig , paa andet Aar Tørke , Hungers - nød , alle havde længe været udtærede , men nu begyndte man at dø . Hen paa Midsommeren haabede man , nu var DET STORE HUS 23Tiden der snart igen da Nilen plejede at stige , andre gode Aar , nu maatte den stige , nu kunde Mennesker ikke leve mere . Mødre viste deres Børn til Nilen , de hang matte som visne Urter , af Sult , kunde Nilen holde ud at se det ? Man saa med smertende Øjne mod Syden , men Støvstorme hvirv - lede op derfra , man fik Sand i Øjnene , og Graad sad i Kvær - ken . Regn falder ikke i Ægypten , uden maaske en Dag om Aaret , i Nedreægypten ; det ventede man ikke . En Sky for Solen kendte man ikke . Den havde nu skinnet et Aar over Tørke , Solen var betændt , man frygtede den . Dybt i sin Seng laa Nilen som et sunkent Øje i sin Hulning , næsten stille - staaende , store Øer laa tørre i den , Papyrus - og Lotussum - pene udtørret , ringende haarde at gaa paa , Flodhesten saas ikke mere , hun var udvandret , Frugtsommeligheden gaaet ! Men Krokodillerne kom op paa Sandbankerne i store Flokke og lurede . Enden var nær . Over Midsommer , da der stadig ingen Tegn var til at Nilen vilde stige , begyndte det at gaa op for Ægypterne at Jorden var fordømt , den var syg , den maatte dø . Og da blev det dem til Vished at Farao maatte være bleven gammel . Hvordan hang det sammen , maatte man ikke faa Besked ? Ti Tusind udhungrede Bønder samler sig udenfor Thebens Mure med Kæppe i Hænderne og gør Opstand , skraaler kort - aandet og raver , de vil se Farao , de vil have Besked . En Haandfuld Bevæbnede kunde jo have splittet dem ; men efter en kort Raadslagning indenfor Murene sendte man en mager Præst ud til Hoben , og han sagde dem uforbeholdent hvor - dan det var , jo det forholdt sig virkeligt som Rygtet gik , Farao var bleven gammel , dertil meget syg , men alt blev 24 PISANGENgjort for at redde ham , og nu maatte de gaa , ikke raabe op , den Syge taalte ikke Uro . Saa trak Bønderne sig til - bage , faldne i Holdningen , om de ikke havde været faldne før , ramt i Hjertet ; var det ringe med det store Hus vilde de i hvert Fald ikke krænke ham paa hans Sotteseng , , han var dog Ægyptens Fader . Men nu laa det da for Dagen hvor - for Nilen ikke vilde stige . Den eneste der kunde faa den til det , der var i med Magterne , kunde , efter hvad de nu altsaa havde hørt , ikke løfte en Haand . En Østenstorm forslog en Græshoppesværm ind over Ægypten , og man lo , en gal Latter , kom Hungerens Ryttere nu for at opæde Ægypten , hvor ikke et Straa fandtes ! Haa , haa , nej opædt blev de , Ben og Vinger afsvedet i Ilden og i Munden med dem , Fingrene slikket bagefter ; mange Liv blev reddet ved den taabelige Græshoppesværm . Men Fortvivlel - sen tog til , og der var dem der byggede sig Flaader af deres Hustage og overgav sig til Nilen , bare flyde ud af Landet , hvorhen de saa kom , og hvad der saa siden skulde ske med dem . For Farao blev der gjort hvad der stod i menneskelig Magt , i Paladser og Templer indenfor Murene tænktes der ikke paa andet , Kongens Stjernetydere vaagede alle Nætter , Højpræsterne forsøgte enhver Ofring , til alle Ægyptens Gu - der , grumme Ofre , udtænkte Ofre ; Kongen blev ikke yngre . Det var klart at der skortede ham paa Liv , og man forsøgte ethvert Middel , kloge Hoveder udpønsede en Metode hvor - efter man kunde hobe Liv op , til Fordel for et andet , ingen Tryllekunster , men lige paa , Naturens egen Vej : man lod DET STORE HUS 25Fjerkræ pikke Tusinder af Insekter og Orme , Fjerkræet lod man æde af en Vildkat , det mest sejglivede Dyr , og Vildkat - ten , da den ikke vel lod sig tygge , lod man faa Killinger , som man gav Farao at spise , utallige Liv gaaet op i et Maal - tid ; Farao blev ikke bedre deraf . Da forsøgte man det sidste , men det maatte ikke siges , Liv direkte fra det ene Menneske til det andet , et ungt Liv ofret , betød det noget , naar det kunde redde saa mange ? Det kunde aldrig siden omtales , selv Kongens Bødler knikkede med Øjnene , naar noget min - dede dem derom . Men heller ikke det forfriskede Kongen . Og da , endelig , indsaa Helligdommenes Øverste , den gamle Osirispræst , i Værdighed kun under selve Kongen , at der maatte gribes til det store Offer , det store Grundoffer , be - roende paa en Pagt , fra Urtid af , mellem Farao og hans Folk : Faraos Liv for Folket , Folkets Liv for Farao ! Konge - offer havde fundet Sted , i en mytisk Tid , hvorom der kun gaves Overleveringer inden for Præstestanden , dens helligste Hemmeligheder , nu var Tilfældet der hvor gammel Gæld maatte betales , det var for det ægyptiske Folk at indfri sin Forpligtelse : skulde Farao leve , saa maatte det dø ! Den uhyre Tanke vandt Tilslutning i Theben , alle , Præste - skabet og de fornemme Familier , enedes derom , mens Farao selv gav sit Minde dertil med et Nik . Han henlaa ellers næsten uden Livstegn , med Næsen i Vejret , et Billede paa sin egen Mumie i levende Live , omgivet af en Livvagt af Kvinder , som sang Vuggesange for ham og holdt Luften i Bevægelse over hans Ansigt med Paafuglefjers Vifter . Han var kun træt . Han hvilede sig ; ad den Vej faar man jo sine Kræfter tilbage ; det gjaldt om at hvile sig meget . Det stod Farao klart 26 PISANGENat det ukongelige var hændt ham at han var bleven gammel . Men at han kunde dø kom ikke et Øjeblik i hans Tanke . Døden var forbeholdt andre . Han havde derfor kun et Nik til den gamle Osirispræst , da han forebragte ham sit næsten utænkelige Forslag . Saa underligt det lyder , det vakte ikke Modstand heller da det blev bekendt ogsaa udenfor de Indviedes Kres , mellem dem det vilde gaa ud over , Befolkningen ; de følte sig døds - dømt i Forvejen , havde ikke noget at indvende , hvis det kunde frelse Verden . Med Jorden gik det jo paa Hæld , som enhver kunde se , Ægypten var færdig , Stjernerne syge , Støv opslugte Verden . Man aad raadden Halm ; kunde man for - ynge den Gamle ved at dø , saa jo før jo heller , da man dog i hvert Fald forskyldte ham sit Liv . Det store Offer blev da besluttet , næsten som noget der kom af sig selv , en Smitte der trængte ind fra den døende Natur , Nilens Forfald , som tog Grunden væk under Tilvæ - relsen her i Ægypten , det store Offer blev besluttet . Til Amon skulde alt levende af ægyptisk Stamme ofres , for at Liv , i Faraos Person , kunde blive fornyet . De Kyndige vilde helst have Ofringen henlagt til Solhvervet , ved Midvinterstid , et naturligt Tidspunkt , hvor alle Kræfter kunde bringes til at virke i samme Retning , men der var Ting der tydede paa at Kongen ikke vilde kunne vente saa længe , saa man enedes om at lade den eksempelløse Ofring være Tidspunkt nok i sig selv , den fik at finde Sted med det samme . Saa begyndte man da at gøre i Stand i det store Amonstempel i Theben , og i alle Templer hele Ægypten over , hvor Folket skulde fordele sig og slagtes . Om et Par Dage var det Nymaane , saa DET STORE HUS 27skulde Ofringen tage sin Begyndelse ; man regnede med at den vilde vare Uger . Gud Amon stod i det dybeste af det svære Søjletempel i Theben , til daglig næsten i Mørke , kun oplyst af en evig Flamme , som brændte foran ham , det sorte Væderhoved ragede op i Mørket , nu lod Præsterne en Tavl udtage af Taget , saa at Dagslyset faldt ind , lige ned paa Guden , man saa ham i hans Nøgenhed , en tyve Fod høj Figur af poleret Gra - nit , et forfærdeligt Stenbillede , urokkeligt , med Dyrehoved ; her foran skulde Ægypternes Blod flyde . Og de gjorde sig rede dertil , begyndte at ankomme til Byen , familievis og i Flokke , og lejre sig udenfor , elendige Hungerlejre , hvor man rugede paa Jorden og kun ventede paa at blive ofret . Fra Højderne , hvis man traf at være oven - for Nildalen , saa Landet ud som begjort med Mennesker , man var brudt op over hele Dalen og flokkede sig fra alle Sider ind mod Byerne , havde forladt alt , der var ikke noget at forlade , vankede om som man gør paa de store Offer - og Fridage , og var alle en Stund nede og bese Nilen . Ingen Tvivl , den var gammel , skrumpet ind , ikke værd at bese . Skelettet kom ud af Maven paa den . Jorden duede ikke . Det var ikke svært at forlade den . Og en sidste Gang saa man mod Syd , og indaandede Støv , og vendte Livet Ryggen . Selve Livet var bleven gammelt . Alt hvad der boede i Nildalen i Thebens Omegn troppede op , paa lange Knokkelben , som gav sig under dem , og lejrede sig udenfor Murene , ventede paa Nymaane . Da , Natten før Nymaane , den sidste sørgelige Nat , steg Nilen ! 28 PISANGENDet var to Maaneder over Tiden , men det kom . Og det kom pludselig , med Vælde . Noget maatte , tænkte man sig bagefter , have stemmet op for Floden i dens øvre ukendte Løb , Stigningen plejede ellers at komme umærkeligt fra Dag til Dag , en Svulmen af Vandet i Flodlejet , hver Dag en Streg højere , men denne Gang kom det som en Bølge , næsten som et Vandfald , brunt , flommende Vand , der i et Nu fyldte Nilsengen og skred frem i den . En Brusen hørtes fra Syden , ved Nattetid , og i Maaneskær saa alle de Tusinder der havde forsamlet sig ved Theben Vandet komme , maalløse , med et tørt Gylp i Svælget ; og efter at Bølgen med en Støvsky foran sig og et Bulder havde fyldt Flodlejet skred Vandmasserne efter , til Randen af Lejet , hurtigt , stigende , næsten mens man saa paa det , en bred Ryg af Vand under Maanen , gli - dende med Græsmasser i sin Favn , hele Øer af Græs og op - rodede Træer , svømmet ned fra Syden , en Syndflod under Maanen . Hvor lugtede Nilen , den ny Nil , af Grønske , og af Vand , Vand , Dynd , Spædbørnslugt , Livslugt , Nilen , Nilen , og hvor skyndte den sig , var forsinket , og kom nu i Hurtig - løb , alt , alt skulde nu blive godt igen ! Og i Maaneskæret vender tusinde Ansigter sig mod Maa - nen , Ansigter hvor Munden ikke kunde lukke sig over Tæn - derne af Hunger , de véd ikke andet end at de græder , Slu - serne gaar op ogsaa der , og det er som et nyt Hjerte fødes dem i Brystet . Og de styrter sig i Nilen , alt hvad krybe og gaa kan , Svømmere eller ikke Svømmere , de dypper sig , de øser Vand over sig , de fornyer sig . I et Aar har der ikke været let , den første , revnede og dumme Latter høres , men Livsglæden er kommen ! DET STORE HUS 29Ingen tænker nu mere paa andet end at Nilen er kommen , og at Oversvømmelsen vil komme , for det er en stærk Nil , den vil drukne hele Ægypten ! Og hele Natten hengaar med at dukke sig i Nilen og tage Vand over sig , som Ænder , naar det er Foraar , og et Lykkeraab svulmer op fra Mængden imod Maanen . Men i det første Daggry bliver der fra en høj Bygning inde i Byen , ubemærket af andre end hvem det angaar , hængt en stor sort Klud ud fra en Stang , den kan ses ovre paa den anden Side af Floden , i de Dødes By , og fra det Øjeblik bliver den som levende ! Det er et aftalt Tegn , mellem Kon - gens Folk ; naar det hejses véd de ovre i Dødebyen at Kongen er død ! Det er Kongens Balsamerere , som har sikret sig paa denne Maade . De har været i en vanskelig Stilling , for efter hvad man har vidst , skønt man ikke har maattet vide det , var det overhængende nødvendigt at have alt rede til Kongens Bal - samering , men ikke et eneste Skridt maatte tages derhen - imod , i Betragtning af det farlige Varsel for Kongens Liv , saalænge han var levende . Men hemmeligt har de haft alt færdigt , skjult , men færdigt , til at gaa af , naar Tegnet faldt . Og ved Synet af den sorte Klud i Solopgangen gør Kongens Overbalsemerer paa egne Vegne sit Arbejdes Gebærde , to Knive som han rask og øvet hvæsser imod hinanden : Arbej - det kan begynde ! En Grib , som sidder i Nærheden paa en Stenhøj , slaar i det samme med Vingerne , har den forstaaet Lyden ? Et Signal blæses , og i samme Nu myldrer Arbej - derne frem som ud af Jorden , Slag af Hammer og Mejsel høres , Kongens Sarkofag , hvortil Granitblokken ligger rede , 30 PISANGENnu tør der hugges paa den , og nu haster det ! Gravbyen sum - mer som et Værksted , tusind Ting at tænke paa og faa fær - digt , nu Kongen er død ! Ja , han var død . Vejret var hørt op i ham om Natten , en næsten umærkelig Overgang fra den levende Tilstand til den afsjælede , saadan som han laa , forlængst med Næsen i Vejret . Man havde bragt ham den store Nyhed , i den Tro at det vilde glæde ham , at nu steg Nilen , men det lod til at komme som et Slag for ham , han var bleven helt forpustet , og just som han pustede var Tjenerinderne kommen til at vifte Aan - den væk med deres Paafuglefjer , lige ud af Vinduet , som uheldigvis stod aabent , han snappede efter Vejret et Par Gange men forgæves . Straks Farao var død bragte en Sværm kraftige Grædekoner højt vrælende det Sorgens Budskab fra den ene Ende af Paladset til den anden . Det forlød siden , hemmeligt , Mand og Mand imellem , at Kongen paa et Tidspunkt havde givet Ordre til at standse Ti - den , for at undgaa at blive ældre . Og Præsterne havde nok haft Sortekunster for med ham med Væderhornene og for - gjort Solen og Aaret ; det var derfor Oversvømmelsen var udebleven . Men det havde Nilen alligevel ikke villet finde sig i , og nu , nu var den jo kommen ! I Gryet , paa Baggrund af selve den opgaaende Sol , frem - stillede de store Familjer og Højpræster den ny Farao for Folket , fra det hævdvundne Sted oppe paa Muren , en ganske ung Mand , Søn af Kongens Yndlingshustru , næsten et Barn , med et smukt , ædelt Bryst , han saa ud som en Dreng af Guld i den opgaaende Sols Straaler , Ægyptens Haab , og hele DET STORE HUS 31det forsamlede vaade Folk , endnu dryppende af Daaben i Nilen , hyldede ham med lange elskende Fryderaab . I Amons Tempel lukkede Præsterne for det skærende Dagslys i Taget og hyllede Væderguden i et dulmende Mørke igen . Og i Stedet for de forberedte Blodofre , som skulde have udryddet hele Ægyptens Befolkning , slap man en Rudel Tempeltjenerinder ind til ham , som underholdt den Hornede med en Legemsdans , til den glade Lyd af Fløjter , unge lotus - slanke Ægypterinder , ak for Tiden saa altfor magre , løg - farvede i Huden , under et Slør der var gennemsigtigt og glit - tende som Libellens Vinger , hvor dansede og fremførte de sig sødt for den Sorte ! I de kommende Maanenætter sad unge Tempelpiger uden - for i det Fri paa de store Stenterrasser og rystede en Gang imellem en Cistron op imod Maanen , en Ramme med smaa Stykker Bronzeblik , som raslede paa en Metaltraad , det skulde gøre Maanen godt . Det var nu ved tiltagende Maane Oversvømmelsen var kommen , saa , hvad man ellers kunde mene , lod Præsterne Maanen vederfares Musik . Det blev en stor Oversvømmelse , hele Nildalen en Sø , med Landsbyerne ragende ovenud som Øer . Alverden sej - lede frydeligt omkring paa Sivbaade , Hærskarer af Vade - fugle og Svømmefugle slog sig ned i de nye lysegrønne Pa - pyrustykninger , skøn Jagt med et Kastetræ , og en ferm Slav - inde til at svømme efter det fældede Vildt ! Flodhesten var kommen igen og stak sin Kuffert af en Flab ud af Nilen , med frugtsommelige Brøl , op imod Maanen . Og en Verden af Frøer , nedsænkede behageligt i Sump til Hagen , tolkede Naturens Ynglen , nu da det bar mod Genfødelse og Grøde . MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM Vender man sig fra Toppen af Oliebjerget mod Øst , med Ryggen til Jerusalem , ser man ned i en uhyre Revne i Jorden , Jordandalen , hvori det døde Hav ligger , dybt under Havniveauet udenfor , som man ved , den dybeste Forsænk - ning i Jordoverfladen der kendes . Den fortsætter sig i Røde - havet , et vandfyldt Trug , og i de store ækvatoriale Søer dybt nede i Afrika , en gammel Foldningsdal i Jordoverfladen . Udsigten er vældig , en Styrtning af Landet fra Toppen af Oliebjerget , med et skruet Fald nedefter , skaldede Kalk - stenskupler og Raviner , tyndt bevokset i Dalene med Ørken - buske , Tamarisk og Gyvel , ellers øde , og fjernt , mange Mile nede ser man et Skaar af det døde Hav som noget af et Øje , med en Hinde over , bagved rejser Landet sig igen som en Barriere ind i Himlen , usandsynlig , man tror det er en Luft - spejling eller en Sky , men det er Transjordaniens Bjerge . Derovre ligger Nebo Bjerg , hvorfra Moses saa ind i det for - jættede Land . Faa Steder i Verden gør saa strengt et Ind - tryk . Udsigten fra Oliebjerget er lutter Luft og Rum . Jeg saa to Ørne komme over Toppen af Bjerget , langsomt kresende om hinanden , de søgte Grunden af nedenunder , de stenede Slug - MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 33ter , Haver og Kirkegaarde ved Foden af Oliebjerget , og gjorde Rummet endnu dybere . Ad en nyanlagt Bilvej rutscher man ned i Jordandalen , hals - brækkende Serpentiner paa Bagsiden af Oliebjerget , vel egnet til at holde en Pilgrim vaagen , Køleren hang ud over Vej - banen i de bratte Haarnaalssving , inden Vognen kom rundt , det var en lang Vogn , en gammel prøvet Studebaker , med Kræfter som et Lokomotiv , men den kom rundt . Chaufføren , en ung Jøde med store oliede Hænder , hejsede Vognen ned fuldkommen uberørt ; paa hele Turen kørte han resolut og forsigtigt , uden at sige et Ord . Han vilde kun tale Hebraisk . Det er det unge Palæstina , Zionisterne , som vil gøre Krops - arbejde , en hellig Sag de tjener ; den tavse Chauffør lignede mange forskellige forfinede Jøder man har kendt i Evropa , og Amerika med , Vekselerere , Journalister , Skuespillere , som om det kunde være den samme Mand , i Palæstina vender han tilbage til Jorden , driver Landbrug , eller tager sig enhver Stilling paa , han vil være Menneske igen . Jeg tænker Kong David har set saadan ud . Saa det var ingen helt almindelig Chauffør der kørte for os . Efter endt Kørsel fik han sine Drikkepenge , foruden Betalingen , en Dags Kørsel , lidt sam - mensunken og med slidte Øjne sad han foran sit Rat , han nikkede artigt , men tænkte paa andre Ting , hvad Zionister tænker paa . Paa et Par Timer er man nede i Bunden af Jordandalen , og her hører Vejen op , man kører tværs over det ubanede Lavland , et leret Spor , mellem lave , mærkeligt formede Høje , Ler og Slam som er blevet formet og nedbrudt igen af Over - svømmelser fra Jordan , Vognen gør Spring , saa Passagererne 34 PISANGENflyver en Alen i Vejret , ubegribeligt at den holder , men med Munden bidt fast sammen , for ikke at faa Tænderne klinket mod hinanden , siger man til sig selv at det naturligvis er en simpel Udvælgelse , alle de andre er smadret , den vi kører i holder . Min Sidemand grynter og faar fremstaaende Øjne ; vi kender hinanden lidt efterhaanden nu , Navne hører jeg aldrig ved Præsentationer , men faar det at vide igen , Rein - hold Hüttel . Om Morgenen havde Værten paa St . Johns Hotel i Jeru - salem henvendt sig til mig og spurgt om jeg vilde have Part i en Bil lejet for Dagen sammen med fire Tyskere ; det var bleven arrangeret , og jeg fik Huttel ved Siden af mig . Uagtet han var meget yngre end jeg , bevarede jeg af en eller anden Grund hele Tiden en Forestilling om at han var min Senior , formodentlig noget i hans Fysik . Han var en Sachser . En an - den af de tysktalende viste sig for Resten at være Hollænder . Det var Handelsrejsende . Rejsende var ligeledes den tredje , en ildeudseende , beklagelsesværdig tysk Jøde , med alle Lavkaste - mærker , Hummerklo i Ansigtet og Fødder som Bumeranger , et smudsigt Væsen , udelukkende optaget af den bakhshish - forlangende Ungdom , hvorhen vi kom , det morede ham over al Maade at Befolkningen betlede , selv tilraabte han Perso - ner han saa paa lang Afstand med et Bakhshish , en stor Mor - somhed , som han syntes , fedt druknet i Vid , imbecil — og ham skulde Kong David , der kørte for os , kalde for sin Bro - der ! Der er da Jøder og Jøder ! Hvordan er de bleven tilredt , nogle af dem , derude i Landflygtigheden ! Han kunde nu slet ikke vende hjem , den Elendige , han var død , med Sorg hørte man paa Staklen , som ikke slæbte andet end sin Nedvær - MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 35digelse med til Jerusalem . Den fjerde af Tyskerne har jeg to - talt glemt . Det har , antager jeg , været et almindeligt , opdra - gent Menneske . Nede ved Jordan kommer man , uden at man er forberedt paa det , ned i en tyk følelig Lummerhed , som virker for - stemmende efter den høje isafkølede Luft oppe i Jerusalem , man tror man har Feber , eller skulde det være Jordens indre Hede man mærker , her hvor man er saa langt nede som paa Bunden af en Mine ? For det er da ikke Helvede der er her i Nærheden ? Stedets Traditioner , Det døde Hav , Sodoma og Gomorra , medfører jo Forestillingen om en Regn af Ild og Beg , og man synes virkelig man mærker et Pust som fra et Ildsted ; først naar man ser Vegetationen ved Jordans Bred - der forstaar man at Klimaet her er halvtropisk , Rørene i Sumpene har Karakter af Bambus , man er forskudt flere Breddegrader , med Mindelser ned ad Afrika til . Hvor Krat - tet aabner sig ved det gamle Vadested er der rejst et Par Hytter af Rør , Pælebygninger , en Slags Kro , hvor man kan faa Forfriskninger , og her saa jeg en udstoppet Hyæne og et Hulepindsvin , Eksemplarer af Egnens Favna ; Vildsvin hol - der til i den udstrakte Jungle langs Floden . Paa det gamle Te - staments Tid gik der Løver her , og Flodhesten , Behemoth , har dyppet sig med Velbehag til Næseborene i Jordan . Vadestedet selv , hvor de Fromme har badet i saa mange Aarhundreder , er en leret Bred . Floden kommer forbi under nedhængende , lurvede Tamarisker og Rør , Vandet er ganske tykt , en leret , hastig Strøm , med saa meget opslemmet i sig at Vandet ikke kruser , i denne Rendesten er det Pilgrimmene bader ; Sigurd Jorsalfar har dyppet sig her ; og stol paa , den 36 PISANGENnidkære Konge har været rigtig under og vendt alle Sider til og salvet sig gedigent med Slam , man kan endnu læse hos Snorre hvor han braaker af Fortjenesten . I den korteste Tid faar man det meste Slam paa sig her ; Daaben kan derfor næppe i sin Indstiftelse af Johannes den Døber have været en Renselsesproces , som det ligger nær at tro ; jeg har da ogsaa set oplyst at Daaben oprindelig skal stamme fra Ægypten og hænge sammen med Nilens Oversvømmelse , Frugtbar - gøreisen og Aarets Genkomst ; ogsaa Børn og Voksne fik Del i Velsignelsen ved at gaa i Floden , naar Vandet steg , en smuk og frodig Tanke , heraf Daaben . Den arabiske Kaffe man havde bestilt i Rasthytten lod jeg staa , og beskæftigede mig imidlertid med at fotografere et Tamsvin , der gik og rodede ved Køkkenet ; Hüttel drak sin og lod falde en Bemærkning om at man ikke burde krænke de Indfødte ved at vrage deres Kaffe . Det døde Hav ser man paa et bestemt Turiststed i Nær - heden af et arabisk Fiskerleje , ikke langt fra Udløbet af Jordan , nogle Hytter rejst paa Strandbredden af Rør og Driv - tømmer , samt gamle Benzindunke , de usleste Domiciler jeg nogen Sinde har set . En Sværm af bakhshishskrigende Børn og nogle Kvinder nærmede sig fra Hytterne , Mændene lod sig ikke se , en ringe udseende Race , som det lod til blandet sammen af Arabere og Negre , saa fattige at de var ganske dumme af Fattigdom , de falbød Beg og smaa Krystaller af inddampet Vand fra det døde Hav , et umælende Folkefærd , som præget af Forbandelsen her paa Stedet . Englænderne , som jo nu er Herrer i Palæstina , skal efter hvad jeg læser tænke paa at udnytte Mineralsaltene i det døde MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 37Hav , der repræsenterer en Værdi af utalte Millioner — ja lad os kun faa nogle Faktorier rendt op her , og en Arbejder - by , det døde Hav har været dødt længe nok ! De følgende Dage blev det til at Reinhold Hüttel og jeg kom til at se Seværdighederne sammen i Jerusalem . Han foreslog at vi skulde gaa sammen om en Fører , en Bespa - relse af det halve for mig , rigtigt , uden for saa vidt som jeg ellers slet ikke havde tænkt mig at tage nogen Fører . St . Johns Hotel ligger lige ved Siden af den hellige Gravs Kirke , fra Vinduerne havde jeg kendt Bygningen igen efter Billeder , uden at have haft det Initiativ at gaa derind ; jeg havde i det hele taget ikke opsøgt nogen Seværdighed i Jeru - salem , men glædede mig indtil videre over de stille Nætter dér og Foraarsfloraen i Byen , de vilde Blomster i Jerusalem , en lille yndig Verden for sig . Reinhold Hüttel akkorderede imidlertid med en Fører paa vore Vegne , en tysktalende Græker , og akkorderede saa han peb ved det , et gammelt Læder af en Græker , høj , lige og tom , som de svange Aks Skriften taler om , med hule , taabe - lige Øjne , han græd i Fistel , men Hüttel var fast , og Aftalen kom i Stand . Grækerens Tysk var en Ynk , indtil han blev spændt for ovre i Kirken , saa gik Lektien flydende , avtoma - tisk fra ham . Og saa hørte vi da alle disse sindssvagt enfoldige og fromme Falsknerier man har kogt sammen om de historiske Steder gennem to Aartusinder , i en Henseende næsten geniale , i Til - liden til at de vilde blive troet ; de bliver troet ! Man kan læse dem i Badeker . Det varede ikke længe før jeg var uopmærk - 38 PISANGENsom , der gik saa mange Folk i Kirken , Amerikanere , Non - ner , andre Førere med deres Ofre , gamle billedskønne Munke og Poper som kom ud af Krogene , blanke i Trækkene af hel - lig Lediggang , som kostbart , præmieret Kvæg , ikke hævet over at tigge ; men Hüttel fulgte med , han mærkede sig nøje Grækerens Ord , om hvor Abraham havde staaet , hvor Eng - len Gabriel var kommet ned , han tog ham i Forhør og nik - kede , memorerede , sænkede Beskeden dybt i sig , det var klart at hvad han hørte og saa vilde han have med sig hjem . Selve den hellige Grav er saa lille et Rum at kun én kommer ind ad Gangen , gennem et Forhæng , her saa vi Støvlerne af en knælende Amerikaner stikke ud . Hüttel gik ind og blev nogen Tid derinde , saa gik jeg igennem , og skammede mig , og saa havde vi jo set det vigtigste . Men der var en Mængde mindre Seværdigheder , oppe og nede , i Krypter og Gange Altre og Helgenbilleder , hvor Korset havde staaet , og hvor Klippen var revnet , raa Gudsbespottelse altsammen , i mine Øjne . Hüttel tog det af Grækerens Mund og memore - rede , bevægede Læberne , som et Skolebarn der husker , han var kommet her for det samme og vilde have det hele med . Et Sted under Jorden , dybt inde i Bunden af en Krypt var der et lille oplyst Alter , vogtet af en Præst , og her paa Alterdugen saa jeg flere store og smaa Sølvmønter lagt frem , nogle af en Tokrones Størrelse , første Gang der blev os noget tilbudt , ellers havde det jo været at punge ud og spæde noget i Bøssen hele Tiden . Jeg tog en af Mønterne , ikke af de allerstørste , men en saa stor som en Krone — men da skulde man se Præsten komme i Affekt , den Guds Mand MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 39havde som Staalfjedre inden i sig , jeg befrygtede et Overfald og skyndte mig at lægge Pengestykket tilbage igen . De tager fejl , sagde Hüttel varsomt til mig , med Takt , han vilde ikke overdrive den Uforstand jeg havde lagt for Dagen , men den burde dog rettes ; De tager fejl , Meningen er at man skal bidrage med en Gave her , saadan som De ser andre har gjort ... Naa ja , saa fik jeg jo ingenting . Min stakkels Vits var gaaet tabt . Vi fjernede os , mens Bælgen paa Præsten endnu gik ud og ind af Sindsbevægelse over hvad der her var bleven for - søgt . Huttel tav en Tid lang ; han gjorde sig imidlertid ikke siden nogen ufin Fordel af at komme tilbage til Tildragelsen . Senere besøgte vi jo Via Dolorosa og Grædemuren . Det er lykkedes de hellige Overleveringer at trænge omtrent hele det gamle og det nye Testament sammen inden for den hellige Gravs Omraade , her vises Stedet hvor Abraham fangede Bukken , som han ofrede i Stedet for Isak , under samme Tag som Stenen paa hvilken Jesu Legeme blev salvet af Nikode - mus ; Resten af Passionshistorien har Via Dolorosa , i fjorten Stationer , Kristi Gang fra Pilatus til Golgatha . Hier hat Jesus den Kreuz getragen , brægede Grækeren ; og her var den hel - lige Veronicas Svededug ; og her havde Jerusalems Skomager staaet ; det tog flere Timer , Hüttel vilde have alle Stationerne med , han skiftede med sine blaa faste Øjne fra Seværdighe - den til Føreren , memorerede , aldrig forbavset , jeg tror i Grunden Indholdet af Gøglet var ham ret det samme , han tog det for berømte Ting , som man skulde kunne tale om bagefter ; og det var jo i Grunden den fornuftige Midterlinje Tyskeren fulgte . 40 PISANGENJeg for min Part forsømte at høre efter , skønt jeg dog havde betalt , i Stedet morede jeg mig med at betragte Folk som gik forbi i Gaden , andre Turister som ogsaa skulde se Stationerne , Medfaar , ført af engelsktalende Hyrder , sjofle Vagabonder og Falskspillere , der var endt som Fremmed - førere her ; et Par unge Amerikanerinder med mærkelige , barnerene og forfarne Træk , de laver da til en ny Race der - ovre ; langhaarede Poper der gik to og to , af et luset Ud - seende , med Skørter , som vandrende Kirkeklokker , Kønnet tvivlsomt ; Rabbier med store Pelshuer paa som Billeder af Rembrandt ; Jerusalems Børn , rødmossede sunde Smaa , som valsede om Hjørnerne og bjærgede sig noget godt , Peanuts og Bændellakrits , her som andetsteds i Verden ; Tiden falder ikke lang i Jerusalems Gader . De Handlende sidder i smaa Boder uden Vægge ud til Gaden ; her saa jeg to gamle vise Jøder sidde i ivrig Sam - tale ; den ene var Anatole France , den anden Sokrates ; jeg nappede dem , glad over at have Sokrates og Anatole France paa samme Plade . Grædemuren fandt vi , saadan som man har faaet den be - skrevet og kender den fra Vereschtschagin . Her hændte der det at jeg kom i Besiddelse af et Billede af Hüttel . Da han saa mit Kamera stillede han sig op ved Grædemuren og bad mig fotografere ham dér ! Jeg er saaledes i Stand til at led - sage disse Optegnelser med et Portræt af min Rejsefælle . Jeg sendte ham senere Kopier til Tyskland og havde Brev fra ham ; skulde disse Linjer komme ham for Øje , i eventuel tysk Oversættelse , vil han mindes vort Ophold i Jerusalem . Han vil mindes hvordan Grækeren , da vi om Aftenen sad MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 41og spiste til Middag paa Hotellet , stillede sig op nede ved Døren og forfulgte os med stum Forurettelse , en snydt Hel - gen , Akkorden havde været for haard , og Drikkepengene for nøje regnet ud . Jeg foreslog at vi med det samme , for at blive ham kvit , skulde ombringe ham med Kniv og Gaffel , siden vi sad og havde skarpt i Hænderne . Hüttel havde en Maade , slet ikke at svare paa hvad nogen sagde , naar han blev forarget . Skal vi give ham tre Shillings hver , ytrede han derimod , han har virkelig faaet for lidt . Og han stod op og gav Grækeren Pengene . Saadan kan man blive korrigeret . Nu skulde det være mig der havde vil - let drage Huden af Grækeren ! Vort Besøg sammen i Bethlehem vil De ogsaa erindre , Hr . Hüttel , og at det kom til en vis Kølighed mellem os dér , uden at jeg tror der er nogen Mislyd tilbage nu . Det gik saadan til at vi tog en Vogn sammen , Hestevogn denne Gang , en gammel Droske , hvori vi sad under et Forlæder , som to Børn i en Barnevogn . Køreturen er fortryllende , i Jerusalems liflige Før - Foraar , med ildrøde Ranunkler og blomstrende Mandeltræer inde i de lerede og stenede Olivenhaver , Udsigt den sidste Del af Vejen til det paafaldende Frank Mountain , der ligner en gammel Vulkan , men skal være opført med Menneskehaand ; her havde Titus sin Lejr , da han laa for Jerusalem . I Bethlehem saa vi først og fremmest Fødselskirken , en gammel dejlig Basilika , med „Naaleøjet " , den lave Indgangs - dør , som det meget rigtigt er umuligt for en Kamel at gaa igennem . Hüttel og jeg maatte bukke os alvorligt sammen 42 PISANGENfor at passere . Fødselskapellet ligger nede i en Krypt , mu - ligvis en gammel Begravelse . Her ser man alting , vedrørende Kristi Fødsel , lige til Kilden der sprang ud ved den Lejlig - hed , i bekvem Nærhed ; Stjernen der ledte de hellige tre Kon - ger paa deres Vej til Barnet faldt , som man ved , ned i denne Kilde , men skal ikke kunne ses uden af Jomfruer ; jeg tænkte paa de to unge søde Amerikanerinder fra Via Dolorosa , Gud hvor de vilde have grint ! Aber wo ist die Krippe ? spurgte tilsidst Hüttel , til For - legenhed for Kustoden ; den er jo nemlig i sin Tid bleven ført til Rom . Jeg havde lige læst derom i Rejsebogen og kunde give Hüttel de ønskede Oplysninger : Krybben , den er i Rom . De bedste Ting slæbte de sammen der , ogsaa St . Pe - der . Det forholdt sig saadan , improviserede jeg videre , at Josefs Æsel var Krybbebider og fortærede hele Krybben , fyldte sig fuldstændigt med Splinter , og i denne naturligt ud - stoppede Tilstand befinder Æslet sig nu i Peterskirken ; paa den Maade er Krybben bleven bevaret . Hiittel memorerede , opmærksomt , jeg saa hans Adams - æble røre sig , han grundig sank og nedlagrede hvad han hørte . Vedrørende Jesu Fødsel havde han nu alt , som et Kort , nedtegnet i sin Hukommelse . Historien om Krybben haaber jeg han har ladet gaa videre . Men det lille Brud mellem os kom ude i Byen , da Hiittel fik den stædige Ide at han vilde se Børnene der blev dræbt under Herodes ! Han standsede i den Anledning en gejstlig Herre paa Gaden , som imidlertid kun talte Fransk , og nu vilde han at jeg , der var en studeret Person , skulde spørge Prælaten ud . Det afslog jeg , rent ud . Han forsøgte sig da MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 43selv , ikke til at rokke fra et Forsæt , med Tegn og enkelte antydende Gloser : enfants — tués — den høflige Præst smi - lede , forstod ham ikke ; og da gik jeg min Vej , simpelt hen lod ham i Stikken , jeg generede mig paa hans Vegne . Ja hvad mener man , kunde jeg have hjulpet ham , forklaret hvad han mente med de døde Børn , endsige skaffet ham dem at se ? Troede han de levede endnu ? De maa indrømme mig , Hr . Hüttel , hvis De læser dette , at De ved denne Lejlighed stillede et noget stift Forlangende til mig ! Paa egen Haand begav jeg mig ud i Bethlehem og fik Øret lagt til Pulsen , Tempoet i denne lille stille By . Kvin - derne i Bethlehem gaar med høje Hovedsæt ligesom Middel - alderens Fruer i Evropa , de er af en egen Race , hverken af noget arabisk eller jødisk Udseende , de mindede mig om Basker eller om det i Hongkongegnen indkilede , isolerede Hakkafolk , som slet ikke er Kinesere ; Bethleheminderne har brune Kinder med Rødme i , ligesom Grønlænderinder , æblesundt og appetitligt . Et Sted oppe i en ganske tom Gyde hørte jeg noget titre over Hovedet og saa op , oppe i en Vinduesaabning i Muren laa to unge Bethlehemspiger med brune og røde Kinder og vinkede paa det venligste til mig , gjorde Tegn og viste mig hvordan jeg skulde gaa om Hjør - net og ind ad Døren ; det var virkelig nydeligt og gæstfrit af dem , de vit - vittede som et Par Svaleunger oppe i deres Rede . I en anden af Bethlehems smaa Gyder stod Slagteren ude i det fri foran sin Bod og parterede et Lam . Nu har man hørt saa meget om „Lammet " og alle de Symboler der knyt - ter sig dertil , udgaaet fra disse Steder , Forestillinger om en 44 PISANGENbedre Verden ; men Kniven , og hvad Folk spiser , er da ikke blevet anderledes . Hüttel og jeg traf hinanden et Par Timer efter ved Vognen , uden Kommentar , og kørte hjem . Vi talte ikke mere sammen . Hiittel skulde rejse næste Dag . Men om Aftenen kom han uventet ind paa mit Værelse og bad mig om jeg vilde se et Øjeblik ind til ham paa hans , men jeg skulde lade ti Minuter gaa først . Det var elskværdigt af ham , saadan ganske uden Bagtanke at slaa en Streg over Fornærmelser ; han var virkelig elskværdig , en stor Fyr , hvorfra der , ligesom fra Heste , radierede Sundhed ud ; jeg lod de ti Minuter gaa og begav mig saa ind paa hans Væ - relse . Han var der ikke . Paa hans Seng sad derimod en smuk , frygtelig Araber ... Reinhold Hüttel i Forklædning ! Ja , han var i Burnus , Turban og det hele , og rejste sig lykkelig , da han saa det Indtryk han gjorde , og drejede sig rundt paa Gulvet for at jeg skulde se ham fra alle Sider . Denne Dragt havde han købt nu til sidst , at have med hjem fra Jerusalem , billig , billig , og se saa denne Vandpibe , og - saa billig , et Vidunder af Farver og Glasperler , med skarla - genrød Slange , som en lang Fuglekraase . Og om jeg vilde se , udbredt paa Sengen , en Dragt til , den var til hans Kone ! Naar han kom hjem var det hans Tanke at overraske hende og komme i Døren som Sheik , saaledes , og Hüttel gik ud af Døren , lukkede den og aabnede den igen , kom ind og stod og voksede i Døren , en Sheik i alle Dele , naar undtages nogle blaa Øjne og et blondt Udseende , samt Bukser og MED REINHOLD HÜTTEL I JERUSALEM 45Støvler forneden , men ellers en Højhed , i Folder og Farver , al Østen at skue ! Kære Reinhold Hiittel , naar De læser dette , saa modtag en kameratlig Hilsen ! Der var en Ting jeg ikke kunde sige Dem , da De viste mig den arabiske Dragt og Vandpiben , for hvor - for skulde jeg fordærve Deres Glæde , og det var saa smukt af Dem at give mig Part i den ; men det var jo saa øjensynligt at hele Stadsen aldrig nogen Sinde havde set Arabien , det var Varer fra Deres Hjemland , Hr . Hüttel , nærmest at tro Nurnberg , som man eksporterer ud til Levanten , og som De nu , i god Tro , førte hjem til Fabriksstedet igen ! Til hvad Nytte skulde jeg have sagt Dem det ? Det kunde jo se ud som om jeg har villet gøre Nar af Dem , give Dem til Pris for Smilet , jeg tror ikke jeg paa nogen ufair Maade har forraadt Dem : hvad her staar er et temmeligt nøje Referat af hvordan vi saa Jerusalem sammen . Har jeg husket fejl i noget Punkt ? Jeg vil altid bevare Dem , Reinhold Hüttel , og alt hvad jeg saa i den hellige Gravs Kirke , og paa Via Dolorosa , knyttet som et uløseligt Ensemble sammen i min Erindring . DEN BARMHJERTIGE SAMARITAN Det var da en Tegner af mit Bekendtskab og jeg , og en anden dansk Mand , en Arkitekt , ved Skæbnens Tilskik - kelse pludselig stod paa Landevejen mellem Jeriko og Jeru - salem og skulde gaa hjem , fire danske Mil , ved Mørkets Frembrud , gennem den fuldstændig øde , mennesketomme judæiske Bjergørken ; sligt sker naar man bryder ned med et Automobil . De underligste Steder er man strandet , naar man har haft Motoruheld , Grøftekanter i uanede Egne af Danmark , hvor man har lappet Ringe , efter at den sorgløse Flugt var stand - set med et Knald og man stod vingeløs paa Landevejen , ra - sende , med stive Mile til nærmeste Reparationsværksted — de lyseste Minder bagefter , for hvornaar var man lykkeligere end i de Aar da man kørte Motorcykle og plukkede rustne Hesteskosøm ud af sit Bagdæk , og svor , og brødes med et genstridigt Dæk , med Smørelse og Landevejsstøv kaget sam - men paa Hænderne , og hængte Slangen med Lap , solutions - duftende , op paa Styret til Tørre ; hvornaar var Græsset i Grøften sødere , Stedet mere overraskende hvor man var strandet ? De bedste Sommerstunder man har kendt erindrer man fra saadanne ufrivillige Ophold i Grøften . Men under - DEN BARMHJERTIGE SAMARITAN 47ligst af alle Steder , og uden Blomster paa sin Vej , var det at blive læsset af midt i Palæstina , fra en Ford som havde draget sit sidste Suk , henvist til at naa Jerusalem , med Nat - ten for sig , paa Apostlenes Heste ! Vi var to danske Selskaber der havde truffet hinanden paa samme Hotel i Jerusalem og havde taget Vogne til en Dags Udflugt til det døde Hav og Jeriko , den ene af Vognene en elendig Ford , som en af Deltagerne , en dansk Arkæolog , havde sørget for . Den var billig og lurvet og talte til hans Smag , en ren Antikvitet , fra Fordvognens første Aldre , ud - gravet af ham formodentlig paa en Tomt . Vi advarede ham , men han var kongelig Embedsmand og kunde ikke fejle , han fik sin Vilje . Vi andre tog en lang kraftig Buick , ikke ny , men sund ; og saa drog vi af . En dansk Billedhugger med tre Damer var med paa Turen . Til det døde Hav gik det uden Uheld ; men paa Vejen derfra til Jeriko blev Forden borte for os i det vildsomme Lavland omkring Jordan , formodentlig brudt ned ; vi havde ikke andet at gøre end at fortsætte til Jeriko , i Haab om at møde den der , og det gjorde vi ogsaa , med et Brag , midt paa Jerikos eneste Gade , Forden kørte lige ind i os , og Vognene maatte skilles fra hinanden som to gale Hjorte , der har faaet Gevirerne viklet ind i hinanden . Har man nu hørt Mage , hundrede Mil til at køre udenom hinanden , og saa drøner man sammen , da man endelig kan se hinanden ! Forden var nervøs ; det var det andet Stød den fik den Dag , hørte vi , for mens den var faret vild havde den kørt to Æsler over , og der havde været et Skrig , af Æs - ler og af Arabere ; noget var gaaet i Stykker paa Forden , 48 PISANGENfor Æsler er haarde og knoglede Husdyr at støde sammen med . Ogsaa Arkæologen havde faaet et Shock , den ufejlbarlige Mand , han var nok bleven grøn , efter hvad et sikkert Vidne siden kunde fortælle . Men ved Sammenstødet i Jeriko blev han gul , kadavergul , en Iagttagelse jeg staar inde for ; sjæl - den har jeg set et Menneske saa hundeangst , lam helt ned i Bukserne af Skræk , simpelthen Fejgheden selv , i den ynke - ligst mulige Skikkelse . Det kunde ikke skjules . Og havde han bange Anelser , med Hensyn til hvordan dette vilde ende , saa slog de ikke fejl ! Paa Hjemvejen fulgtes Vognene ad ; Forden satte ud og gjorde ingen Fart , der slog Smæld ud fra Gællerne af den , den røg og arbejdede over Forhindringer i sit eget Indre , lød som en Hundelænke slæbt over en Stenbro ; i Virkelig - heden havde den faaet Ulivssaar ved det sidste Sammenstød , og det var kun et Spørgsmaal om hvorlænge Forblødningen vilde trække ud . Mellem Jeriko og Jerusalem er Landet fuldkommen øde , stenede Høje og vegetationsløse Slugter paa begge Sider af Landevejen ; kun et eneste Sted findes der et Karavanseraj , oppe paa et Pas i Ørkenen , en Slags Kro , der har Navn efter den barmhjærtige Samaritan , her til denne øde Vej mellem Bjergene knytter sig den gamle bibelske Fortælling . Vi var kommen der forbi paa Udvejen ; for Resten havde vi ikke set andet Livstegn alle de mange Mil end en Lastbil der holdt et Sted ved den vilde Landevej , dybt nede i Dalen , et Sjak arabiske Arbejdere reparerede Vej her . Længe inden vi naaede Samaritanerkroen paa Hjemvejen DEN BARMHJERTIGE SAMARITAN 49var det Forden brød sammen , netop i det Strøg hvor den fra Biblen kendte Vejfarende var falden mellem Røvere — et hyggeligt Varsel ! Forinden havde en Ombytning af Passagererne fundet Sted . Det var bleven sent , Forden kom ingen Vegne , og en Gang , da den var gaaet i Staa , stod vi allesammen ud og ene - des om at saa mange som der kunde være i den store Vogn skulde tage hjem . Resten skulde saa følge efter i Forden , naar den kunde køre igen . Naturligvis kom Damerne i Buick ' en , først og fremmest ; hvem der skulde blive i Forden kom af sig selv , rask ladede den friske Vogn sig fuld , og rask kørte den , med glade Vink bagud , den var jo ikke In - valid ; og der stod saa Tegneren , Arkitekten og jeg tilbage ved Forden , mens vor lange stærke Buick skrumpede ind som et Punkt paa Vejen mod Jerusalem . Hvilken Forskel der dog er paa et Automobil , der løber ti Mil i Timen , og saa en Fodgænger efterladt paa en Vej ! Jeg siger at Tegneren , Arkitekten og jeg stod paa Lande - vejen , mener jeg ikke Arkæologen , som havde lejet Forden , og været selvklog , og som dog vel tog Følgerne af sin Stiv - hovethed ? Nej han var paa Vej til Jerusalem nu ! Det var gaaet saa hurtigt med Omladningen , han var kravlet op i Buick ' en , og var saa smalrygget at Ingen lagde Mærke til det , han havde skjult sig bag Damerne , stiltiende , saadan la - ver man sligt ! Endnu et Stykke Vej humpede Forden , med syge Hik fra Motoren , afbrudt af et Dommedagsslag en Gang imellem , og et Hop af Vognen , som stødte der et Knæ op igennem den , en vulkansk Hede kom fra Motoren , den havde Hoved - 50 PISANGENpine til Døden , Køleren kogte , og Chaufføren kogte , han kørte staaende op i Vognen , med Forkroppen nede i Motor - huset og en Haand bagud paa Rattet , hele Tiden holdende med en Finger paa en eller anden Læk nede i Maskinen , Bundskruen til Karburatoren , eller hvad det var ; Vognen var bundet sammen med Staaltraad fra Sodavandsflasker . Om - sider udaandede den , uden Eksplosion , alt Skrald i den var brugt op , den slap et lille Gaspust fra sig , det sidste , og blev staaende , osende som et Krater , Enden var kommen . Der gives en vis Menneskeart , Folk som er vant til at køre en gammel Vogn , de er vidunderlige ; nu Ejeren af dette Vrag af en Ford , satte han sig ned og græd og bad Gud hjælpe sig ? Nej han snusede op i Næsen og lagde Værk - tøj frem paa Grøftekanten , en lang Forbindtaske , og beredte sig paa at skille hele Klokkeværket ad ! Han var et kobber - forhudet Individ , som ikke forstod Sprog , og hvis Sprog vi ikke forstod , vi kunde ikke hjælpe ham , stod og traadte og frøs ; og saa blev vi enige om at gaa i Forvejen , Forden kunde saa indhente os , hvis den blev hel igen , ellers fik det blive Jerusalem til Fods , eller at gaa i Seng i Ørkenen ; vi stødte Kæppen i Vejen og begyndte Marschen . Det er jo næsten at komme baglængs afsted , at gaa , med Mile foran sig , har man kendt ynkeligere Befordringsmiddel ! Efter en halv Times Gang viste der sig Tegn som med Tyde - lighed talte imod at vi nogensinde skulde naa Jerusalem paa denne Maade . Vi var kommen op over et Pas og ned i en Dal igen , Forden ikke mere at se , ikke andet at se nu end Vejen og det vilde øde Land til begge Sider , af en egen usandsynlig Virkelighed , uhyggelig sandt , at vi krøb her , sat DEN BARMHJERTIGE SAMARITAN 51af paa den bare Jord , midt inde mellem Judæas kridtede og skaldede Bjerge . De ligner Buskmandskranier , med spredte sorte Gyvelbuske , og ellers ikke andet end de nøgne Kalk - kupler , ligesom en umaadelig udslettet Ruin . Dagslyset var gaaet , der stod Kulde ud af Slugterne . Vejen her skulde ikke være saa sikker , og den saa ud til det , en Hulvej lukket til alle Sider af nøgne Koller , Kringelkroge og Baghold inde bag Slugterne , hvor Tusmørket begyndte at samle sig , mile - vidt til beboede Steder ; man kunde sætte sig ind i at en Vejfarende var falden mellem Røvere her . Men selv Udsig - ten til at overnatte her , i Palæstinas bitterkolde Nat , uden ordentligt Tøj , uden Ly ! Stillingen var ikke god . Vi saa os tilbage nu og da , om det skulde være muligt at Vognen kom . Den kom ikke . Men en Gang , da vi saa os tilbage , viste der sig virkelig en Vogn , en anden , en stor Vogn ; ikke lidt ophidset stillede vi os alle tre ud paa Vejen og lavede os til at standse den , med hæ - vede Stokke , den kom løbende med Lokomotivfart , næsten lyd - løs , et langt lukket Glaskastel , funklende ny , en vældig ameri - kansk syv Personers Luksusbil ; men da den var saa nær at den saa os øgede den synlig Fart og skød forbi som en Streg ; vi havde at flytte os ! Med en mærkelig Fart var den passeret og ude af Syne til den anden Side ; i Flugten havde vi set at der sad en eneste Passager i et Hjørne af Hynderne bagi . Havde vi forskrækket ham , troede han vi var Røvere som vilde standse Vognen for at overfalde ham ? Det var Leviten . Det var Leviten , der kom forbi den saarede Vejfarende og lod ham ligge , som skrevet staar ! 52 PISANGENFortabte , mere end før , stod vi paa Landevejen . Det var den sidste hjemvendende Vogn af de mange Turistvogne der havde gjort samme Tur ned til Dødehavet som vi , den var forsinket og havde Fart paa ; der kom ikke flere . Tænke sig at den store Vogn , med Plads til os alle tre og flere til , at den lod os staa midt paa Landevejen ! Hvad var det for en Mand ? Vi stødte Stokken i Vejen , den var haard og stødte op i Haanden igen , og genoptog Marschen , en mere og mere haabløs Ting ; men noget maatte jo gøres . Da hørte vi en Vogn bagved igen ! Det var næsten for mørkt til at se , men da den kom nærmere og tonede ud af Tusmørket , med en Vægt der fik hele Vejlegemet til at gungre , viste det sig at være en Lastbil ; fanatisk , uden Af - tale forud , gjorde vi Kæde tvers over Vejen og fugtlede med Arme og Kæppe i Luften ; og den standsede ! Det var Last - bilen vi havde set nede i Dalen ved Vejarbejdet , og Arbej - derne med den , paa Vej ind mod Jerusalem , efter endt Dag - værk . Og de tog os op . Det var den barmhjertige Samaritan ! Havde vi været saarede og trængt til at faa Olie gydt i vore Saar saa skulde det ikke have manglet , hele Vognen dryppede af Olie , den var sort og besmurt , med en mægtig Kasse højt oppe , som vi voltigerede op i , en hel Grusgrav , foret med Skærver , og her med Ryggen op imod Førerhuset sad de kulørte Arbejdsmænd , hvorimellem en veltalende Ne - ger , hvem vi gjorde til vor Ven med en Cigaret , vi fik Plads paa Bunden af Grusgraven , Tegneren og jeg , hvorimod Ar - DEN BARMHJERTIGE SAMARITAN 53kitekten kravlede forud til Chaufføren , en Araber , som smi - lede lige ind til Visdomstænderne , da vi siden efter endt Tur lod Solen gaa op for ham i Form af store Sølvpjastre . Men samme Arkitekt blev Dagen efter liggende paa Hotellet med en Temperatur paa 41° ; han havde gaaet med en Tyfus derude paa Landevejen ! Saaledes kom vi alligevel agende til Jerusalem . Det var et Triumftog . Op ad Serpentinerne paa Vrangsiden af Oliebjerget klat - rede Lastbilen paa lavt Gear , knirkende og anstrengt , hæl - dende som en Trappe paa den stejle Vej , og vor Ven Ne - geren underholdt os bredflabet og lykkelig om en anden Lastbil der var styrtet ud her forleden og var rullet ned ad Bjerget , saadan , og han trillede med en levende Gebærde Hænderne om hinanden , alle dem der var i den kaput ! Lysene i Jerusalem , det varme Hotel , Middagsmaden og den gule , stærke Vin man fik ligesom en Sol indeni sig af altsammen Triumftog ! — Henad Midnat kom et kobberforhudet Individ til Hotellet og stod ærbødig i Døren , med den kulsorte Nat udenfor , som pisket til det raa Kød i Ansigtet af Vind og Regn , snu - sende op i Næsen , med torterede , forvaagede Øjne , det var Fordens Ejer , der kom efter sin Betaling . Han havde for - tjent den ! PENSIONATET Paa Hotellerne i Ægypten bor man med fuld Pension , American plan , som det hedder , i Modsætning til Euro - pean plan , Værelse uden Kost ; man er derfor nødt til at indfinde sig til Maaltiderne paa sit Hotel ; de ægyptiske Ho - teller er store Pensionater , hvor man bliver Medlem som af en Familje og snart ikke undgaar at kende en hel Del vildfremmede , fra mange Sider af Verden sammenløbne Mennesker . Paa et saadant Sted kom jeg i Berøring med en Amerika - nerinde , og hvad der foregik mellem os skal her berettes , uden al Hemmeligholdelse , men ogsaa uden Udsmykning . Man maa ikke vente noget spændende , eller melodramatisk , Episoder er sjældne og som Regel aandsfortærende , Revol - verskud , kunstfærdigt knyttet Handling og hvad ellers ven - tes af en Novelle , Huller opstaaet i Gaden ved Jordskælv , Pengeskabe sprunget i Luften etc , Ting der virker behage - ligt i Øjeblikket , men ikke huskes . Hvad der derimod bliver i Erindringen er Indtryk af Mennesker , stakkels Mennesker , grebet i Hverdagen , begivenhedsløst , men med Ulykken , Elendigheden lysende ud af dem , et kort Møde med Smerten , som dukker op Aar efter igen og ikke kan glemmes . PENSIONATET 55Hotellet havde et engelsk Navn , men var internationalt ; alle Sprog hørtes , og det var en broget Forsamling der hver Dag indfandt sig til table d ' hote , hver Dag nye Ansigter , og Ansigter man savnede , Gæster der kom og gik , men Resten et fast Selskab , som boede for længere Tid paa Hotellet ; mellem dem Amerikanerinden . Af disse faste Damer var der en Sværm , ældre , engelske , ugifte , af den triste Type man møder paa Rejser , et bekla - gelsesværdigt Udskud af Menneskeheden , som er velstillet nok til at leve et Turistliv , men med Opbydelsen af den sid - ste Skilling , stakkels Kvinder , uden Ungdom , som ikke har haft noget Liv , ingen Skæbne , møjsommeligt opretholdt i Tøjet — hvor i Verden kender man ikke disse kønsløse , ynkværdige , plukkede Pensionatsfugle ? Ellers var der de paa Hoteller i Ægypten uundgaaelige Ægyptologer , tyske Professorer , franske savants , med Fa - milje , af et lurvet Udseende , anstrengte Koner og magre , haarde Børn , forflyttede Folk , med et pint Budget , en af dem enarmet . Formodentlig havde han faaet Armen afrevet i en Skærmydsel med de uafrystelige Dragomaner i Cairo , tænkte jeg mig ; men efter at jeg havde faaet nærmere Be - sked og hørt om hans Produktion forstod jeg at han havde skrevet Armen af , lige til Skulderen . Der var den russiske Landflygtige , som forekommer paa de fleste internationale Pladser , mystisk , før russisk Fyrste , hed det sig , nu Sprog - lærer , en rolig Kæmpe at se til , over de Treds , men med en pragtfuld ung Kone paa tyve , et ungt frodigt Væsen med sorte Øjenomgivelser og blaa Øjne , ægte Russerinde , de to 56 P I S A N G E Ntalte ustandseligt sammen , mens de spiste , uden at skænke Omgivelserne ringeste Opmærksomhed ; utroligt hvad Rus - sere har at snakke om . Man spiste ved smaa Borde i en Sal , to og to , eller flere ved hvert Bord , og jeg var i Begyndelsen kommen til at sidde ved Bord sammen med en Missionær , en ung Helgen , som bad Bordbøn , en privat lille Gudstjeneste før Maaltidet ; jeg saa ham gudhengivent spise Radiser og Salat , toet i Nilvand , sikkert Resultat : Dysenteri , og han forsvandt da ogsaa en Dag paa Hospitalet . I Stedet for ham fik jeg en af de en - gelske Pebermøer , et ældet Eksemplar , som gjort af Brænde , men med bestemte fattede Træk ; Alder og enlig Stand havde ikke gjort hende ynkelig , hun bed , de nubiske Tjenere bæ - vede for hende . Hun lugtede speget ; og da hun fortrædigede mig ved at tale til mig om Morgenen bad jeg Inspektøren , en polyglot , fjedrende Italiener , om at forflytte mig til et andet Bord . Paa den Maade kom jeg over til Amerikanerinden . Hun havde hele Tiden før siddet alene , som om Ingen vilde være ved hende , ved det allerinderste Bord inde i et Hjørne , men herfra holdt hun Udkig med oprakt Hals til alle Bordene i Salen , ufravendt , som et Barn der er sat uden - for Legen , men ikke vil lade det mindste gaa tabt af hvad der sker . Jeg vidste ikke noget om hende , at hun var und - gaaet af de øvrige Pensionærer , saa jeg satte mig til hendes Bord , forestillede mig , som man gør , og tænkte mig ellers at passe min Mad , naar det var gjort . Men hun var hen - rykt , snakkede , snakkede , og saa kunde jeg jo ikke undgaa at blive bekendt med hende . PENSIONATET 57Hun var temmelig gammel , over de Halvthundrede , men ekstra furet og ødelagt , hvilke Storme der saa var gaaet hen over hende , en stor knoglet og groft tømret Kvinde , med hærgede Træk , spildt over med Pudder , uordentligt tværet paa , totalt hvidhaaret , men friseret med Krep og Bukler , kostbart klædt , med mange Diamanter , et livligt , drøjt , støj - ende Væsen , som almindeligt i Amerika , ikke uelskværdig , men en Ruin at se paa , furet som et Landskab i Sibirien ef - ter en Oversvømmelse . Det foryngede hende at hun fik Sel - skab , hun greb til som i Feber , fik et Glædeslys i Ansigtet og løsnede en Flod af Snak , rørte ved mig med en Haand , det heldige Punkt der kommer i en Samtale naar man er bleven fortrolige , — jeg havde endnu ikke sagt noget — og har bygget en Bro til hinanden over et Bord . Saa fik jeg altsaa hendes Historie , hun skyndte sig , skyndte sig at faa den fortalt . Det kom flygtigt og forjaget , som en Lektie hun formodentlig afleverede hver Gang hun traf et nyt Menneske , et Konservationstema , men med en besynder - lig skærende Modsætning mellem den tomme Fortællemaade og hvad der var hændt hende , som Indblik i et Krater uden Ild . Ja hun havde jo været gift , og hendes Mand var død , han havde været ved Ambassaden , den og den , et kendt Navn i Amerika , og efter hans Død havde hun lidt af Graad , som ikke vilde holde op , constant weeping , som hun ud - trykte sig , med udslukte Øjne , som om det var en velkendt medicinsk Lidelse hun havde været Offer for ; og hun saa ud til det , et Ansigt furet af Graad , som ikke kunde græde mere nu , og hendes Stemme bar Præg af det , til trods for 58 PISANGENal Papegøjelivlighed , den var en Gang for alle forgrædt , ru og sorgfuld , hun havde lidt til man ikke kan lide mere ; men man retter sig jo , man skal jo klæde sig paa , siden man ikke er død selv , man er jo game ... det var hendes Historie . Hun var saa bleven raadet til et Ophold i Ægyp - ten , og her var hun altsaa , her paa dette Hotel , som jeg forstod ganske alene ! I Samtalens Løb slog hun over i Tysk , i Anledning af at jeg var oppe nord fra , hun var oprindelig tyskfødt , men gled over i Amerikansk igen uden at vide af det og lod mig sidde tilbage med en Undren over et nyt Hul af en Fortid hun var gaaet hen over ; hun underholdt mig kammeratligt og ikke uden Lune om Anstrengelserne her i Cairo , som hun natur - ligvis gennemgik i behørig Rækkefølge , en Oldsag og en Grav om Dagen , det var ingenlunde let for et Fruentimmer at fær - des ene i Ægypten , altid henvist til disse Fremmedførere , dem hun , ikke bange for en Ed , bad Gud forbande ! Hvordan jeg klarede mig med dem , hvilke sights jeg havde set ? Den zoo - logiske Have her — nej den havde hun ikke set , hun anede ikke en Gang der var nogen , men der kunde en Dame vel ikke komme alene ? Seværdighederne i Ægypten lagde hun ikke Skjul paa var en Række Pligtvisitter man maatte aflægge , siden man var her , det egentlige Udbytte for hendes Ved - kommende lod til at være forbitrede Stridigheder med Dra - gomanerne , dem hun trods alt nød , Selskab som det var , naar man ellers var alene . En Prøve paa det Liv rige og uafhængige , misundte Turister fører paa Verdens store For - lystelsessteder ! PENSIONATET 59Efter Middagen forlagde man Selskabet til Salonen , hvor Kaffen blev serveret , smaa stærkt sødede Kopper med Grum - set i , paa tyrkisk Vis . Sværmen af engelske spinsters fik her et Anfald af fingeret Munterhed og sloges med Puder , rom - ping , som det hedder , allerkæreste , benede og defekte gamle Piger , uden Ansigter , og Strygebrædter lig i Skroget ; jeg bemærkede med en kvalmende Forbavselse at de allesammen hemmeligt gjorde Jagt paa et enkelt Individ imellem dem , det eneste der havde Bryster , og søgte Lejlighed til at røre ved det , en ganske særlig utugtig , kønsforstyrret og uhygge - lig Gammelpigeforlystelse . De slog hinanden yndefuldt paa Bagen , med Skrald som af Træ , med mindre de var heldige og holdt en Pude for . Midt i Slaget sad Amerikanerinden og jeg og talte sam - men , hun med højt hævet Stemme og Ryggen til den glade Tummel . Det maatte man sige , hun hørte ikke til dem der led af at de ikke havde levet , hun havde levet ! Defekt var hun ikke , der var pommersk Tømmer i hende , et Kvindfolk helt igennem ; men det var paa en anden Led , Livets Lod , at hun var bleven brudt ned . I Samtalens Løb aftalte vi at gaa sammen i Zoologisk Have næste Dag . Da hun ingen Ledsagere havde fandt jeg det na - turligt at vise hende Haven , og hun tog med Tak mod Til - budet . Næste Morgen da jeg kom ind i Spisesalen til Frokost saa jeg hende staa mellem Bordene , hvor alle Pensionærerne var i Færd med at sætte sig , og nærmede mig hende umis - 60 P I S A N G E Ntænksomt for straks at aftale det nærmere Tidspunkt paa Dagen hvor det passede hende at gaa i Zoologisk Have . Men da jeg begyndte at tale til hende slog hun op med Hovedet og stillede sig an som om hun ikke forstod mig , hun havde et forfærdeligt Udseende , mere furet og ødelagt end før , som efter en forvaaget Nat , der havde ældet hende flere Aar . Med raa Stemme spurgte hun mig hvad jeg mente , hvilke Aftaler jeg dristede mig til at snakke om til hende , hun var meningsløst ophidset , talte højt og brutalt , som om det var hende om at gøre at der skulde være Vidner til Op - trinet ; jeg trak mig øjeblikkeligt tilbage og lod Inspektøren anvise mig et Bord i Salens fjerneste Ende , saa langt borte fra Amerikanerinden som muligt . Hvad gik der af hende ? Jeg fik ingen nærmere Forkla - ring . Om Eftermiddagen gik jeg alene i Zoologisk Have ; og der i en af Gangene , foran et Bur med en regnbuefarvet Man - dril , saa jeg , næsten til min Rædsel , Amerikanerinden staa , meget kostbart og iøjnefaldende klædt , med en nølende Hold - ning , som om hun længe havde staaet og ventet nogen . Men i samme Øjeblik jeg saa hende gjorde hun omkring og gik hurtigt sin Vej , med Ryggen energisk til ! Hvad i Alver - den ... Hun viste sig ikke siden . Jeg gik Haven igennem med en Fremmedfører , som det viste sig umuligt at ryste af , Arabe - ren blev simpelthen gaaende ved Siden af mig , indtil jeg ene - des med mig selv om at betragte ham som Offer og ved Lejlighed stikke ham ind i Litteraturen . Før vi skiltes gjorde han mig paa uskyldig østerlandsk Vis Tilbud om at følge mig hjem til England som min Elsker ... hvad i Helvede brugte man Zoologisk Have til her ? PENSIONATET 61Det er nu nogle Aar siden ; jeg tænker en Gang imellem paa det underlige Selskab i Hotellet i Cairo , de visne Eng - lænderinder der lignede vandrende Pinde , en Slags haabløs mimicry , deres eneste Chance : at en Karl kunde faa fat i dem i den Tro at han greb efter Kosten ! Hu , deres Tand - smil , forlorent hele Vejen rundt , naar de gantedes med hin - anden ! Hovedrystende vender jeg tilbage i Tanken til den gamle Amerikanerinde , et Jernfruentimmer , med en i Bund og Grund forstyrret Sjæl . Hvad var der med hende ? Det der foregik i hende var vel en eller anden opflammende , syn - dig og splittertosset Indbildning om at hun var efterstræbt , at man søgte Aftaler og Stævnemøder med hende , men at hun med Opbydelsen af al sin moralske Kraft værgede sig der - imod og for alles Øjne afslørede Libertineren , in casu mig ! Kunde man andetsteds end i Amerika udvikle en saa bag - vendt Form for Lystenhed og Bigotteri . Endnu ser jeg for mig det store knoglede Ansigt , som pløjet fra øverst til nederst af Sorger , og de gale Øjne , da hun afviste mine indbildte Tilnærmelser , jeg har aldrig over - for virkelige Farer været saa bange , saa skræmmet , som i dette Øjeblik , en Panik som man antagelig kommer i ved Indføling med et forstyrret Menneskes kaotiske og oprørte Indre . Uhyggeligt var det Øjeblik da jeg saa hende foran Mandril - buret i Zoologisk Have . Det var som om hun saa sig i Spejl i det kulørte lystne , menneskeagtige Dyr . Hvem af dem var hvem ? PASSAGEREN Ved Kajen i Port Said laa en stor Passagerdamper , ra - gende med sin bratte Jernmur flere Etager op over Bol - værket ; den var kommen om Aftenen og skulde videre ned gennem Kanalen endnu samme Nat , naar den havde kullet . To endeløse Rækker af farvede Arbejdere , i sodede Klude , hver med en Kurv paa Hovedet , gik i modsat Retning af hin - anden fra Lægterne og op til Skibssiden , og ned fra den igen , ligesom Spandene paa en Muddermaskine , det sorteste af det sorte : Negre som lossede Kul , om Natten ! En Buelampe oppe i Masten kastede et grelt Ovenlys ned over Lastdragerne uden Ende , udenom kunde Ingenting ses , ikke en Gang Vandet ; og ovenover Buelampen stod den fuldkommen sorte ægyptiske Nat som en Hule . Indad mod Land videde Mørket sig ud med skummelt oplyste Gange og Husfacader , Port Saids faa lave Gader . Den stillestaaende Luft var som i en Grube dybt under Jorden , nær ved den indre vulkanske Varme , trykkende og næsten til at skære i , en doven kvalm Parfume hang deri , som af Jasmin og gammelt Ø1 , Duft fra Haverne og Værts - husene inde i Land . Paa Pladsen foran Bolværket brændte Lygterne med et sært hvidt , underernæret Lys i den vindstille Ørkenatmo - PASSAGEREN 63sfære , og i dette Lys var der en skumrende Uro , foraarsaget af store Møl der flakkede oppe om Lygteglasset og kastede forstørrede Skygger som af lydløse Fabelflagermus ned paa Gaden . Skønt det var Nat var det meget varmt , ude og inde , stille ophedet , som i Nærheden af et Teglværk , en egen ful Varme , som om selve Stedet her havde Temperatur . Det er Ind - gangen til Østen . I de faa Timer den store rige Passagerbaad laa i Havnen illuminerede , beværtede og koncerterede Port Said som en eneste lang Butik ; paa denne Aften , hvor der ikke lukkedes , skulde en Befolkning , som var vant til at leve op om Natten , tjene for de næste fjorten Dage . Skibet laa forladt ved Kajen , saa uddødt at Kullene rumlede med en hul Genlyd gennem hele det vidtløftige Skrog ; kun de nødvendigste af Skibets Besætning var ombord , Resten , og de fleste af Passagererne , var ude omkring i Port Said for at gøre Indkøb og studere Folkelivet . I Port Said forsyner man sig for Troperne , med Solhjelm , kridtede Sko og hvide Dragter ; meget Europa lades tilbage her paa denne Station mellem Vest og Øst . Om Port Said vides Besked , Lokaliteten indtager en klas - sisk Særstilling i Literaturen , Ting som gaar i Dimensioner , uden dog at blive omtalt , de kan ikke omtales ; for Resten er Port Said ikke saa slem som den er berygtet for , i nogle Henseender , i andre værre . En af de sidste der gik fra Borde var en Førstekahyts - passager ; han holdt sig tilbage , irriteret over Trængslen paa den smalle Landgangstrappe , som knækkede ned i to Etager , 64 PISANGENmed en Afsats midt paa , og gyngede , saa de der balancerede ned lignede fulde Folk . Omsider blev der til at færdes , og Passageren begyndte at stige ned , med lange søgende Ben , hankende sig til Gelænderet undervejs . Paa Afsatsen gjorde han en Hvil og rettede sig op , rettede sig op , den lange leddeløse Figur havde en Tilbøjelighed til at gaa forover . Omstændeligt kom han ned paa Kajen og stod og hældede , saa sig om paa den megen Oplysthed og Butiksglimmer i den lave skumle By . Man skulde tro han var en gammel Mand , men det var han ikke , heller ikke helt ung , maaske i Tyverne , Trækkene havde noget desillusioneret som man kender fra unge Folk der har været meget syge . Han var distingveret klædt , udstuderet til de mindste Enkeltheder , alt nyt og presset , som taget paa for første Gang , Støvlerne uden Antydning af at have været brugt ; hvad han saa var , fattig var han ikke . Saa man nøje til vilde man bemærke at han trak Vejret hurtigt og kort , som smaa Børns Aandedræt , Figuren saa ud som ophængt ved sig selv , i Stand til naar - somhelst at skride sammen . Klæderne slog store Folder naar han gik , der var ingenting i dem . Han var Patient , paa Vej fra et nordligt Klima , som havde gjort det af med ham , til et sydligt , i Haab om at komme sig , saa meget lod sig se paa den stakkels syge , velklædte unge Mand . Der var mange Passagerer paa første Kahyt , saa Ingen blev lagt særligt Mærke til , den unge Mand holdt sig for sig selv , Ingen kendte ham , og han gjorde ingen Bekendtskaber . Paa et stort Skib , med Hundreder af Passagerer , hver for sig optaget , eller sluttet sammen i Selskaber , lever man ikke PASSAGEREN 65anderledes end i en By , uden at vide noget om hinanden . De der sad i Nærheden af den unge Mands Bord , naar man spiste , kunde have Lejlighed til at høre ham hoste , en grov Forkølelseshoste aabenbart , hul og ru , som en Hundegøen , af stort Kaliber , men hvis de bemærkede det glemte de det med det samme igen , for den unge Mand rejste sig straks , naar han kom til at hoste , og gik med Lommetørklædet for Munden til sin Kahyt . Korrekte Folk gør sig ikke bemærket ; naar man ikke netop saa den unge Mand var der ikke et Menneske der tænkte paa ham . I Dagevis viste han sig ikke , var saa formodentlig sengeliggende i sin Kahyt . Saa om Aftenen kunde han indfinde sig i Salonen , vadende i de tykke Tæpper som en Fugl paa Stylteben , uden et Blik tilovers for Selskabet , der sad i Grupper ved Bordene , han var i Smoking , nypresset fra Top til Taa , storkede haardnak - ket ensom til et ledigt Bord og sank ned i Læderstolen , hvor han næsten blev borte , urimelig langbenet og kort i Kroppen som han var . Han strakte Hænderne i Manchetterne og gjorde Tegn til Tjeneren om at fjerne Askebægret fra Bordet , med lidende Bryn , fik en Flaske Whisky og blandede sig en stor gul Drink , tørrede sig fanatisk i Lommetørklædet , da han fik Sodavand paa Fingrene . Imidlertid bragte Tjeneren et Spil Kort , splinternyt , Passageren fjernede Omslaget og blandede ved at lægge Kortene i to Stakke op ad hinan - den og smeldede dem sammen , han lagde op til Kabale og sad med lange Albuer ind over Bordet , Hovedet ned i Skul - drene , nykæmmet og vaad i Haaret , med et lavendelblaat Silkelommetørklæde stukket ind i den ene Manchet . Kabalen gik ikke op , han fejede Kortene sammen , tog et langt Drag 66 PISANGENaf Glasset , omtrent uden at røre det med Fingrene og tørrede dem grundigt bagefter , sad lidt , og lagde saa op til Kabale igen , med et laaset Minespil , ung som han var , og Pande - huden hejset i mange Folder op imod Skilningen . Det trættede ham , han hvilede en Gang imellem . Midt i Kabalen fik han en Trækning i Ansigtet , lugtede hemmeligt til Kortene , lugtede endnu mere hemmeligt til Fingerspid - serne og rejste sig , slingrede ud , med den magre bøjede Ryg til . Et Kvarterstid efter kom han tilbage , grundig va - sket , og bestilte et nyt Spil Kort hos Tjeneren , viste med Neglene paa de andre om at fjerne dem . Men det blev jo ikke til meget med Kabalen , det kostede Anstrengelse at flytte Kortene , han fik et Hosteanfald , som han holdt nede , med al sin Magt , sad længe efter uden at røre sig , svedig og anstrengt . Han tørrede sig , det lille Lommetørklæde blev til Klud , han halede et nyt op af Lom - men og tørrede Hænderne , hver Finger for sig , sad lidt , forgræmmet , og rejste sig saa , gik for at vaske sig . Denne Gang blev han længere borte , havde sandsynligvis taget Bad og skiftet , fra inderst til yderst , Haaret var vaadere end før og friskkæmmet ; han meddelte sig til Tjeneren , pegede med Albuen , med Hænderne ind til sig : nyt Glas . Han fik et rent Glas og blandede sig en stiv Whisky , undgik at spilde udenpaa Glasset og drak , uden at faa noget udenpaa Munden heller . Lidt efter lidt blev han stille fuld , ikke gladere , men mere rolig . Han saa med Godhed til Flasken , blandede sig en Drink til og tørrede Neglene . Og saa sad han , med sit korte Aandedræt , og lod en Stund gaa hen over sig , bygget op med Spiritus , haard og ensom . PASSAGEREN 67Man kan ikke faa alting at vide paa et Skib , Passagerers Skæbne , hvor de kommer fra , og hvor de agter sig hen ; men i dette Tilfælde fortalte Historien sig selv , den var fortalt naar man een Gang havde hørt det velopdragne unge Menne - skes Hoste . Den havde hulet ham ud og kun efterladt en kuriøs , pinlig Lidenskab , som optog alle hans Livsaander , en Mani efter at vaske sig . Indvendig ulmede Feberen , som lidt efter lidt havde fortæret hans Væsen , saa at han end ikke ænsede hvad Vej det bar med ham , tilbage var kun bleven en sløv Sorg over at være uren , en forhenværende rask ung Mands Afsmag for Sygdom , der gav ham et staaende Udtryk af Smerte , ikke elskværdigt , Lidelsen havde ikke forædlet ham . Han sad og pillede sig som en vaad Fugl , saa paa sine tynde Hænder , gned sig forbitret om i Nakken med Lomme - tørklædet , fordi han mærkede det klæbrige Haar rørte ved Flippen . Et Fnug der var faldet paa Tøjet blev omhyggelig fjernet med de lange Fingre , hvis Knoer og Negle var alt - for store . Han rystede sig kraftesløs i Klæderne , vred over at være saa svedig . De blanke Øjne gik hid og did , besyn - derligt ophedede , men uden at se . Den stakkels Renligheds - mani lod ham ikke i Ro , ellers var han ligeglad , uden ringe - ste Deltagelse for sine Omgivelser . En betydelig Energi maatte trods alt stikke i ham , siden han , i den Tilstand han var i , befandt sig paa Rejse , ganske alene . Nu stod han altsaa nede paa Kajen , arrogant klædt paa , med Spaserestok og Handsker , lidt ravende , og tog Maal af 68 PISANGENPort Said , saadan som en høj Person mønstrer , ovenfra , med store Øjenlaag , alt andet end imponeret . En Skikkelse i snavset hvidstribet Burnus med rød Fez paa Hovedet gled ud af Skyggerne under den nærmest - staaende Lygte og tiltalte Europæeren , begyndte med lav Stemme og paa en Dragomans Engelsk at tilbyde sin Tjene - ste ; Passageren tog ikke mindste Notits af ham men satte sig langsomt i Bevægelse tværs over Pladsen hen mod Bu - tikerne . Den første større Ekviperingsforretning han fandt gik han ind i og satte sig paa en Stol udenfor Disken , blin - kede og afventede Betjening . Købmanden , der havde den lave konfidentielle Stemme alle Mennesker synes at have i Port Said , var straks rede med alle de Varer der er uund - værlige for Folk som skal til Østen . Passageren afbrød ham ikke , men følte paa nogle af Sagerne med sin behandskede Haand og lagde til Side hvad han ønskede , spurgte om Pri - serne og lo stygt , uden dog selv at foreslaa nogen Pris . Han havde en fornærmelig saarende Maade at optræde paa , gad ikke skjule sin Foragt . Mens han handlede sejlede han et Par Gange paa Stolen , som om han var ved at falde i Søvn . Han købte fireogtyve Skjorter , diverse Par Lærredssko og en Korkhjelm ; Tropedragterne rynkede han paa Næsen ad , færdigsyet Juks , men tog et Dusin Sæt , til han kom hen hvor han kunde faa nogen syet efter Maal . Derimod for - synede han sig umaadeholdent med Toiletartikler , lod alt rage ned paa Disken og fik udstaaende glasagtige Øjne , han købte et lille Bjerg af Sæber og Parfumer , kom i Hede over Kamme , Haarbørster og Badekaaber , en besynderlig stir - rende Graadighed , og købte meget mere end noget Menne - PASSAGEREN 69ske havde Brug for . Han fik Varerne pakket ind , hele Bal - ler , og betalte , aandsfraværende , saa flygtigt paa Købman - den , en Mand med et levantinsk Ansigt , og glemte ham igen , hostede , rusten og hul indeni . Sukkende saa han ud gennem den aabenstaaende Dør , Ara - beren stod derude endnu , i Lyskeglen fra Døren , han vin - kede ham til sig med en kroget , behandsket Finger og ak - korderede med ham om at bringe Varerne ud paa Skibet . Han gik selv med og saa at de blev bragt til hans Kahyt . Derpaa stolprede han ned ad Landgangen igen og begav sig over i Byen , med Araberen paa passende Afstand i Hæ - lene . Uden at tage Notits af ham satte han sig ved et af Bordene udenfor en af de store Fortovskafeer , nikkede bag - over med Hovedet til en kulørt Tjener og bestilte en Flaske Whisky . Mens Tjeneren var borte fik Passageren et Ildebefindende og skelede i Pine til Askebægeret paa Bordet , som var fuldt af Cigaretstumper , og da Tjeneren kom igen , fejede han gen - tagende Gange hen over det med Handsken , væk , væk , Tjeneren fjernede det hurtigt , uforstaaende , men lydig ; den underlige Gæst sad i Sindsbevægelse længe efter . Han drak saa et Par store Whiskyer og kom i en Lige - vægt . Men han saa sig mistænksom om paa det malpropre Gulv , samlede Benene under sig og knappede Jakken , be - holdt Handskerne paa . Ude paa Gaden foran Bordene under Lygtelyset , der var klart som Dagslys , men underlig askeagtigt , i den tykke Luft , kom og gik det med Mennesker , skarpt belyst i An - sigtet , med Øjne der afsøgte Kafeen , et erfarent Folkefærd , 70 PISANGENSyndens Agenter , paa egne eller andres Vegne . Et Individ passerede som tilfældigt forbi i Rendestenen , smilede med opædte Tænder og lod et smudsigt Spil Kort se i sin bag - vendte hule Haand — var det virkelig muligt han kunde faa Nogen lokket med sig hen hvor der spilledes Kort ? Omkring Hjørnet af Kafeen mundede en Sidegade ud som laa i Mørke , ud af den dukkede snigende Skikkelser og gjorde stumme Tegn , viste Vej med Hovedet , man maatte endelig følge dem . Og de blev staaende paa Afstand , med et spe - dalsk Lys i Ansigtet fra Kafeen , fik Livstegn hver Gang en af Gæsternes Øjne strejfede dem , som Proppen paa et Mede - tøj nikker naar der er Bid . En Araberdreng i Overgangsalderen nærmede sig Passa - geren , sidelængs som en Krabbe , stod ude i Rendestenen og talte , ikke direkte henvendt til ham , men saadan at det kunde smitte ham , hvis han hørte det , paa Engelsk , Fransk og Italiensk , forsøgsvis efter hinanden , en Skala af Fristelser , med ham som Formidler , Port Said fra øverst til nederst , uigengiveligt . Skønt ingen ænsede ham holdt han sin Post , og i et Hul af Musiken fra flere Etablissementer i Gaden , automatiske Orkestre , den raaeste evropæiske Bulemusik , i en Pause hørte man ham hviske , sænke en Glose i Fanta - sien paa dem inde paa Fortovskafeen , mere og mere utro - lige Tilbud , end ikke Stalden , end ikke Fjerkræet uforsøgt ! Den unge Sjæl stod med nøgne Fødder , som aldrig havde kendt Fodtøj , hærdede og ham uvedkommende Under - saatter , som han forlod sig paa naar Politiet var efter ham , og som førte ham omkring i Port Saids inderste Huler , ikke det Sted de ikke førte ham hen ! Han stak i et eneste Klæd - PASSAGEREN 71ningsstykke , en gammel Bomuldssærk , som var trukken gen - nem Støvet . Men han var frodig i Væksten , med et Knuse - værk af store hvide Tænder i Munden , haardhudet , gjort af Sand og Skærver , som Ørkenen han kom fra . Der er dog det der stikker dybere end alt hvad man siger , eller foretager sig ; Naturen gaar over Fordærvelsen . Et kulørt Mandfolk i Skørter , en Nubier , passerede lang - somt forbi , brystsvær som en Kropdue , ejendommelig ud - fyldt , med gule , uudgrundelige Øjne , og malvafarvet i Mun - den , han var klædt i libellegrønne og rosa Farver , han lig - nede en Gud , sund og blomstrende i Huden som et lydefrit Svin . Kvinder saas ikke ; de stak i Husene . Men der kom Bud - skab fra hvor de var , en kvalt underjordisk Puls af Trom - mer og den brægende Lyd af arabiske Sækkepiber , inde fra Sidegaderne , de samme Takter gentaget atter og atter ; gaar man efter Lyden kommer man til Mavedans og andre My - sterier . Alle Afrikas Farver , og nogle af Asiens , er at finde her , ogsaa Europas , hvide Kvinder , af enhver Nationalitet . Mellem to Whiskyer lod Passageren sig af sin uafrystelige Følgesvend føre op i et af Husene , hvor de blev modtaget af en blygraa flodhestesvær Araberinde , som kunde være Moder til Tippo Tib , siddende i en Tronstol ; paa et Vink af hende troppede en Kæde Piger ind og stillede sig op i en Halvkreds , iført høje buklede Frisurer og Strømper , hvide Kvinder , Evropæerinder ! Passageren talte elleve . Fremmed - føreren , som uden Tvivl havde Kommission i begge Ender , mæglede mellem Værtinden og Gæsten , Resultat indtil vi - dere : Traktement over hele Linjen . 72 PISANGENMen Selskabet varede kun faa Minutter . Gæsten lod til at faa et Ildebefindende , han rørte ikke sit Glas , men sad med Lommetørklædet presset mod Næse og Mund . Noget angreb ham . En fin organisk Lugt , som af Eddike , eller Mejeri , Drivhus , eller Stald , bredte sig , den kom fra den megen tilstedeværende Hud i Lokalet ! Saadan lugtede hele Port Said , den stillestaaende Luft i Gaderne , Dørene , de aabne Vinduer . Ved Indsejlingen havde han allerede sporet den , en Mil ude , Nilmundingen lugtede saadan , hele Afrika var det her det kom fra ? ... Han maatte gaa . Han fik et Hosteanfald og gøede som en Hund , undertrykte det , men det brød ham ned indvendigt . Mens Afskeden stod paa slugte Pigerne i Hast en , to , tre store Vermuther , fik hvide Kinder og Gaasehud af at bælge saa meget i sig , gylpede som Børn ; en af deres Pligter over - for Huset var at bringe Regningen i Vejret . Den steg rapidt , endnu mens Gæsten fik gjort op steg den , han morede sig grumt , knipsede Sedlerne , ikke Smaapenge , over Bordet med sin behandskede Pegefinger . Saa rejste han sig lang og knæk - ket og gik . Kort efter sad han ved en frisk , kvægende Whisky , med store Isstykker i , nede paa Fortovskafeen . Han undertrykte en Hoste , droges med sig selv som med en Bryder , nakkede sig og bukkede begge Ender sammen paa sig , ramte sig i Maven ; endelig brød Hosten igennem , men den lød ikke som en Gøen denne Gang , den lød som en Hestevrinsken , en høj plaget og grusom Latter . Port Saids Seværdigheder forefindes i mundtlig udførlig PASSAGEREN 73Tradition mellem Folk der har sejlet , de unddrager sig civi - liseret Beskrivelse . Men hinsides Lavkastesprog , Skændsel og Aandsfortærelse og anden Illusion staar dog Kvinden . Selv Kvinden der sæl - ger sig , Aa hun ved ikke at hun forærer sig bort ! Port Said lokkede den unge Mand , der rejste med Handsker paa gennem Verden . Men han lod sig ikke lokke . Han blev siddende udenfor den interessante Kafe til over Midnat , saa rejste han sig og rettede sig ud , spids i Leddene som visse Havkrebs med fantastisk forlængede Lemmer ; han var stiv - drukken og bevægede sig ved nøje beregnet Hjernearbejde , men lod egentlig raskere end naar han var ædru . Han vilde ombord . Der var paakommen ham en Trang til øjeblikkeligt og grundigt at vaske sig , over det hele . Paa Vejen til Skibet kom han forbi Ekviperingshandleren og saa at der var aabent endnu , han gik ind og saa paa Sæber , fik hede , kleptomane Øjne over nogle aflange Æsker med Blonder af Papir og et Stykke Sæbe i hver Ende og en Eau de Cologne Flaske med Blomster paa Etiketten i Midten , han købte raat et Dusin Æsker , i Tilgift til al den Sæbe han allerede havde faaet bragt ombord . Nede ved Landgangen flakkede Møllene i det døsige Lys omkring Gadelygterne , med store lydløse flagermusagtige Skygger under sig nede paa Jorden . Passageren blev staaende lidt og saa over mod de blik - agtige oplyste Gader , hvor Gigerne gik og Livet falbødes , han rystede sig i Klæderne , svedte . Var det ham der havde Feber , eller var det Port Said ? 74 PISANGENHan hostede , det lød som en Grav der aabnede sig i hans Indre . Hvordan det saa havde sig med Temperaturen , den var i Stigen . Ved Totiden lettede Damperen og stod fuldt oplyst i den mørke lumre Nat ned mod Suezkanalen og videre syd - paa , mod Heden , Rødehavet og Troperne . FALKENE ET Blæsevejr fik mig til at tænke paa dem , ude paa en af de store Søer i Københavns Omegn , en Vinterdag jeg løb paa Skøjter og fægtede mig op imod en haard ved - holdende Vind der stod derude paa den aabne Isflade . Mod - vinden , som blev ved med at slide i en , hvilket Hjørne man saa skruede op imod den , den fuldstændige Isolation , ikke andet end Isen og Vejret , Modstand , Modstand , og ingen Par - don , bragte mig til at huske paa et Falketræk jeg saa kæmpe for Livet mod en Storm i Middelhavet for et Par Aar siden . Det var paa Damperen , der løber mellem Alexandria og Triest , omkring Foraarsjævndøgn , ved den Tid de første Trækfugle begynder at søge mod Nord . Ved andre Lejlig - heder har jeg mødt Fugletrækket i Middelhavet , Svalerne , men det er senere ; sidst i Marts ser man Viber , og det gør et ejendommeligt Indtryk at møde de hjemligt kendte , sorte og hvide Fugle , som man er vant til at se paa Enge og Brak - marker , i rum Sø , strygende hen over Søerne , de er paa Vej hjem , underligt at møde dem her . Flere forskellige Smaa - fugle aflægger Besøg paa Skibet og flyver igen , forsprængte Forposter for et Træk man ikke ser . Hvor gaadefuldt med disse smaa Rejsende , der kommer ud af Luften , mange Mile fra Land , og forsvinder i Luften igen ; hvor Verden er aaben , 76 PISANGENmen de er ikke tabt i den , noget driver dem , de stryger ud over Søen i en hoppende Flugt , op og ned , som smaa Pro - peller ; om en eller to Maaneder ruger de i en blomstrende Busk eller paa den bare Mark oppe i Danmark . I Farvandet ud for Kreta fik vi Følgeskab af et lille Falke - træk , Dvergfalke , meget smaa Fugle , ikke stort større i Krop - pen end Spurve , men langvingede og imponerende Flyvere , de voltigerede over Søen i en ovenud kraftig og elegant Flugt , rene Kraftkurver , tegnet mellem Himmel og Hav . Postbaaden løber mere end tyve Knob , den Fart holdt de , uden at det var at se paa dem og gav sig endda Tid til at væve ud og ind , i Cirkler paa halve Mil , saa forud for Damperen , saa agterud , og tilbage op mod Vinden igen . Det var om Eftermiddagen vi fik dem med os , og hen mod Aften blev det aabenbart hvorfor de blev ved med at følge Skibet , de fløj tilsyneladende med et Overskud af Kræfter , for Flyvningens egen Skyld , men de var i Bekneb . Til at begynde med havde der været et syv - otte Stykker , løst fly - vende sammen , nogle af dem langt ude , tilsidst var Antallet fem , som holdt sig sammen i Nærheden af Skibet ; hvad var der bleven af Resten ? Det var en Kuling fra Vest , aldeles ikke noget middel - havsagtigt Vejr , med skummel Sø og en lav , jagende Him - mel , Postbaaden arbejdede med en brølende Lyd fra Skor - stenene og rullede noget fantastisk , det lange ranke Skrog lagde saa den ene Lønning ned i Skummet , saa den anden , Masterne svingede over de flyvende Skyer , fra Randen af Skorstenene reves Røgen væk af Blæsten og trykkedes som en Os ned over Søen langt borte paa Læsiden , hvor Falkene FALKENE 77skød som Raketter op og ned i Vinden ; det gav Regn , blæste mere og mere op mod Aften . Søen gik graa og strid , redet af Vinden , det var som om Bølgerne ikke kunde rejse sig for den ; et rigtigt stygt Vejr , som Middelhavet ogsaa , paa den kritiske Aarstid , kan byde paa . Vi laa i det aabne Hav mellem Kreta og Fastlandet nordpaa , hvor der ikke er Læ og hvor en Storm kan gøre sig gældende lige saa alvorligt som i Nordsøen ; først næste Dags Morgen skulde vi løbe ind i Adriaterhavet og komme i Ly af Italiens Støvlehæl . I Mørkningen blev det tydeligt at Falkene nu ikke fløj læn - gere for at følge Skibet , de gjorde Forsøg paa at borde det , det gjaldt Livet for dem , de kunde ikke holde Flugten oppe , i den tiltagende Storm , og søgte mod Skibet for at bjerge sig , hvad der saa foregik i Hovedet paa dem , Skibet blev Land for dem , og de gjorde Forsøg paa at naa det , det ene fortvivlede Forsøg efter det andet . Vinden stod tværs ind paa Skibet , fra Vest , saa stiv , naar man gik om udsatte Hjørner , at den blæste Munden op ; og mod denne Vind , der fejede Røgen med Iltogsfart fra Skor - stenene , kæmpede Falkene sig op den ene Gang efter den anden , medens de samtidigt maatte regne med Skibets Fart for at ramme det , et Kryds ud og ind , med klippende , klip - pende Vinger , en Kasten og Dykken for at undgaa Vind - stødene , en Riden sideverts , naar Vinden stod som en Mur , ind under den , over den , et eller andet Hul i den , som de fandt frem igennem ; krydsende , fintende arbejdede de sig frem , som mod en fægtende Modstander , hvirvlede paa et Sted i Luften som sømmet fast af Vinden , vejrmøllede med Vingerne og fandt en ny Aabning , arbejdede sig metodisk 78 PISANGENfrem , snart krængende over paa den ene Bov , snart paa den anden , saa den ene Skulder , saa den anden lagt til ; og op naaede de til Skibet , fik Læ af det og skød ind mod Rignin - gen for at faa Fodfæste — ikke allesammen , Vinden ramte en eller to af dem forinden , og de gik til Vejrs imod den , lodret , hundrede Meter op , som imod en usynlig Klint , og i et Nu var de kastet tilbage , fejet østerud , langt , langt ud i Søen , hvor de øjeblikkeligt begyndte at klippe med Vingerne og krydse og bore sig op mod Vinden igen . Det var øjensynligt at den lange Rutschetur med Vinden , naar de blev slaaet tilbage , den benyttede de til Hvil , da det alligevel ikke var at undgaa , de lod sig feje med Vinden uden at røre Vingerne , en halv Fjerdingvej , til de begyndte at nærme sig Vandspejlet , saa gjorde de Front mod Vinden igen og roede op imod den , med nye Kræfter , ny uudsluk - kelig Energi . Men de andre , der havde naaet Skibet , var de bjerget ? Hverken første , anden eller tiende Gang lykkedes det at faa Fodfæste i Rigningen , der var kun den nøgne Mast og saa Vanterne op til Merset , Staaltove med Vævlingerne , Trinene , imellem , et naturligt Sted for Fødderne , skulde man synes , som et Menneske , de vilde , anstrengte Fugle syntes ingenting , de gjorde Forsøg paa at sætte sig paa de lodrette Staaltove , som de mere synlige , et sidste fortvivlet Greb , frugtesløst natur - ligvis , før Vinden havde dem igen , ja , en af Falkene , der havde sigtet paa Masten og ikke kunde ændre Kurs i den piskende Vind ramte den midtoppe og gjorde et sørgeligt Forsøg paa at slaa Kløerne i den runde , glatte , ferniserede Bom , gled af og slyngedes som en Klud bagud af Vinden , FALKENE 79kom igen , efter en lang , lang , haardnakket Kamp mod Vin - den , men denne Gang naaede den end ikke at røre Skibet , den havde Kløerne ude , et Kvarter fra Vanterne , saa kræn - gede Skibet over , Vinden slog den , og som et Fjerbundt feje - des den ud mod Horisonten , i Røgen og Fraaden fra de ga - lopperende Søer . Den kom igen , og de andre kom igen , og blev slaaet til - bage , og kom igen , en Udholdenhed hinsides al menneskelig Sammenligning , al Fornuft ; hver Gang en af Fuglene kom saa nær at man havde den i Profil saa man at det var Ud - holdenheden selv , formet som en bevinget Ten , med en Krog fori , haget fast i et Forsæt , flyvende Vilje , en ufattelig Energi , nedlagt i saa lille et Væsen . Kampen stod paa i Timer , men kunde slet ikke maales i Tid ; den fik Ende , som alt faar Ende ; og bagefter gør man Udfaldet op og kalder det Skæbne . Kun de to af Falkene overlevede Dysten . Gang paa Gang stødte de efter Rigningen , vidløst , umuligt , og blev hvirvlet tilbage ; en af dem slog ned paa Dækket af Damperen , uden nu mere at tage ringeste Hensyn til Mennesker , det var Dø - den hvorhen den vendte sig , den forsøgte at faa Fodfæste paa den bratte Kahytsvæg , klinede sig op ad den med Negle og Fjer , paa Dæksplankerne , paa en Luge , piskede fra Sted til Sted i den yderste Nød , men Kløerne kunde jo ikke gribe paa de glatte , plane Overflader , et Øjeblik flakkede den i Luften og kastedes saa ud over Lønningen , grebet af Vin - den , tilbage ud paa Søen , som saa mange Gange før . Men i det Nu inden Vinden rev den væk var jeg den saa nær at jeg saa den i Øjet , lige ind i Fuglesjælen , Fuglen var 80 PISANGENvanvittig , Næbbet stod aabent paa den af Aandenød , den var næsten sprængt af Vildskab og Overanstrengelse . Skulde man i Formen fastholde Forestillingen om det rene Afsind , maatte det blive saadan en Fuglemaske , det runde , gale Øje og Ansigtet som er trukken ud i en hornet Krog , den maabende , skærpede Vidløshed selv , saadan som Na - turen har den . To af Fuglene saa jeg blive blæst i Søen , efter at de for sidste Gang havde fægtet sig op og gentaget det umulige og var bleven kastet tilbage igen , de kom Søen for nær , langt ude , blev trykket ned af en Kastevind , og jeg saa dem vende sig en enkelt Gang med en Vinge op af den fraadende Sø , i næste Nu borte , jævnet ud som et Lommetørklæde og vasket ned , Fjerene gennemblødt naturligvis med det samme . Flug - ten og Færdigheden og den ubetvingelige Livskamp , hvad havde den været til ? En tredie af Fuglene blev borte , uden at jeg øjnede hvordan . Men de overlevende to havde virkelig skaffet sig Fodfæste paa Skibet . Den ene sad oppe i Merset , haget fast paa en el - ler anden Maade , som ikke kunde iagttages nedenfra ; men der blev den . Den anden sad allerøverst i Vantet oppe paa en af de sidste , ganske korte Vævlinger , med Kløerne slaaet fast om Rebet , og her lod den sig ikke vriste fra . Mangfoldige Gange havde Falkene haft Fodfæste i Væv - lingerne , men længere nede , hvor Rebet er slapt , de kunde ikke blive der , Vinden slyngede med Fodfæstet som en Gynge , og de endte med at blive blæst af . De kom igen og igen og blev blæst af . Overlæg , eller at huske fra den ene Gang til den anden , ikke Tale om , de stødte blindt efter FALKENE 81Rigningen , som svang tyve , tredive Alen frem og tilbage under Slingringen , foruden Modvinden de havde at over - vinde , der var ikke noget der hed at holde paa Pletten , de holdt paa Skiven , og ramte ikke en Gang altid den . Den derimod der havde stødt efter Vantet højere oppe , formodent - lig fordi den laa højere i Flugten , og faaet Hold paa det korte Reb , som ikke gav sig , den blev hængende . Saa kan man jo tænke paa Udvælgelsen , hvad man vil , i hvert Fald den overlevede . Vinden rev i de to Fugle deroppe , Fjerene flagede paa dem som Vimpler , Læ havde de ikke faaet , alt andet , men som de sad holdt de fast og blev ved at holde fast . Da Mør - ket var faldet helt paa kunde Falkene endnu skimtes deroppe i Lyset fra Lamperne paa Dækket , som to hvidlige flagrende Fjerbundter . Og da jeg kom paa Dækket om Morgenen hang de der endnu , som to frysende , forblæste Klude oppe i Rigningen . Saadan havde de siddet fasthaget i tolv Timer , hele den lange , stormende Nat igennem ! Da det var bleven fuldt Dagslys lettede de begge to og strøg i lige sikker Flugt østerpaa , med Vinden , ud over Søen . Land var ikke at se , men Søen havde lagt sig , vi skulde være ved Indsejlingen til Adriaterhavet ; antagelig har Falkene kunnet se hvad vi ikke kunde se , Albaniens Bjerge inde til højre . De skulde leve ; men de andre , som saa mange Trækfugle , man ved ikke hvor mange , dem tog Modvinden og Søen . DEN GODE URT ET uimodstaaeligt Tema — fristende som Tobaken selv , den lige aabnede duftende Kasse , med de lange . , pres - sede brune Brødre , Side om Side , holdt sammen af det gule Baand — fristende og farligt , Nydelser og Kvalme , liden - skabelige Meningsforskelligheder : Bort med Tobaken ! hø - rer jeg raabe — Hid med Tobaken ! skal det hedde her . Lad os en Gang faa noget at vide om den ! Og med et hemmeligt Krucifiks over Tobaksskuffen i mit Natbord og en hedensk fæl Besværgelse stopper jeg Piben , rækker ud af Vinduet op paa Himlen efter en Stjerne og lægger paa Urten , Pocahontas ! mumler jeg og blæser en Sky op mod Loftet : Og se , Røgen drejer rundt og former sig , antager Skik - kelse , ned stiger Tobaksguden , siger Ugh og sætter sig hos mig . Han er rød som et Fyrfad i Huden , med Fjer paa Ho - vedet , og paradisisk paaklædt med en Krans af store Blade om Hofterne , som man saa ham paa de gamle Tobakskar - duser . Vi grynter sammen , og Fredspiben gaar fra hans Haand til min , en dejlig Pibe , smykket med Hulepindsvinets Pigge paa Skaftet og et rødt Stenhoved , hvorpaa er udskaa - ret Svimmelhedens Tegn ; en Kvast af Fugleklør , Slange - DEN GODE URT 83hamme og anden kraftig Medicin , samt en Skalp hænger fra Piben . Vi sidder paa Hug ved Baalet og ryger os til . Saa gaar vi lydløse som Skygger i hans Birkebarkskano og forsvinder ned over Strygene i de jomfruelige Skove ... Ikke sandt , Cooper , og vor første stjaalne Cigar , og Kva - lerne bagefter , og Tobaken som Følgesvend hele Livet igen - nem ! Rebellionen en Gang imellem , alle de kostelige Favorit - piber slængt i Kakkelovnen , og siden nye , dyre engelske Mærker , købt ; og Piben lagt bort op paa den øverste Hylde af Reolen , saa at man maatte sætte en Stol til for at faa fat i den igen , en latterlig Kamp , som man altid tabte ; som Carlyle , der med sin kendte sædelige Viljestyrke stindede sig og kastede Piben ud af Vinduet og Dagen efter krøb ned og hentede den igen ; som Hamsun , der lagde sin Tyran af en Pibe „i Trappen " og skrævede over den , for at yd - myge den , og tog den til sig og tændte den igen , jovist ! Tobakens Almagt — Tobakens Historie , Tobaken som In - dustri , som Handelsgenstand , hygiejnisk , moralsk bedømt hvor begynde , og hvor ende ? ... Først Tobaksplanten selv , et Stykke fængslende Botanik . Den hører til Natskyggerne , frygtet og respekteret allerede i Navnet , en ligesaa giftig som nyttig Familje , nogle af dem farlige og uhyggelige , andre uundværlige Næringsplanter , f . Eks . Kartoflen ! Hvordan vilde Menneskeheden undvære den ? Men selv Kartoflen har i sin Top noget af Natskyg - gernes skarpe og dunstende Vædsker ; kun Rodknoldene er spiselige . Omvendt er det Frugten af Tomaten der kommer paa Bordet . Saavel Kartoflen og Tomaten som Tobaken har 84 PISANGENhjemme i Amerika . Vildtvoksende her i Landet er et Par smaa , temmelig ukendte Natskyggearter , hvoraf den ene lig - ner Kartoflen meget paa Blomsten , begge giftige ; mere kendt er Pigæble , dyrket i Haver , den store bleggrønne Plante med de hvide Tragtblomster og de piggede Frugter , den har en hel Del tilfælles med Tobaksplanten i Udseende ; den er giftig og siges at have hemmelige ukyske Egenskaber ; det latinske Navn er Datura strammonium , af en Klang som naar Mephistofeles taler Latin . Hyoscyamus niger er et an - det Navn af Djævelens Ordforraad , det er Bulmeurten der hedder saadan , ogsaa kaldet Sobønne , en ækel Plante , ru og svedig at røre ved , og stinkende , en Skunk blandt Plan - ter , spillende i gustne Ligkulører , saadan som Hel skildres , og det er nok hendes Yndlingsblomst ; hvert Haar paa den er giftig . Jeg har fundet den paa Tomter ved nedrevne Byg - ninger , Steder der ingen Velsignelse har været ved , ensom - me Udmarker ved Stranden , en Gang oppe i nogle Krin - kelkroge bag Kronborg ; man forestiller sig at en Forbrydelse er bleven begaaet der hvor den kommer op . Endelig er der Galnebærret , Atropa belladonna , af hvis blotte Lugt man brækker sig ; det er den Damer bruger for at faa store Øjne og forgøre stakkels Mænd . Natskyggerne henleder Tanken paa noget grumt og afsides i Naturen , Kanibalisme , Alkymi , allehaande Sortekunst ; og til Medicinen , eller de Passioner der ikke netop tjener Ernæringen , er da ogsaa flere af dem overgaaet . Men ingen dækker saa vid en Mark og er bleven saa uundværlig som Tobaken . Som Plante er det en ægte Nat - skygge , giftig , kirtelhaaret , kvalmende , uhyggelig armeret DEN GODE URT 85mod at blive ædt , ligesom Tidslen , men værre , i selve Saf - terne ; det er rigtignok ikke Æblet , der gør sig sødt for at blive spist og faa sine Kerner spredt ! Tobaken har ikke no - get spiseligt paa sig , hverken Rod eller Top , Blomst eller Frø . Men at Nydelsen skulde komme naar den er gaaet gen - nem Ild havde Naturen ikke tænkt sig , det er den Slags Spring Kulturen sørger for . Det er Røgen af Planten Menne - sket ikke har kunnet staa for , en Kvalitet den deler med al - skens brændende og vellugtende Ting , Røgelser , et mere sjæleligt Behov , og Hamp og Opium , som griber ind paa Nervesystemet . Disse narkotiske Syndemidler er dog bleven paa begrænsede Omraader , Opium er nu saa nogenlunde fortrængt i Kina , til Gengæld har man faaet Cigaretten . To - bak ryges Verden over , ikke den Verdensdel og det Folke - slag , den Stand og den Kulør , der ikke ryger . Hvilken Kar - riere har Tobaksplanten ikke gjort ! Som bekendt blev den opdaget da Columbus opdagede Amerika ; og det var ikke en af de ringeste Følger af hans verdenshistoriske Rejse . Indianerne han kom i Berøring med var allerede gamle Rygere ; for deres Vedkommende gaar Brugen sagtens tilbage til en eller anden tilfældig Begyn - delse , Tobaksplanten er mellem andet Brændsel kommen paa Baalet og har fængslet ved sin interessante Røg ; det næste Skridt har været at føre et lille Baal om med sig af den gode Plante og nyde Røgen ; og er man egentlig videre nu , den civiliserede Mand , med hans brændende Cigar , det transportable , vellugtende lille Baal i Munden ? Tobaken sætter Skel i Verdenshistorien . Er det ikke mær - keligt nu at tænke paa at den antike Verden var uden To - 86 PISANGENbak ? I Alexanders Hær lutter Karle lugtende som Børn ud af Munden , ingen Bule i Kæften af en indenfor ulmende Skraa , ingen Cigaret før Slaget , det sidste hede Drag in - haleret , Stumpen man hænger ved som ved Livet — hvad var Soldaten og Hærene nu uden Tobak ? Cæsar havde al - drig set Tobak . Hele Oldtiden og Middelalderen levede i en Uskyldstilstand , en Før - Konfirmationsalder , aldrig skoldet i Munden , aldrig med den prikkende Nerveuro der følger med Tobaksnydelsen ; det kom med den nyere Tid , det var næsten hele den nye Tid selv , som naar Konfirmanden har faaet Ravrør ; Verden indtraadte i den Forvandling efter Amerikas Opdagelse . Sagatidens Mennesker , Vikingerne , red et Liv paa Havet af uden Tobak — kan man næsten forestille sig Sømanden tobaksløs ? Ved deres store Svire - gilder bælgede de Ø1 i sig , men ingen Tobak til , ingen mægtig Kvalm ud af Halsen mellem Skaalerne , et helt Mennesketræk som savnes . Noget savnedes allerede den Gang , man ved de gamle Nordboer tyggede Kvan , Angelica - Rod , som Betel tygges i Østen ; en dyb Trang til noget i Munden , som ikke netop er Næring , ligger til Mennesket , ført med fra Spædbarnealderen , Narresutten lægger Grun - den for Piben ; en vis Hunger gnavede i Forvejen , før To - baken kom , det kan nok være den bemægtigede sig hvad der var af demand ! Nogen Statistik forføjer jeg ikke over , hvad der produ - ceres af Tobak Verden over aarligt , og hvad der konsume - res , uhyre Tal ; en ikke ringe Procent af det samtlige Ver - denserhverv hviler paa Tobak , Dyrkningen , Fragten , Fabri - DEN GODE URT 87kationen , Forhandlingen ; slaar alt andet fejl saa aabner man en Tobaksbutik . Tobak dækker en Del af Jorden , det me - ste af Vestindien , Virginien , hollandsk Indien ; Ord for To - bak og for Geografi er identiske og giver den samme Smag i Munden , Portorico , Cuba , Java , ( eller er det Kaffelugt der kommer først derfra ? ) Virginia , sødt og simpelt , Syd - stater og Negerromantik ; men naturligvis over alt andet Ha - vanna , en lykkelig , magisk Glose , man griber i Luften , naar man hører den , som efter en Kasse , den tykke , lange , om - hyggeligt formede , ægte , mørke , med Guldbaand prydede Cigar , som man fører op under Næsen , elsker og omfatter som man omfatter en Kvinde ; den kommer fra Troperne , medfører Forestillingen om vilde Kvinder , en paradisisk Sol - brændthed , man synker hen i en dyb Stol og nyder den stærke søde , berusende Røg ... men Statistiken , ser jeg , forvandler sig til en Dithyrambe ! Tobakens Historie vilde man gerne oprulle i kraftige brede Strøg , 4 — 500 Aars Historie ; indenfor en ringe Plads bliver det til et Par Navne , et Greb ned i Billedstoffet , som paa den korteste Maade giver Tiden . Rent tilfældig er To - bakens Indførelse bleven knyttet til Franskmanden Jean Ni - cot , efter hvem Tobaksgiften , Nicotin , har faaet Navn , og til Englænderen Walter Raleigh , som grundede Kolonien i Virginia ; han skal have røget paa Vej til Retterstedet , et Vidnesbyrd om Tobakens Trøst , hvor tidligt man i Europa forfaldt til den ; han blev halshugget Anno 1618 . Men To - baken kom jo som en Flodbølge , alle de anonyme Søfolk og Æventyrere der for paa Amerika i Opdagernes Spor , de bragte den med sig til Værtshusene , se Billeder af Brouwer , 88 PISANGENog derfra bredte den sig til hele Befolkninger . De gamle Bil - leder fra Opdagertiden , det kolossale Columbus - Æventyr , bringer Tidens naive Paradisdrømme tilbage , Billeder af „Vilde " , som aldrig har eksisteret , med Uskyldighedens Bla - dekrans om Hofterne , Adam og Eva paa Jamaica . Ak , Bla - dene de havde paa var Tobaksblade , Jamaica blev et Syno - nym for Rom , og Naturtilstandens Fjer paa Hovedet , det er den Tilstand man er i naar man har røget en Cigar for me - get og føler Svimmelheden som rigeligt med Fjer paa Hjer - nen . En Drøm gik under da man fandt Amerika , men vi fik adskillig Erstatning , vi fik Tobaken . Uimodstaaeligt trængte den igennem , blev forbudt , ban - sat af Paven , som en Syssel med Ild og Røg der mindede forvorpent om Helvede ; des bedre smagte den i Løndom , man drak Tobak , om det saa skulde koste Livet . Det kunde ikke holdes nede ; som Handelsobjekt , som Revenu , kunde man ikke værge sig derimod ; i romanske Lande er der den Dag i Dag Tobaksmonopol , uden det var man Fallit . Den menige Spanier tænder sin Cigaret med Flint og Tønder , til Tændstikker har han ikke Raad , men Tobak skal han have Raad til . Tobakens Sejrsgang er saa meget mærkeligere som den jo ikke umiddelbart frister til Nydelse , som andre søde Ting . Nydelsen af Tobak er de første Gange forbunden med en meget alvorlig Forgiftning , vel den ubehageligste fysiske Vaande man nogensinde har været i , en udtalt Agoni , med Dødssved og svære Angstkriser , ingen virkelig Lidelse til Døden kunde angribe værre . Men man brænder Tobak igen , til man er imprægneret , konstitutionelt forgiftet , saa kan DEN GODE URT 89man ryge hele Resten af Livet . Ikke faa af Menneskets Ny - delsesmidler betinges af en Forgiftning , for blot at nævne Alkohol ; Kultur er ikke Næring altsammen . Saa blev hele Evropa da lagt under Tobakens Scepter . Holberg har røget . Det var Kridtpibernes Tid . Med Paryk - ker paa Hovedet sad man paa Datidens begyndende Kaffe - huse og røg af lange Kridtpiber , som man gør i gammel - dags parisiske Kafeer endnu . Efter Kridtpiben fulgte et Snustobaks - Raseri , sammen med Parykkens Overgang til Pisken i Nakken , Tabatierens Tid , alle de endnu som An - tikviteter eksisterende Snustobaksdaaser , Hyrdetidens og Rokokoens udsøgte , kælne Kunst . I Øjeblikket er Snusen kommen igen , men nu skraar man den , lægger den ind un - der Overlæben , almindeligt i Sverig , men trængt ind ogsaa i København , man ser ofte de bortkastede Paphylstre paa Gaden og paa Arbejdspladser . Moden og Smagen veksler , men Tobak skal det være , i en eller anden bidende , bedø - vende Form ; megen Trældom vilde ikke blive holdt ud uden Tobak . Vore Bedsteforældre svor til Merskumspiben , yderst usunde Piber , man skulde prøve paa at ryge af dem nu ! Saa opfandt man Svampedaasen , Piber med en Brønd for Nicotinen , i Brug endnu , men sjældne , Fyrmestre paa øde Fyrtaarne , hvor Røret kan faa Plads , bruger dem maaske endnu . Forfærdelige var disse om hele Fabriker med Skor - stene mindende Studerepiber , som man en Gang har haft Fordøjelse til at holde ud , og som mentes at fremme Tænk - ning ! Den Slags har Bismarck røget . Ned , ned i Graven , 90 PISANGENbare med Mindet om dem ! Tiden vendte sig da ogsaa fra dem til den korte engelske Pibe , som behersker Verden den Dag i Dag . Samtidigt med Piben vandt Cigaren Terræn , for - holdsvis sent , ikke længere tilbage her i Landet end i Corsa - rens Dage ; her ser man Karikaturer af Studenter med den saa mondæne Urt , baaret uden Øvelse , i Munden . Cigaretten begyndte først at blive almindelig for en 20 — 30 Aar siden ; efter Verdenskrigen har den omtrent fortrængt Cigaren , og - saa her i Landet ; den er nervøsere , men utvivlsomt mere civiliseret . Nogen moralsk Vurdering af Tobaken som Nydelsesmid - del , dens uomtvistelige Skadelighed , som den deler med Kaffen , skal ikke forsøges her ; om Naturkræfter udtaler man sig hverken dadlende eller opmuntrende . Enkelte væg - tige Eksempler paa Ikke - Rygere gives , Goethe røg ikke To - bak og henregnede den under andre plebejiske Ting han hadede , som f . Eks . Hunden og Korset . Oehlenschlæger røg ikke Tobak , heller ikke Bjørnson , de to store Folk med Barnehud har været for sensitive dertil ; men Sport laa dem ogsaa fjern , en vis viril Barkethed har de savnet . Hvorvidt Napoleon røg Tobak véd jeg ikke med Sikkerhed , det skulde undre mig om han gjorde , Optagethed af den intensive Art der fyldte hans Liv gaar ikke sammen med Tobak ; har man virkeligt noget at bestille gaar Piben ud . Napoleon snuste , har jeg senere bragt i Erfaring . Tobak har taget mange Ar - bejdsstunder , men ogsaa holdt megen Uro nede . Byd Ciga - rer ved et Møde , og Mødet er en Parodi . Skulde man stille Tobakens Horoskop for en Fremtid kunde man jo prøve at følge Retningen af Udviklingen ved DEN GODE URT 91at se tilbage , sammenholdt med den Vej man er gaaet in - denfor en Levealder : Retningen synes da at gaa fra et gro - vere og umaadeligere Forbrug hen imod et sparsommere og mere civiliseret . I de unge Aar røg man asensagtigt , som alle endnu i Slutningen af forrige Aarhundrede , lange , stin - kende Piber , fra Gulv til Flab , tændt paa fastende Hjerte , med Røg som fra en Ildsvaade , og ikke sluppen igen før ved Sengestokken om Aftenen ; der stod Uhyret saa og ven - tede , med en „Polak " i , naar man slog Øjnene op om Mor - genen . I Latinskolen , hvor der i seks Timer ikke kunde ryges , skraaede man , hele Klassen , ikke til at være bekendt at sige , og udviklede en uhyggelig Sikkerhed i at ramme hinanden i Øjet med den udtyggede vaade Skraa , inden man indlagde en ny ; som Soldat skraaede man , Livet ellers ikke til at bære , en Skraa er et Tøjer man frivilligt gaar i , den holder et Menneske sammen , spørg Arbejderen ; Oljepapiret med Mellemskraa havde man i Patrontasken forpaa , dermed var man væbnet . Havde man taget Skraaen fra Soldaten , ingen Bule i Kæben , naar man saa ned langs med Geled - det , det havde været Mytteri , vilde Skrig ; jeg ved ikke hvor - dan Soldater har det nu . Siden røg man jo altsaa hvad man saa , den ene Cigar tændt ved den anden , naar der var no - gen , Piber i Flæng . Men Rationen satte sig jo efterhaanden ned af sig selv ; nu er den ikke værd at tale om . Udviklingen som Helhed er gaaet samme Vej . Alle ryger , men Kvantumet er blevet betydeligt nedsat , noget der ligger i Tiden , Nerven er en anden . Det er nu mest Cigaretter , ogsaa i de bredeste Lag ; 92 PISANGENaf dem kan man ryge for mange , men Kvantumet er dog mindre . Den yngste Slægt ryger mærkelig lidt , allerede fra Ung - dommen af , en Cigaret en sjælden Gang ; man er for opta - get af andre Ting , Sport , Bevægelse , Motor ; Motorkøre - tøjer og Tobak gaar ikke sammen . Og man er for sjælfuld , intellektuelt beskæftiget , forfalder ikke i den Grad til Vane som tidligere tilgroede Slægtled . En Type ser man endnu , men sjældnere , det i alle Maa - der udhalede Individ om Søndagen , i hvis Ansigt en bræn - dende Cigar stikker , han tror han ryger en Cigar , det er Cigaren der ryger ham , han er Offer for en Refleks , en fuldkommen sløv Vane , som ikke en Gang kan være nogen Nydelse ; denne nedværdigede Type hører en Fortid , ikke Fremtiden til . De stærke Cigarer ryges sjældnere , efter Tobakshandlen - des Erfaring , man foretrækker „Halm " , de lettere Mærker . Men overalt dominerer Cigaretten . Det hænger sammen med Tiden , dens Hastværk , dens Nervøsitet . Piben forudsætter en relativ Tilstand af Ro , af Kontemplation , Cigaren hører til Middagsmaaltidet , Hvilen efter Arbejdet , men Cigaretten udfylder den nervøse Pause , Dagen igennem , den snappede Mundfuld Røg , paa Sporvogn , naarsomhelst , i Flugten ; man kender den jagede Type , fra Legationssekretæren til Arbej - deren , med de gule Negle og Fingerspidser af Cigaretten i Kloen , og det hungrige , distraite Ansigt , Inhalationen og det dybe Aandedræt bagefter , et Pust i Tilværelseskampen , men ogsaa det forgiftet ! Man ryger for at befordre Tanken , og for at jage den paa Flugt , ved Cigaretten hænger man nu en DEN GODE URT 93Gang . Skønt det Kvantum man ryger er mindre , er Genta - gelsen hyppigere , saa Forbruget er ikke gaaet ned ; tvært - imod det er forøget . Hertil kommer at nu ryger Damerne ogsaa ; det gjorde de ikke , i noget Omfang , for blot en halv Snes Aar siden , nu ryger de alle ; saa det har vel næsten fordoblet Antallet af de Cigaretter der ryges normalt Verden over . Og giv mig nu en ! Jeg ryger aldrig naar jeg arbejder ; ef - ter Længden af ovenstaaende Lovprisning , saa længe med tør Mund , vil man forstaa at jeg trænger til den ! ENRIQUE OG EDVARDO I1898 opholdt jeg mig i Spanien i en Krigskorrespondents farlige Hverv , mildnet ved at Krigsskuepladsen var paa Cuba . Min Mission opfyldte jeg ved at skælde Spanierne ud i Breve til Danmark , idet jeg ganske stod paa Amerikanernes Side , ogsaa en ubehagelig Tendens og overflødig ; det var Amerikanerne let med deres uhyre Overmagt at frarøve de stakkels Spaniere deres Kolonier . I Virkeligheden var Spa - nierne nogle af de mest indtagende Folk jeg har været imel - lem , jeg har siden længtes efter dem og vil en Gang besøge dem paany . I saa Fald vil jeg opsøge en bestemt Gade i Madrid , Calle de la Cruz , hvor jeg boede hos Senora Izquierdo i al den Tid jeg var i Madrid , et værdigt Hus med alvorlig Facade og Gitre for Vinduerne , som Ædekar paa et Fuglebur , men aabent ud til Gaarden og med Svalegange hele Vejen rundt udfor hver Etage , Køkkensiden , hvor alt Familieliv foregik , og Pigerne sang — jeg kan endnu nogle af de koloraturrige , solede spanske Sange jeg hørte her — og skønt jeg ikke blev videre ferm i Sproget fik jeg efterhaanden et Indblik i det spanske Dagligliv , som det levedes i denne stille Gade . Senora Izquierdo havde to Sønner , et Par Purke i sorte ENRIQUE OG EDVARDO 95Shirtings Busserunner , omtrent som dem franske Børn gaar i ; desuden havde hun en Datter , som blev opdraget i Kloster , og hvis Fotografi stod paa et Møbel i Stuen , et dejligt Barn med sorte Lokker og rene Træk , der ledte Tanken hen paa de mindste , fineste og skøreste Fugleæg . Senor Izquierdo levede i Chile , hvor han drev et stort Landbrug , for at Fa - milien imidlertid kunde have det sorgfrit i Madrid , og Bør - nene faa en god Opdragelse ; Senora fortalte mig alt dette i en elskværdig Tillid til at det var af almen Interesse . Under Krigen var der Dyrtid i Madrid og Knaphed paa alle Levnedsmidler ; Senora havde Hovedbrud Dagen lang med at faa det til at slaa til . Drengene fik Sparsommelig - heden at føle , men paa ulige Maade . Moderen gjorde en øjensynlig Forskel paa de to . Enrique kunde vel være godt elleve Aar gammel , Edvardo omkring ni Aar . Han fik mindst at spise , og det ikke alene fordi han var den yngste . Men han var uartig . Han var det sorte Faar og fik det ideligt at vide . Senora , som var en streng retfærdig Natur , tugtede sine Børn tidlig ; jeg hørte hele Dagen hendes straffende , hersende Stemme , men det var altid uden Undtagelse Ed - vardo det gik ud over . Edvardo listede ind til mig og legede tyst med mine Tænd - stikker , stod over mit Bord med sit forgræmmede og taare - slidte Barneansigt , han havde allerede Furer af Modgang , Overlæben var tyk , hele Munden vrænget ud af megen Graad . Enrique havde ogsaa en Gang været inde hos mig med sine store , forstørrende Glar paa Næsen , forlæst som han allerede var , og havde vist mig sin taarnhøje Stabel Skole - 96 PISANGENbøger og remset alle Fagene op , i en tør , selvisk Tone , han lærte Historie , Geografi , Naturhistorie , Regning , Religion o . s . v . , som om han var det eneste Væsen i Verden der var tyk af Skolekundskaber ; men efter at Edvardo var kommen , uden at jeg havde vist ham ud , indfandt Enrique sig ikke mere , saa skulde det til Skade for Edvardo se ud som om det var at forstyrre den Fremmede , og Enrique var dydig , stod ude paa Gangen og stirrede paa sin fortabte Broder , blodskudt og betændt af rosværdig Vandel . Edvardo ! kalder han , som vil han næppe tro sine Sanser . Og Edvardo læg - ger Tændstikkerne og vover sig ud i de usikre Farvande igen . Ved Maaltiderne var det forfærdeligt at høre hvor Ed - vardo tumultuerede , fordi han blev forfordelt — han kunde ikke indse at Retfærdigheden skete Fyldest , naar han , paa Grund af en Gang for alle fastslaaet Brøde , kun fik halvt saa store Portioner som Enrique . Enrique syntes at Retfær - digheden skete Fyldest , jeg hørte hans lave , moralske Stem - me , idet han beklagede Broderens Mangel paa Fortjenester og holdt sin egen Dyds Spejl op for ham . Enrique talte i en tør , velforsynet Duksetone , som havde han Halsen fuld af store Ug ' r , foruden Broderens Mad . Men Edvardo tog ikke Dommen uden at skabe sig , han skreg op i Fortvivlelse , slog i Bordet og kastede sig med Ansigtet ned over sin tomme Tallerken , og da maatte han jo straffes . Paa Grund af de altid aabne Døre kunde jeg ikke undgaa at høre det , naar han blev afklapset , den voldsomme Senora dunkede ham fra den ene Væg i Køkkenet til den anden , og hendes Tunge gik som et Møllehjul , hvorover et Væld af Diskanttoner løb ENRIQUE OG EDVARDO 97ud . Og under Afstraffelsen talte Enrique uafbrudt med falsk mæglende Dydsbesindighed — nu kan det vist være nok , søde Mor , sagde han henrykt , hver Gang hun begyndte igen . Edvardo stod paa med sin uhørte Trods , han skreg ra - sende , vilde ikke lade sig tærske ydmyg , tværtimod , jeg hørte hans Trommestikker bearbejde Gulvet , mens han skreg som slagtet , og havde han været større er det sand - synligt , at han var gaaet over til Angreb paa Moderen . Hvad blev Enden paa det sørgelige Optrin ? At Edvardo slet ingen Mad fik , ikke sin halve Portion en Gang . Bil - ligvis , skændig som han havde opført sig . Det var et haardt Slag da Dommen faldt , han rumsterede og basu - nede , som om han havde Vandskræk ; der var Trods for Alvor i den Knægt . Men Senora gjorde kort Proces og bar den sprællende Skraalhals ind i Sovekamret . Og efter en ny , skarpere Afklaskning kvalte Dynerne til Slut Edvardos skingrende Jammer . Længe efter hørte jeg Senora og Enrique sidde ude i Køk - kenet og spise . De spiste sindigt og hyggeligt . Enrique talte hele Tiden gennem Maden og betroede sin Moder Gammel - klogskab med Hensyn til den fortabte Edvardo . Jeg lyttede til de mætte Spiselyde derude fra og forestillede mig Maden vandre ned i de to Menneskers tilfredse Indre . Enrique er mit Hjertebarn , betror Senora mig ved Lejlig - hed og peger paa Eksemplaret , der optager Ytringen roligt og med sin almindelige dydsmugne Mine . Edvardo slaar Øj - nene ned og putter en Finger i sin Mund . Enrique er mit Haab . Han skal paa Kollegium . 98 PISANGENPræst ? spørger jeg , og Senora nikker stolt og fro og lader sine melede Øjenlaag svømme et Sekund ned over Rotte - øjnene . Jeg har spurgt udelikat — og gjort det med Vilje , under hende et lille Sting . I Huset kom der ikke sjælden en Jesuit paa Sjælesørgerbesøg , en Figur meget lig den man kender fra Busch ' Historie om Helene , og paa saadanne Dage var Senora meget geskæftig længe i Forvejen , kom hjem fra Indkøb med en stor , klar Flaske bedre Vin , der saa ud som en Pot Blod i hendes Haand , havde travlt med Opdækning — i et Rum med Døre , som blev holdt lukket . Naa ja , og Senora havde ogsaa sine Dage hvor hun gik til Skrifte og blev længe borte . I Anledning af Edvardo derimod sukker Senora og ryster paa Hovedet , haaber at hun kan faa ham til Handelen . Det skrækkelige med den Dreng er at han ikke er sanddru . Nej , Senora maa henholde sig til Enrique , naar hun vil have paa - lidelige Oplysninger om hans Forhold . Og Enrique hjælper tungefærdigt sin Moder og belyser Broderens Ufuldkommen - hed . Saa en Søndag skal Senora til Tyrefægtning , og Børnene bliver sendt ned med Ordre til at lege i Mellemtiden nede paa Alamedaen , dér hvor Calderon de la Barca smiler i Marmor . Hvori deres Lege bestod havde jeg bemærket an - dre Dage , naar jeg paa Hjemvejen kom gennem Anlæget . Enrique sad helst paa en Bænk med de tugtige Øjne bag Brillerne og memorerede Lektier , mens han vaskede sine Hænder med Henblik paa den øvrige Drengeflok , der løb sammen i hujende Flok og rejste Støv i deres tankeløse ENRIQUE OG EDVARDO 99Leg . Midtpunkt i Flokken var Edvardo , her skattet og rask Legebroder . De legede naturligvis Tyrefægtning , og span - ske Drenge har til denne Leg en flettet Kurv , tilnærmet i et Tyrehoveds Lignelse , og med to Pløkke til Horn . En af dem tager den paa Hovedet og er Tyr , stanger efter de andre , og de forsøger paa deres Side at staa paa Tæerne og plante et Par Pinde , som skal være Banderiller , i Kur - ven . Edvardo var Tyr , det er klart . Jeg blev ganske alene i Lejligheden , og et Par Timer gik . Saa ringer det paa . Jeg gaar ud og lukker op , det viser sig at være lille Edvardo . Han smutter ind , og jeg gaar til - bage til mine Korrespondancer . Edvardo pusler temmelig længe i Stuerne , synes jeg , og ringler med et Nøgleknippe , men jeg tænkte ikke saa nøje over det . Men da han vilde gaa og kom min Dør forbi kunde jeg se Synden i hans Øjne . Du har været i de søde Sager , tænkte jeg , Du er ikke saa tosset . Jeg holdt Pegefingeren dadlende op for ham , som man jo skal , naar Børn forser sig . Men for Resten vidste jeg at Staklen nok kunde være sulten . Edvardo kneb sig ind ved Væggen og naaede Døren . Og ned ad Trappen med ham . Gud ved , tænkte jeg , hvordan han har baaret sig ad med at narre den forstandige Enrique . Hen paa Eftermiddagen kommer Senora hjem , og hun fa - rer straks ind til mig med begge sine Sønner , en ved hver Haand ; hun ser sindsforvirret ud , skeler , er stiv om Mun - den af Lidenskab : Hvem af dem der havde været hjemme ? Enrique stod med store solemne Øjne — som om noget Vidnesbyrd virkelig gjordes behov ! Men den elendige Ed - 100 PISANGENvardo naglede sine Øjne i mine og raabte , raabte , nægtede paa Forhaand . Senora holdt sin Haand for hans Mund . Hvorfor det ? spurgte jeg beroligende . Jo , Portnersken havde set en af dem gaa op , hvilken kunde hun ikke sige , og der var bleven spist det meste af et Brød i Køkkenet foruden syltede Sager og Sukker ! Jeg , som havde lukket op , maatte kunne sige det . Senora var ude af sig selv af Raseri , holdt Edvardo fast ved den ene Skulder , som i en Tang , og rystede over hele Kroppen af Lyst til at komme til at ombringe ham . Men Retfærdigheden skulde ske Fyldest , uden et Ord pe - gede jeg paa den forstandige Enrique . Enrique ! Senora vrinskede , slog Armene i Vejret . Der kunde ikke være Tvivl . Vredens Storm var over hende , Sydens kendte hede Blod , i et Nu er Enriques Øre unatur - ligt forlænget , det forstandige Ansigt trækker sig til en tra - gisk Maske , og jeg hører en Brægen , som fra en Ged , ud - gaa fra hans Mund . Men Senora støder ham , puffer ham , render ham med Knæene foran sig ud mod Køkkenet , kan ikke vente et Sekund længere paa Mordet af sit eget Kød og Blod ... Men med Nordboens fintfølende Sky for Optrin tog jeg min Hat og ilede ned ad Trappen , dundrende paa Trinene for ikke at høre Offerets Skrig . OVERFRAKKEN Det var Lukketid , rush - hours , i Chicago , da Herman Jahn kom fra Laboratoriet , som altid , han saa aldrig Chicago uden i Trængsel , om Morgenen i den overfyldte Sporvogn til Byen , og om Aftenen i den overfyldte Spor - vogn hjem , med Folk staaende op og hængende i Stropperne hele Midtergangen igennem . Da han kom ud paa Fortovet fra Elevatoren var Gaden et Hav , og sorte Strømme af Folk flød ud af alle Døre ved Grunden af de høje Huse , hvis Etager forsvandt op i Mørket , som blev der taget en Tap ud af hver Dør , hvorpaa Menneskeindholdet flød ud paa Gaden . Her samlede man sig kæmpende om Sporvognene ; den ene efter den anden skurede gennem Trængslen , fuldpakket , og med Flokke hængende som Bier udenpaa . Gaden straalede i Lys , men kun paa Bunden , til begge Sider ragede de klint - høje Forretningsfaçader op og tabte sig i Mørket , allerede med slukkede Ruder . Nu løb Blodet af den indre By , for at fordele sig ud i Beboelseskvartererne og Forstæderne ; en Times Vej og mere med Sporvogn for mange , hvorimellem ogsaa Herman Jahn , som boede ude i Nordvesten , i trygt Naboskab med andre Tyskere , i en Avenue som næsten var udelukkende tysk . Herman Jahn tog dog ikke straks Sporvogn som de andre , 102 PISANGENhan havde et Stykke at gaa til sin Linie . Paa Vejen kom han forbi Hotel Bismarck . Det var bleven mærkelig koldt . Om Morgenen da Jahn tog ind var det Regntykning , og han havde taget sin Gummi - frakke paa , nu var det klart , og Luften bed i Huden , der gik en isnende Træk gennem Gaden , Vinden var fra Søerne , og skraat ned fra det kompakte Mørke oven over Gaden fejede enkelte fine Frostkorn , der føltes som Naalestik paa Huden ; pludselig var det bleven Vinter . Gummikappen ledte Kulden mere end den varmede , den var at have paa som koldt Vand ; gennemisnet saa Herman Jahn Folk tage Til - løb og male ind gennem Svingdøren til Hotel Bismarck , en varm Taage laa derinde , og ligesom i sidste Øjeblik red - dede Jahn sig derind ogsaa , gnæggende og stampende som en Hest der kommer i Stald . Han skjulte sig i et Hjørne , uden god Samvittighed , som Følge deraf hensynsløs ; det blev til et højt blaat Stenkrus med Tinlaag og skummende frisktappet Münchener ; og det blev til en Ret Grisetæer , har man nu hørt Mage , han som skulde spise til Middag saa snart han kom hjem , Kaal og Pølse for - modentlig , ypperligt ; men paa Bismarck kunde man nu ikke komme uden at spise Grisetæer , ganske særlig delikat ser - veret , alt det gode taget af Knoglerne og pakket sammen med hakkede Kartofler , ristet i Smør og lige fra Komfuret , i en appetitlig oval Asjet , altsaa ikke til at staa for . Jahn er distræt og sanser ikke at Kelneren med huslig Eftertanke bringer et nyt Krus Ø1 , da det første er tømt , og skyder Filtbrik Nr . 2 under det ; med det første har han holdt igen , men det andet tømmer han næsten paa en Gang , OVERFRAKKEN 103overgiver sig til en brutal Umaadelighed , som han vil se Bunden paa . Men med sin Tørst faar Herman Jahn aldrig Bugt . Saa angrer han , er falden , hikker og sidder ganske stille , under sin egen Straffedom , han tænder en stor løs Cigar , nu er det om at kvæle sin alt for tydelige Aande , til han kommer hjem . Uden han véd af det ryster han kort paa Hovedet , han har jo aldeles ikke Raad til det . Men Gud hvilken Sødme man faar i Maven ! Kaféen er lutter Spejle , Jahn ser sig baade forfra og fra Siden , i en Vinkel mellem to Spejle endogsaa fra Nakken , fy , tre Læg nu , han skal holde igen ! Selv de grimmeste Men - nesker , om det saa er Arvesynden , ser sig ikke i Spejl uden Velbehag ; Herman Jahn er en Synder , men modtager Ind - trykket af sig selv fra Spejlene , ganske ene som han er , som en stille Højtid , Herman Jahn er nu Herman Jahn ! Han er jo tyk , Hovedet nærmest en Kugle , uden Overgang sat paa et Bjerg af et Par Skuldre , men Næsen er da lille ! Øre - flipperne staar ud fra Kinderne som et Par Druer , nej , det gaar ikke an at han bliver saa svær ! Han har en lille hvid - lig Mustache , som aldrig vil lade sig ave opad , men haard - nakket gror ned i Mundvigene og sir 01 igennem sig , han slikker det søde Skum af den og tæver Haarene til hver Side med Bagen af sin store posede Pegefinger . Paa Hovedet har han et tæt , til Skallen klippet , usynligt Haar , Hovedbunden lyserød som paa en Gris ; Lorgnetten svømmer ham med Mellemrum af Næsen og rettes op igen avtomatisk , en Haand der kommer op og gør det . Han er en Hval ; men Herman Jahn ser nu godt ud , den smukkeste Mand , naar han bare kan holde sin Vægt nede ! Han var Trænkonstabel i sin Tid og 104 PISANGENkunde omtrent ene Mand løfte en Kanon , det var inden han kom herover som Kemiker og fik en lille Plads i Ølbranchen ; Herman Jahn var nu 38 , lykkelig Ægtemand og Fader . Sukkende betalte han , vred af Skam over det urimelige Beløb han fejgt og i Enrum havde ofret paa sig selv . I sidste Øjeblik faar han en rasende Inspiration , betaler for endnu et tredje Glas Ø1 og faar det bagefter , bliver staaende op , rød i Hovedet af Ophidselse . Han venter lidt , til Tjeneren er gaaet , saa begraver han sig i Øllet , drikker glubsk , store tykke Bølger ned gennem Svælget , tørster , hviler og puster , drikker igen , Halsen fuld , til Kruset er tømt , uden at han har sænket det ; nu synes han han er vaad indvendig og klap - per Hatten paa , gaar højtrejst ud af Kaféen ; Herman Jahn har villet hvad han har villet ! Ude var det fuld Nat og bidende piskende koldt , de brede papirstrøede Fortove næsten tomme , Jahn ilede om Hjørnet i sin tynde bluffende Gummifrakke , ned mod Gaderne ved Floden , som han skulde over for at komme til sin Sporvogn ovre paa den anden Side . Et tyndt klinende Net af Sne havde allerede lagt sig mellem Brostenene . Nede mod Floden blev Byen mørkere , en dybere Nat , Sidegaderne aabnede sig som skumle Dyb man ikke kunde se fem Alen ind i . Det var Pakhuse og Fabriker hernede , et fortættet Mørke , store sorte Kasser og Taarne op i Nat - ten , med enkelte Lys imellem , Gaderne ufejede og flydende med Affald , alle Porte lukkede , Træværket om dem oprevet og splintret , som om alle Vogne var kørt paa her , og det var netop det de var . Jernbroen over den smalle Flod , som flød dybt nede , mel - OVERFRAKKEN 105lem Fabriker og Mure paa begge Sider , var et aabent Gitter - værk , Vinden stod igennem det som gennem Ribbenene paa et Skelet , Kulde kom fra Jernet , fra Hullerne derimellem , og Kulde kom nede fra den dybe , indeklemte Rende , hvor Strømmen gik med en træg , synlig Fart , sparsomt belyst af en eller anden Lygte ved Fabrikernes Fod , en hvidlig , smudsig Strøm , opfyldt med sprængte Pakkasser og Træuld og med flydende Øer af brun Fraade , Udflod fra Brygge - rierne . Her var det man fiskede Lig op , hver anden Dag at læse om i Aviserne ; og midt ude paa Broen , hvor Lygtelyset daarligt naaede ud , var Jahn alene paa Broen , ingen andre Passerende at se , han gik stærkt til , dundrede i Broen , der sagde som en Kirkeklokke , den forbandede Bro over Under - verdenen ; men saa var han ovre og mellem Lygter igen , faa , og skummelt ogsaa her paa den anden Side , men der var dog en forsinket Færdsel endnu . Og Jahn sang en lille Stump , uden at vide af det , som man gjorde da man var Dreng og var kommet forbi Kirkegaarden om Aftenen . Nogle Gader op paa den anden Side , hvor Fabrikerne hørte op , var der Lys i Butikerne endnu , Tunneler af Lys for - neden og Mørke ovenover , lange sorte Forretningsgader , med Lagre og dundrende Højbaner som Tag over Gaden , Ekvi - peringsforretninger , aabne endnu paa denne Tid , af Hensyn netop til det Træk af Passerende efter Lukketid som ikke havde anden Tid , som f . Eks . Jahn , der hastede forbi efter sin Sporvogn . Han frøs til Marven i sin Gummifrakke , med Kulde inden i sig fra Øllet ogsaa , som han havde slugt paa en Gang ; og da han paa et Hjørne saa en stor Butik med Frakker i Ud - 106 PISANGENstillingsvinduerne til begge Sider , blev han staaende og saa paa dem , hvid om Næsen og med Gummifrakken samlet om sig med begge Hænder i Lommerne . Han trængte til en Vinterfrakke , han skulde have en ny Frakke i Aar . Det saa ud til at være gode Frakker , svære uldne Stoffer , Folk her - nede ved Floden vidste nok hvad de vilde have ! I selve Hjørnet var en Dør , af Glas ogsaa den , indenfor i Lys mel - lem lutter Frakker stod en Herre , smilende over al Forstand klog , Døren svang op som af sig selv , der kunde ikke være Tvivl om at et Ønske og dets Opfyldelse her mødtes , Skæbne - øjeblikket ; end ikke Ord behøvedes , Manden i Døren , som havde et salvet Haar , gjorde med Humor en Haandbevægelse , og Jahn var besejret , gik ind . Hvor var der mange Frakker , ophængt fladt mellem hin - anden paa Bukke , og den ene Række af Bukke bag ved den anden , hele Lokalet pakket med Bukke , med Gange imellem , Ulstre og Kapper i enhver Schattering , splinternye og strøgne , de fleste i det saa moderne Tweed , til at faa Tænderne til at løbe i Vand . Fra Baggrunden mellem Frakker dukkede en anden Herre op , med kølige Træk , graahaaret og med Kind - ben , som det forekom Jahn af en noget ringere Standard for Handlende , mere som en ældre Karl at se til , end den ele - gante Attaché , der havde inviteret ham ind ; men denne ældre Person , der muligvis var Ejeren , blev ved at holde sig i Bag - grunden , uden at gribe ind i Handelen . Den unge Afdelingschef var i Redingote , med Striber fra Vesten til Lakstøvlerne , Diamantring paa venstre Lillefinger , Haaret efter Datidens Mode omhyggelig skilt i Midten og baaret langt , men klinet til Hovedet og oliet ned , som en fast Form over Kraniet , det var ibenholtsort , med et Glanslys OVERFRAKKEN 107paa ; han havde Kuløjne og var glatbarberet som en Skuespil - ler , med blaalig Skægbund , glat , koldblodet og moskusduf - tende som en Slange . Han begyndte nu øvet og hurtigt at tage Frakker ned og prøve paa Kunden , ikke veltalende , sna - rere det modsatte , tavs , hurtig og tavs , med noget herskende og uimodsigeligt i sin Optræden . Jahn blev snart bange for denne Napoleon i Manufaktur . Jahn var genert , som fromme Folk med megen Fysik ofte er , en Lammelse greb ham naar han kom ind i en Butik . Han lo faaret , mens Butiksfyrsten hjalp ham en Frakke paa , knappede den og tog et Tag i Spændetampen bagpaa ; det var en tyk , blød Frakke , af en Slags Plædstof , den begyndte øjeblikkelig at varme , Jahn lo som et Barn der faar en ny Trøje paa , Hjertet lo i Brystet paa ham , og det undsaa han sig for med det samme , kaglede og var overstadig , hen i Vejret ; Sælgeren lo ikke , han var ikke venlig mere , strøg forretningsmæssig Frakken til paa Skuldrene , den sad jo som støbt , den allerførste han fik paa ; han klippede Skiltet med Prisen af og rakte Jahn det , Handelen sluttet ! Jahn læste Prisen og blev forfærdet , Klæderne krøb ham helt op om Ørene af Undseelse , og han blev hed , den Pris havde han ikke tænkt sig , havde aldeles ikke Raad til saa dyr en Frakke , hvilket han tilstod , idet han uden videre krængede Frakken af sig igen . Sælgeren tav , men var af Sten ; uden et Ord bladede han mellem Frakkerne i en anden Række og kom til - bage med en som han rask og uden Modstand gav Jahn paa , en simpel en , aaben i Vævningen , en billig Kuskefrakke , Jahn lo stærkt , med Sveddraaber paa Panden , konfidentiel , nej det var nu heller ikke Meningen , man maatte dog forstaa hinanden ! Men den Glatbarberede var ikke konfidentiel , han 108 PISANGENtav og var krænket , svøbte endnu hurtigere end før en ny Frakke frem , og en til , og en til , gjorde sig megen Ulejlighed for Jahns Skyld , hvilket forpligtede , dyngede Frakker op paa Diske og paa Stole , som Jahn slet ikke fik givet Tid til at undersøge . Jahn svedte , men Sælgeren blev koldere og kol - dere , med mere og mere Eftertryk i sit Væsen , det skulde mærkes at man sled paa ham , at Kunden var uheldig , ukøbe - dygtig og en Stymper ; Jahn følte det . Han blev jo nu nødt til at købe en Frakke , det gik ikke an helt at spilde Folks Tid heller — han var den eneste , der blev ekspederet i Øjeblikket og han begyndte alvorligt at se paa et Par Stykker for at — vælge en af dem . Sælgeren gav ham ikke Tid til det , javede ham af den ene Frakke i den anden , til sidst i en som han gav et Strøg over Skuldrene og knappede helt til , dér var Frakken , nu endelig , den kunde han beholde paa med det samme , den var som syet for ham ! Men da opdagede Jahn at det var den samme han havde prøvet allerførst , Skiltet paa den manglede , men nu var den at faa meget billigere ; Prisen før altsaa fingeret ; det begyndte at koge i ham . Uden at sige noget tog han den af og lagde den fra sig , meget ulykke - lig , men indvendig fast , det gik for vidt , man skulde dog ikke helt terrorisere ham heller ; og krum som en Hund af Undseelse rakte han ud efter sin gamle Gummifrakke , rød til Toppen af Haaret , med nogle svage Forsøg paa Udflugter og Forklaringer , han vilde betænke sig — ja vist , alt hvad man kender ; Butiksmanden kendte det , stod uden en Sta - velse , med iskold Haan , uden at række en Haand , mens Jahn ved egen Hjælp kom i den gamle raslende , nu mere end før elendige Gummifrakke og belavede sig paa at gaa . OVERFRAKKEN 109Retræten var næsten umulig , Jahn gik i Vildelse baglængs , som fra Kongen , forsøgte en Spøg og brød over i Stemmen ved det , men endelig fik han da vendt og naaede Døren . Attachéen fulgte ham i Hælene og stod som et Skræderskilt bag ham , da han gik ud , med et koldt , nu fuldkommen djæ - velsk Ansigt , og en Glitten i Øjnene , Jahn stavrede ud , usik - ker paa Benene af Flovhed , og Skræderskiltet tog i Dørlaa - sen for at lukke efter ham , stadig uden at mæle et Ord , Jahn havde endnu sin ene Fod inden for Dørtræet , da hamrede den velfriserede Mand Døren i , saa ned paa Foden og ham - rede af al Magt , klemte den tunge Dør med en Jernramme forneden til og forsøgte at holde Foden fast . Jahn vristede den fri ; det meste havde Støvlehælen taget ; han gik et Par Skridt ; saa vendte han om og trykkede Døren op , det elegante Sæt Tøj indenfor holdt igen , men Jahn tryk - kede Døren op og gik ind . Lorgnetten var svømmet ham af Næsen , han førte en Haand op og skubbede sig paa den bare Næse , Lorgnetten hang andetsteds , i en Snor , han saa ud som en blind Mand , og som en blind Mand vadede han ind paa det sorte elegante Menneske , stødte det med Brystet og forsøgte at sige det Besked , men det blev kun til en Sprutten ud af Munden , ds , ds , ds — Sproget gik i Stykker i hans Mund , først Engelsk , som var skørt i Forvejen , saa Tysk , som den billedskønne Napoleon dér naturligvis ikke forstod pludselig rakte Jahn en Haand ud , den venstre , og kneb — Napoleon i Kinden , haardt , med Tommel og Pegefinger , han rev Munden op paa ham , ruskede ham og forstyrrede hele Skræderskiltet . Den elegante Mand havde lært Boksning , Jahn fik et lille 110 PISANGENsvidende Slag paa Munden , han besvarede det med nogle Børst fra oven , med de flade Hænder , baskede vildt med Forlem - merne , uden al Kunst , men det slog Hovedet ned i Maven paa den Smukke , han blev til noget paa Gulvet der peb . Og nu blev der begaaet en Taabelighed , den Graahaarede med Kindbenene kom frem i Baggrunden , fra Hjørnet mel - lem Frakkerne og skød med Revolver , to Gange , skarpe , drø - nende Skud , saa ikke flere , for inden der kom flere var Jahn skrigende over ham , en Hvirvelvind opstod henne i Hjørnet , Frakker og Bukke hoppede , som om de fik et Liv paa egen Haand , hele Rækker af dem væltede , et Brøl og en Snorken trængte ud fra Tyfonens Midte , det var Jahn der trampede op og ned paa den faldne Mand med samt hans Revolver ; med Frakker og Strimler hængende paa sig arbejdede Jahn sig ud , da han var færdig med Revolvermanden , og vadede endnu en Gang hen over den Smukke , hylende som et Loko - motiv . Paa dette Tidspunkt ankom Politi , flere Betjente , den ene bag ved den anden , i Døren . Jahn greb den første der naaede indenfor og kørte ham foran sig ud igennem den store Spejlglasrude , der sprang , ligesom med et højt menneskeligt Skrig , og en ringende Larm af Skaar ; blødende blev de begge to sanket op udenfor ; og faa Minuter efter var Jahn svine - bunden paa Vej i en Vogn til Stationen . Dagen efter stod en lille tysk fortvivlet Kone med et Barn ved Haanden uden for Gitterdøren i Fængslet , og indenfor sad Herman Jahn , rokkende som en Elefant , og tudbrølede , vædede sig med Taarer og tørrede sig , og vædede sig igen , som et Barn . PAA HALLANDSAAS De fleste Danske , der har haft Indtryk af norsk Fjeld - natur , føler den totale Fraværelse af Klipper i Dan - mark , et Element af nordisk , højnordisk Natur savnes . Der er Bornholm , men det er jo en Rejse at komme dertil . Staar det mange klart at man i Virkeligheden kun er faa Timer , med Toget eller med Automobil , borte fra nordisk Grundfjeld med den dertil hørende vilde Vegetation , paa Kullen og Hallandsaas ? Ofte søger man det Fjernere førend man kommer til det Nære ; det er gaaet mig saadan at jeg først for ganske nylig har været paa Hallandsaas , efter at jeg mangfoldige Gange , gennem mere end 25 Aar , er rejst der forbi , paa Vej til Norge . Hvor ofte er man ikke , paa forskellige Aarstider , kommen gennem Baastad Station , har set Aasen strække sin svære Landryg , med sorte Naaleskove og lyse Agerpletter ind imellem , fra Kysten og ind i Halland , og har sat en Be - slutning til Side om at her vilde man en Gang staa af — endelig et Aar førte Tid og Lejlighed mig til Hallandsaas . Fra Færgestederne Malmo eller Helsingborg er Turen i Automobil jo Ingenting ; Farten gaar over den skaanske Slette , en dejlig grøn Rendebane , med gammelt frodigt Bon - deland . 112 PISANGENSom Dansk er man jo ikke mere i Stand til at føle nogen regret over at Landet har været dansk og ikke er det læn - gere ; er der i Virkeligheden andet der skiller Skaane fra Danmark end Øresund , og at man histovre har Venstre - kørsel ? Og dog har man en gammel indre Dimension som sker Fyldest , naar man genser disse Landskaber , som rum - mer Minder om saa megen fælles dansk - svensk Historie , en Geografi i Følelsen der er tilladt , og som man maa haabe snarere næres af Fremtiden end tager af . De moderne hur - tige Trafikmidler bl . a . hæver over andre Slægters snævre Nationalisme . Paa Hallandsaas er Naturen allerede typisk nordisk , vild Skov , med en henrivende Blanding af Birk og Naaletræer , Lyng i Bunden , hvor Grundfjeldet hist og her bryder igen - nem med store skurede Gulve , en Vellyst for Fødderne at staa paa , man kommer hjem , naar man faar Fodfæste der ; de mange kuplede og cypresformede Enebærbuske er uad - skillelige fra et nordisk Landskab af denne Type ; helt mang - ler Enebær jo heller ikke i Danmark , det er vor Sjæls Træ . Rønnen pynter med sit fine fligede Løv , og Aspen flimrer med Kronen , Løv og Briser og Solskin blandet sammen , noget gammelt og noget ungt — Ah ! Danmark har haft en lignende Landskabstype , da Elgen færdedes i Landet ; spøger det i Erindringen og Instinktet endnu ? Men op i Hallandsaas gaar endnu Bøgen , det danskeste Træ , ikke de højstammede søjlebaarne Skovtræer vi ken - der fra Dyrehaven , men enkelte isolerede , undersætsige Træer , tætte i Kronen og ligesom mere haarde i Løvet , væb - nede mod koldere Nætter , men det er vor Bøg , og den giver PAA HALLANDSAAS 113den sydsvenske Skov noget ekstra benaadet , som et kvinde - ligt Selskab . Alt paa Hallandsaas er endnu Natur , et Udgangspunkt og en Reserve som man ængster sig for at miste andetsteds . Og Befolkningen har Natur , her er Almue , et Begreb som er gaaet tabt i Danmark . Paa Hallandsaas ryddes endnu , det lille Landbrug arbejder sig frem , med Ild og Økse , som i en Urtid , her ser man Typen paa Torpet , den lille aabne Ryd - ning i Skoven , som har givet Navn til saa mange danske Landsbyer for adskillige Aarhundreder siden , her er Torpet endnu friskt . Man kan se alle Stadierne , de allerede ind - vundne Agerlapper omkring Husmandsstedet , alt andet end firkantede i Formen , og op og ned i Niveauet ; udenfor ser man saa en nøgen , stenet Kolle , her er Skoven afbrændt , og nu skal Stenene pilles af og sankes i Gærde , det er Man - dens næste Mark , til at græde over , for det er jo ikke andet end Sten ; men saadan begyndte han med de andre , her skal dog staa Korn en Gang ! Sligt giver Karakterer , at begynde fra neden , uden andet end Hænderne , og gøre sig Hjem og Bedrift , uden andet Tilhold end Naturen ; det er Almuen og Almuens Hæder . Vældige Udsigter breder sig under Hallandsaas , hvor - somhelst man kører over Passerne ; man bevarer Indtrykket af noget luftigt , mægtigt og udstrakt — svenske Dimensioner . For en Sletteboer sættes Pulsen op straks man er over Sun - det , Skaane er vel endnu en Slette , men allerede ved Lund gaar Landet i store milebrede Dønninger , Lavlandet som berøres af en Uro der længere mod Nord bliver til den store Fjeldnatur . 114 PISANGENOg det grønne Land med Aasen over sig er paa den skøn - neste Maade viet til Søen , Baastad ligger inde i en dyb Bugt , omarmet af Strand ; udenfor Sundet og Kattegat , Grønt og Havblaat blandet sammen . Paa Vejen mellem Malmø og Helsingborg langs Sundet ser man fra det farende Automobil et forbavsende Syn , en lang Række Taarne og Spir der stiger lige op af Søen ovre mod Vest , skaaret over af Horisonten paa Midten , ligesom et druknet Venedig , ikke nogen ringe By aabenbart — det er København , som man for ikke længe siden har forladt . Hvor ses den godt fra Sverige ! HVALEN For nogle Aar siden , da jeg kom med en Damper ind gen - nem Gibraltarstrædet , blev jeg Vidne til Harpuneringen af en Hval . Det var lige i Strædet , paa det smalleste Sted , hvor flere Skibe var for Ind - og Udgaaende , jeg hørte et Smeld , med Genlyd hen over Søen , og saa en af Damperne stoppe op og begynde at drive sidelængs i den stærke Strøm , som om den var beven ramt , en temmelig lille , lurvet og rusten ud - seende Baad , som det viste sig norsk — det der var sket var at han havde gjort fast i en Hval , saa at sige lige i Portaab - ningen ind til Middelhavet , midt i Trafiken . I Kikkerten saas Harpunudskydningsapparatet paa Fordækket , Bevægelsen af Mandskabet ombord ; og mens Damperen blev ved at drive , og de aabenbart hev ind paa Spillet , saa jeg en mægtig sort , vaad Halefinne tørne op af Søen lige ved Damperen , som en svær fintformet Propel , et mærkeligt Syn , en Kolbøtte under Vandet af et Havuhyre , som var fanget og blev halet ind i en Line , fortabt ; der var ingen Tvivl , om Resten vidste man Besked . Det sidste jeg saa var at Damperen slog Maskinkraft paa igen og lagde skraa Kurs ind i Retning af Algeciras , som man kunde forestille sig med Hvalen vel surret og fortøjet ved Siden . 116 PISANGENJeg tilstaar at det var med en Følelse af Oprørthed og For - agt jeg fulgte den lille rustne effektive Fangstbaad med Øj - nene , den havde haft en Braad paa sig og stukket , havde vel gjort et Formiddagskup paa adskillige Tusinde Kroner , men skændet Dagen og Solskinnet , myrdet et stort Hav - væsen , en nyttig , plausibel Jagt , men en Raahed . Det var store Tider for Hvalfangsten den Gang , saa det blev ved privat at omfatte den lille Hvalfangerdamper med samme Følelse som man har tilovers for et skadeligt Insekt ; man kan jo ikke krænke en Erhvervsgren . Men siden er Hvalolje gaaet ned i Pris , under Omkostningssummen , kata - strofalt , Overproduktion , Krise , her som paa alle andre Om - raader , Hvalen har faaet en Ferie ; i Sydhavet kan man fore - stille sig enorme Karle støde til hinanden med Skulderen og øse et Vandfald af sig , med Udtryk for Hvalers Velbefin - dende : vi maa leve , vi maa gaa i Havet ! Hvalen er det største levende Vidunder der nogensinde har været at se paa Jorden . Selv de gigantiske uddøde Kæmpeøgler naaede den ikke i Størrelse . Hvalerne er over - hovedet de største af alle eksisterende Skabninger , og lever endnu — men de gaar deres Udryddelse imøde , med mindre den hensynsløse Jagt paa dem bliver stoppet . Det har noget æventyrligt og uerstatteligt at disse vældige Havpattedyr deler Jordperiode med Mennesket og er at se , ligesom at Girafen er til , det højeste Dyr der har gaaet paa Jorden , og den forunderligste , elskeligste Skabning ; skulde den Tid komme da Havet er uden Hvaler , og Afrika uden Girafer , ja da vil Jorden være fattig , een Metropol over det HVALEN 117hele formodentlig , skrigende af Aandsfortærelse ; men be - høver det at ske ? Menneskeheden har travlt med at rive Naturen ud af sig ; hvor Byerne breder sig vokser ikke Græs mere , Mennesket skal nok en Gang blive ene med sig selv paa Kloden , og velbekomme ; men der lader sig dog skelne mellem hvad der er uundgaaeligt , Menneskets Frem - trængen , og hvad der kun er unødig , hovedløs Ødelæggelse . For Tiden er det en Art Forfølgelsessyge at alt skal tjene strenge almene Formaal , alt skal være nyttigt , som man sagde i det attende Aarhundrede , nu hedder det socialt , et fuldkommen selvfølgeligt Hensyn , misbrugt kun af Tjener - sjæle , som skal bekende Troen og være rene i Kanten over - for en ene saliggørende politisk Sekt — men selv det strenge Nyttehensyn imødekommet , var det saa saa usocialt at skaane Hvalen ? Kan Millenniet , den hellige Femaarsplan , som jo heller ikke er andet end Amerikanisering , kan den ikke gennemføres uden at slagte ind paa Hvalen ? I Øjeblikket falder Nyttehensynet ud , da Hvalfangst ikke kan betale sig ; men selv da den kunde var der Indvendinger at gøre fra et humant Synspunkt . For primitive Folk var den en Livsfornødenhed ; Næringsdrivende saa indtil vor nær - meste Tid et godt Bytte i den , selv om den ikke direkte af - gav Næring , moralsk Adgang til at nedlægge et Vildt , men den forsynede med Tran , uden hvilken Bestanddel Støvler ikke kunde være bleven smurt og Lamper ikke have ost ; man fik Fiskeben fra den , det indre uundværlige Tømmer i galante Tiders Snørliv , indsyede Palisader , som omkring en Fæstning , uindtagelige , skønt meget eftergivende , fulde af pigelig Elastik allerede fra Naturens Haand — hvem husker 118 PI SANGENdem nu ? Eller de Fiskebens Skørter , Krinolinen , det størst mulige Omfang af en Kjole og den mindst mulige Modstand , hvilket andet Stof end Fiskeben skulde have leveret et Ma - teriale dertil , saadan beskaffent at man kunde bukke begge Ender sammen paa det , uden at det kunde ses at det havde været knækket ? Efter Fiskebenet kom Staalvirerne ; og nu er det et Spørgs - maal om det overhovedet lønner sig at tage de før saa kost - bare Barder ud af Hovedet paa en Hval . Før Kulindustrien var Tran en Fornødenhed , men nu ? Hvad kan ikke udvin - des af den mineralske Olje , Sæber , Parfumer , Salver ; nød - vendig er Hvalen ikke mere . Naar den trods alt jages er det den fristende Entreprise , store lette Fortjenester paa en Gang , fordi Byttet er saa stort . Da Behovet kan dækkes paa anden Maade , Nutidens udviklede Teknik , kan Civilisationen ikke forsvare Jagten , selv om den private Gridskhed endnu finder den tilladt . Jagt paa Storhval er Mord . Vor Tid ser Følsomhed overfor Dyr gaa til Yderligheder , en Ynk man ikke altid vil kalde sund , Koketteri , Bespejling , til Fordel for Pressen , som naar man læser om at trætte Svaler føres over Alperne som Passagerer i Flyvemaskiner , ja endogsaa en invalid Stork , undervejs forsynet med Frøer ! Men Hvalen lader man skyde med eksploderende Harpun . Ingen anden Skabning har efterladt et saadant Indtryk af Naturens Storhed , Vælde og Lune , Naturens suveræne En - somhed , som Hvalen , naar man har truffet at møde den paa Søen . Man er vant til at bedømme det meste af hvad man ser som Menneskeværk , eller opstaaet i Menneskers Fantasi , HVALEN 119Hvalen fortrænger ethvert Æventyr , den er Fabel og Virke - lighed paa en Gang . Den besjæler Søen ; Delfiner i Middel - havet er al gammel Havpoesis Fortætning og Charme , som allerede gjort til Myte af Antiken , det krystalklare Vand , Solskinnet og den blaa Dag , og de springende , perlemoder - skinnende Dyr , der galopperer ud og ind af Bølgerne som Skyttelen i Væven , med en Stump Regnbue over sig , hvor de blæser Vandet til Støv . Har alle Dyr et Præg af Om - givelserne og Elementet hvor de færdes , saa er Hvalen som formet af Bølgen , i Skabning og Rytme , en Bølge i Bølgen , Delfinerne de smaa Numre , men de store Barde - hvaler , som man møder i Atlanterhavet , de er de grove . Jord - tung , langsom , langsom er deres Rytme , naar de bryder op af Søen , der gaar tung som vandrende Bjærge , de kommer op med Ryggen som Part af et Hjul , et Møllehjul , blæser og roterer langsomt ned igen , man ser Dampskyen hver Gang de blæser , med en Fjerdingvej imellem ; paa mærkelig kort Tid er de vandret fra Horisont til Horisont , paa en Gang sene og avancerende , som alle store Dyr . Det er som om et andet Ur , en anden Tid har virket paa Sindet , saa længe man saa dem . Og noget af en Jordperiode , de store Intervaller i Naturen , er det der passerer forbi i Hvalens Skikkelse ; faa Skab - ninger taler om Virkningen af Tid og om Naturens Plastik , et dyrisk Væsen og et Element overladt til hinanden , som den . Hvalens Naturhistorie er Udviklingen , fortalt af sig selv . Fiskeform skal et Dyr faa af at leve i Vand , en Hen - sigtsmæssighed som gaar igen i Torpedoen , Projektilet og Zeppelineren ; men Hvalen var da oprindeligt et firføddet 120 PISANGENPattedyr . Den nedstammer fra en af de tidligste Pattedyr - slægter , paa Overgangen fra en Insektæder til et Rovdyr , et lille ilderagtigt Dyr kan man forestille sig , maaske hen i Retning af Mongusen ; paa et Tidspunkt , Eocæntiden , smut - tede den i Vandet og blev her længe nok til at den dukkede op igen som en Hvalfisk . Forvandlingen kan bilægges med Træk hentet fra andre Dyr paa Vej fra Landjorden til Vandet , forskellige , frem - skridende Stadier : Odderen , et lille Rovdyr , som endnu ikke er undergaaet nogen synderlig Forvandling , ikke den Art vi kender , - men Havodderen , ovre fra Stillehavet , kendt fra japansk Kunst , og nu næsten udryddet , den havde det Uheld at dens Pels var en Formue værd , Havodderens Baglemmer var dog allerede mere egnet for Bevægelse i Søen end paa Land . Den var paa Vej til Søløven , som har faaet Lemmerne gjort om til Luffer , men endnu kan bøje dem i Leddene og gaa paa dem , som man gaar paa Stumperne . Det kan Sælen ikke mere , Bagbenene stikker bagud som en Finne , i Trin er den paa Vej til Hvalen , men har iøvrigt en anden yngre Af - stamning . Søkøerne har omtrent hele Hvalformen ; men de er forvandlede Hovdyr . Tilsammen illustrerer de forskellige Dyr , paa forskellige Stadier , Hvalens Udviklingshistorie ; ad forskellige Veje naar Naturen det samme Maal . Selv skran - keløs Fabel har ikke kunnet danne Havfruen uden at give hende Fiskehale . Hos Hvalen er Baglemmerne totalt forsvundet . Hele dens Bygning er anatomisk set den mest læselige og slaaende Ind - skrift , om hvordan Ophold i Vandet omformer en Or - ganisme , hvordan Næringen omformer en Mund . Oprinde - HVALEN 121ligt har Hvalen Tænder , de smaa Arter , ogsaa nogle af de store , Kaskelotten , men Bardehvalerne har en Si i Munden , de lever af ganske smaa Dyr i Massevis , Krebsdyr , som de holder tilbage med „Barderne " , hvilket vel er et Sømands - ord for „Skæg " , et System af flossede Gardiner i Gabet , „Fiskebenet " ; Bardehvalen fisker med Vod , slæber sit Garn i Havet , det er saadan : med Masker maa Fisk mødes ! Men det overordentlige ved Hvalerne , efter at den mærke - lige Udviklingshistorie er kommen i Betragtning , er jo deres Størrelse . De største af dem , Blaahvalen , der er den længste , og Grønlandshvalen , som er den sværeste , er af Husstør - relse ; man betragte de Underkæbegrene af Hvaler der er op - stillet i Zoologisk Have ! Den store Portaare hos Hvalen er af Omfang som en Tønde , en Mand kunde ligge i den ; fore - stille sig Blodstrømmen fosse derigennem ! De store Hvaler er vokset ud over fysiognomisk Mulighed , de har ingen „An - sigt " , som Delfinerne dog endnu har ; Hvalen er sin egen Klasse . Hvad foregaar der i Hovedet paa den ? Den føder levende Unger , i en vaad Barselseng , Oceanet , sydlige eller nordlige Halvkugle , og skal tage Ungen under Luffen , naar det kni - ber for den ; det ene Pattedyr er nu aldrig helt vildfremmed for det andet , især naar det drejer sig om Mødre . Man har en Literatur om Hvalen , Hvalfangerliteratur , Historien om dens Fortræd ; faa har set en Medskabning i den hav - ensomme , gamle Jordomvandrer . Og dog , det gjorde Jonas Lie . Et af hans veltalende , nu glemte Prosastykker handler om en Hval og hvad der kunde 122 PI SANGENsættes sammen om dens Skæbne , skrevet saa at sige med Harpun paa dens Ryg . Det hænder at Hvaler bliver fanget , som har været fanget før , et saadant Eksempel er det han beretter om , en Storhval der var bleven dræbt , og i hvis Krop man fandt en gammel Harpun , i et edret Saar , endnu med et langt Stykke Kætting slæbende ved . Af Harpunen kunde det nogenlunde bestemmes hvorlænge den havde gaaet med den , lang , lang Tid ; og Lie forestiller sig hvordan den har jaget ud og ind i Atlanterhavet , saa op ad Polen til , saa ned mod Ækvator , hvordan den er søgt ind paa grundet Vand , farligt for den , for om muligt at gnubbe den slæbende Ting af sig og Jernet der aad i dens Kød ; men nej , der var ingen Lindring for den , før en ny barmhjertig Harpun brændte ind i den og Ladningen eksploderede i dens Ind - volde . En Nordmand , Svend Foyn , har konstrueret det dødelige Harpunudskydningsapparat der vil blive Hvalens Under - gang , hvis ikke Grænser sættes derfor ; det er ogsaa en Nordmand der har talt dens Sag . Norge har drevet Hval - fangst i videst Omfang , men er ogsaa gaaet i Spidsen med Fredningsbestemmelser , fornuftigvis , det tjener ikke en Næ - ringsvej at man med aabne Øjne gør Ende paa den . Ved international Mellemkomst burde der træffes saa - danne Foranstaltninger at Hvalbestanden ikke ved Rovdrift reduceres under en Norm , Beskyttelse i et saadant Omfang at i hvert Fald ingen af Arterne dør ud . Ingen Tid har Ret til at berøve kommende Slægter hvad HVALEN 123den selv har overtaget af Naturens Værker , Led i Naturen ; Mennesket selv er ikke andet . En Fremtid vil frede Hvalen helt og holdent , andre Men - nesker , andre Nerver ; Havet skulde da ikke være tomt , be - røvet Hvalen , naar en ny forsonlig Slægt overtager Tilværel - sen og gerne ser legende Dyr ved deres Boliger og omkring deres Skibe . Saa længe der endnu føres Krig har man ogsaa nok af Bavianen i sig til ikke at unde Hvalen at leve . Men skal den i Trankedlen , saa længe vi endnu lever i en Middelalder , saa lad det ske rationsvis , spis ikke Hvalen op paa Stedet , du — Aktieselskab I Lad den puste og forplante sig ! Nu har Hvalen en Pause , lidt Forlov , ikke med nogens gode Vilje , det er godt . Man skulde benytte Pausen til at plædere for dens Liv i Genéve eller Haag , hvor Menneske - rettigheder varetages . En Hilsen til dig , Broder Hval , i Sydhavet , hvor du slæber dit Vod imellem Vendekredsene , med en halv Mil Vand under dig , i Morild og Maaneskin , med din Hvalko hos dig , og hun med Ungen som en Kuffert under Luffen , og ikke saa meget som Røgen af en Hvalfanger i Sigte ! Et Par Uger efter at ovenstaaende var skrevet indtraf det oprørende Hvalmord i Haderslev Fjord , som endnu er i frisk Minde . Havde det fundet Sted før Genforeningen kunde det være bleven taget som Udslag af tysk Folkekarakter , nu hænger man paa det som dansk . Jeg skrev i den Anledning nogle Vers , som kan finde en egnet Plads her : PISANGEN 124En Storm slog den ind fra Søen , Giganten . Aldrig gensaa den siden Atlanten . For den kom ind i rolige Sunde ; og vogt dig , Hval , for hvor du kan bunde ! Bekendt for Idyl er den danske Strand . Her aander Verdens ømmeste Mand . Man føler for Kræ som for eget Vel . Med Ulyst slaar man en Flue ihjel . Helt anderledes , forstaar sig , med Hvalen . Den forbeholder man Kniven og Kvalen . Det store Dyr , som er vant til Havvand , værgeløst , ved man , er det paa Lavvand . Bravo ! Motorbaade bemandet ! Udblæsningsstøj og Skraal over Vandet ! Saa faar de kyset ham ind i en Fjord . Og nu til det appetitlige Mord ! Storværk lykkedes før for en Sværm . Mange om en : Landsmand , vær ferm ! Ikke sky ! Unødigt at vare sig ! Hvalen er strandet , kan ikke forsvare sig ! Tilstop ham Aandehullet med Twist ! En Jernstang i Aandehullet ! Javist . De aarelod Hvalen ind under Luffen og saa den var syg , forhaabentlig truffen . Det kostede Hvalen Besvær at forgaa , et Døgn om at dø ; deres Knive var smaa . HVALEN 125Den arme Gæst fra et Brobdingnag , med Liliputter og Lus paa sin Bag ! Et Marked aabnet : Hvalfisk at se ! Sligt kunde ved Lillebelts Kyster ske . Skabningens Haardhed ! Skabningens Ve ! MARIONETTERNE I H . C . Andersens Æventyr om „Marionetspilleren " græm - mer Artisten sig over at han ikke er rigtig Teaterdirektør . Han drømmer da at alle Dukkerne er bleven levende , og nu er de lige ved at plage Livet af ham , de vil have Hovedrol - lerne og være Primadonnaer allesammen ; da han vaagner ser han at Dukkerne er faldet ud af Kassen , han smækker dem i allesammen igen og sætter sig paa Laaget . Saa vidt H . C . Andersen . I nærværende Stykke er Scenen et lille almindeligt gam - meldags Mester Jakel Teater , et Skilderhus løst sat sammen , med et Hul foran , over det staar der malet i en Bue : Tea - trum Mundi . Tæppet gaar op , og man ser en mægtig stor Haand for - svinde , som har trukket i Snoren , Vorherres Haand , Di - rektøren . En dyb Røst , Vorherres Røst , forkynder at nu begynder Stykket , det hedder : DUKKERNE I EUROPA Komedie i flere Spektakler . Man ser første Dukke skydes op fra neden , en gan - ske dejlig Dukke , med Kongeparyk og i Knæbukser og Her - MARIONETTERNE 127melinskaabe , det er Ludvig XVI . , med malet Træhoved , han smiler nylakeret og drejer ganske langsomt om sin Akse paa en Piedestal ; da han vender Ryggen til ser man bagpaa ham Tegningen af en hængt Almuesmand . Op farer Danton i lange Skaftestøvler og buldrer paa Ram - pen , han slaar Kongen i Hovedet med en vældig Tromme - stik , saa det siger Knak og Hovedet gaar af . Den dybe Stemme under Scenen : Hvad sagde jeg ? Den megen Magt var ej med Jordens Børn i Pagt ! Danton bryster sig , stiller sig op som sin egen Statue . Op fra neden rejser sig snigende Robespierre , bag Dantons Ryg , og dolker ham , Danton falder . Marat skyder op , det hvæser fra neden som en stor Kat , Scenen fyldes af et Opløb , Ga - den , og ovenover Hovederne paa den hoppende Mængde ses en lille Træmodel af Guillotinen . Bag Scenen drejes paa en Alarmtromle , og en rød bengalsk Tændstik brændes af . Pludselig Ro , Stivnen af Folkemasserne . Marat hænger død ud over Rampen , Dukkerne skilles i Midten som et ekstra Tæppe , og op stiger , med Haanden i Barmen og skummel : Bonaparte . Den dybe Stemme : Nu skælver Republikens Fjender I Her kommer Republikens Tjener ! Et lille Vandretæppe sættes i Rotation , man ser en ende - løs March af Tropper passere over Scenen , med en endeløs Procession af Faner ovenover , Europas Hære , Alarmtrom - 128 PISANGENlen gaar ; et Papskilt hænges op i Baggrunden af Scenen : Triumfbuen ! Smaa Purpurgardiner trækkes frem indenfra paa hver Side af Prosceniet , Hærene synker langsomt , og midt i en stor Stilhed ses paa Piedestal Napoleon , som Kej - ser , malet af David , kronet og i Knæbukser , med Hermelins - skrud . Han drejes rundt , og paa Reversen af ham ser man Republiken som en ung , bevinget Engel , med den frygiske Hue paa Hovedet , topfrugtsommelig ! Under Scenen blæses i en Fløjte som kan sige : Vive L ' Empereur ! Den dybe Stemme : Ja , et Skridt frem og et tilbage : og lige ny den gamle Plage ! Under gentagende Pift af Fløjten gaar Tæppet ned ; første Spektakel sluttet . 13a Tæppet gaar op igen , ses Europas Monarker , der stikker Hovederne sammen , noget ramponerede og forsømte i Malingen , de rækker Hænderne op til Ed allesammen paa en Gang og klinker Panderne sammen . Et Skud af en Hylde - bøsse høres , og Vandretæppet gaar igen , Napoleons Hære , Europas Hære , forceret Tempo , Trommehvirvel , Slag og Tummel , hele Scenen fyldes med Røg ; op over Hærene rækker sig , stum og med det ene Øje knebet i , Wellington , og frit galopperende i Luften , med Sablen og Knebelsbar - terne mod Himlen , ses Blücher , Hyldebøssen gaar af to - tre Gange ; og da Røgen trækker bort ses lutter døde Soldater ; Bagtæppet skiftes : Waterloo . MARIONETTERNE 129Den dybe Stemme : Hugormen bider sig i sin Hale . Napoleon , din Stjerne monne dale ! Tableauer skifter under det følgende paa Scenen , man ser Monarkerne komme frem nymalede ; en lille øde Ø med Na - poleon paa hejses op ; Metternich slæber en Lænke ind paa Scenen ; Præster forklædt som Ravne flokkes ; det unge Eu - ropa , i Skikkelse af en Student , føres bagbunden ud ; Ende paa andet Spektakel . Før Tæppet gaar op for næste Optrin høres en March - takt bag Scenen , som mange Mennesker i Fodslag , og da Tæppet gaar op ses Folket gaa i Procession , Civile med Fa - ner , flere og flere , Mænd og Kvinder med Børn ved Haan - den , som om hele Verden er brudt op , et Vandretæppe uden Ende , alle Professioner , bebrillede Lærde , Skorstensfejere , Murere , Skomagere , Bønder , søndagsklædte og borgerlige , men mange , de holder ikke op med at komme . Et lille Lege - tøjstog med det første Lokomotiv rasler over Scenen . En ny Karton hænges op paa Sømmet paa Bagvæggen , paa den ses Kristiansborg Slot , og foran det Frederik VII . til Hest , han bøjer sig ned og rækker en Rulle til Folkemængden , Frihe - den , som han forærer til Flertallet , efter at det har taget den ; og efter denne Bedrift bliver baade han og Hesten til Bronce . Processionen vedvarer , men faar efterhaanden et Præg af Hverdag , Folk lige fra Arbejdet , Arbejderen , og ovenover de vandrende Skarer ses enkelte inspirerede Figurer , med stærke Gebærder , Lassalle , Marx , i Kjole og Hvidt , Optoget 130 PISANGENantager en mere udfordrende Karakter , og Uro spores , der kommer stadig flere , Folk fra alle Nationer , og de ligner mere og mere Personer man kender , vor egen Tid . Der sker ikke andet end at de kommer og bliver ved at komme , et vældigt Indtryk af Masse , af Majoritet . Mens de marche - rer og marcherer gaar Tæppet ned . Den dybe Stemme : For hvem blev skabt den grønne Jord ? For Menigmand , som paa den bor ! Da Tæppet gaar op igen gaar det op for Verdenskrigen . Alarmtromlen høres uafbrudt , og et Brandskær flakker inde paa Scenen ; man ser kun Uniformer . Bismarch rager op i et Glimt , som et Lyn før Uvejret , man ser ham trykke Ho - vedet ned i Maven paa Napoleon III . , og nu fyldes Scenen i hurtig Rækkefølge med Fyrster og Officerer , Statsmænd og Diplomater , Kejser Wilhelm , Zaren , Kejser Frantz Jo - seph , Poincaré , Lloyd George , Clemenceau , General Foch , Ludendorff , alle Krigens Ansigter , Wilson , Lenin , Tidens Ansigter , Stinnes , d ' Annuncio , Mussolini , alle vrimlende imellem hinanden og alle bevæbnede til Tænderne . Artilleri kører op , Legetøjskanoner og Krigsskibe , et lille Aeroplan svæver rundt i Rummet inde paa Scenen , og et underjordisk Bum - Bum høres . Alle paa Scenen skændes , først to og to , saa mundhugges man gruppevis , saa skændes alle paa en Gang , og man bringer Kanonerne i Stilling mod hinanden . Men pludselig opstaar der en forfærdelig Enighed mellem alle Dødsfjenderne , man ser først Kejser Wilhelm , saa Le - MARIONETTERNE 131nin , saa Mussolini vende Kanonen indad , mod Direktøren , alle følger Eksemplet og sigter paa Direktøren under Sce - nen , man hører en Salve , ganske artige Knald af de smaa Legetøjskanoner , der sker simpelthen det at hele Banden fy - rer paa Vorherre ! Men da geraader hele Teatret i en Rystelse , skilles fuld - stændig ad , og fra de væltede Vægge skyder i Vejret , uhyre lang , H . C . ANDERSEN ! Nu skal I snart have Tak ! siger Æventyrmanden , og en , to , tre rager han alle Marionetterne sammen og smider dem paa Hovedet i Kassen . Og saa sætter han sig med hele sin Vægt paa Laaget ! Saa ! UDENFOR TIDEN En Trediveaarstid er forløbet siden jeg paa en Jordomrejse satte mig fast paa Malakkakysten og blev en Malaj mel - lem Malajer , i Kostumet i hvert Fald en Tidlang ; herom fab - lede jeg siden , da jeg kom hjem , i et letsindigt Produkt , „Skovene " , som skulde være Parodien paa en Opdagelses - rejse , lystige og skærende Ting imellem hinanden , et Sta - dium for Autors Vedkommende der maatte ske Fyldest , noget i Tiden , som man fjernede sig fra , og en anden stor Magnet der drog , Pendulsvingninger man skal gøre en Gang i sit Liv , hængende imellem Natur og Kultur . Heines „Atta Troll " havde vel bidraget til Tendensen og den lunefulde Kompo - sition ; men et nyt Moment var kommen til , som laa uden - for Heines Forestillingskreds , skønt det foresvævede ham : Amerika . Altsaa , det blev til en Ekspedition tilbage til Begyn - delsen , en Renden til Skovs , heldigt afbrudt af Civilisations - hunger midt i , og et Tilbage til Byen . Havde det ikke været saadan komponeret kunde jeg siddet paa Malakka og været Malaj endnu . Hvad jeg den Gang fik ud af min frivillig iklædte primitive Tilværelse i Troperne var i Grunden en Jungle af Forestil - linger som jeg bragte med dertil , personlige , polemiske og UDENFOR TIDEN 133tendentiøse Motiver , Blomsten af hvad der beskæftiger en naar man er i Tyverne ; Stoffet var tilstede , men som en Staffage , torkveret , for enhver Pris strakt paa Viddets Bænk , saadan som man nu var i de Aar , der ikke var anderledes . Jeg vilde ikke forme min Tanke saadan nu , men er klar over at den maatte forme sig netop saaledes paa det Tids - punkt . Om Malakka og derboende Malajer har jeg jo bevaret andre , roligt afspejlede Erindringer : om man vil kan man føje dem til de flimrende intellektuelle Kunster i „Skovene " , det samme Motiv , set med de samme Øjne , men med et Al - derstrin imellem . „Birubunga " hedder den malajiske Stat der er Tale om i „Skovene " , et opdigtet Navn , sat sammen af to malajiske Gloser , blaa og Blomst , altsaa Længslens Land ; hvad jeg vilde dermed skjulte jeg i Navnet , Jagten efter en Illusion , med samt Tømmermændene bagefter , den Slags Lektioner man giver sig selv ; i Virkeligheden hedder Stedet Tringganu . Lige saa megen Forskel der er paa de to Navne lige saa for - skelligt er Synspunktet . Men Tringganu er nu heller ikke noget helt tørt Ord . Sultanatet ligger oppe paa Østkysten , nogle Dages Rejse med Damper fra Singapore , og er et af de indfødte engelske Protektorater , det vil sige Provins af Straits Settlements . Som alle malajiske Smaastater grupperer det sig om en Flod , her Tringganufloden , som kommer ud af Urskoven , efter at være født af Vandfaldene oppe i Bjergene ; her ved Flod - mundingen er Residensbyen , og længere oppe ad Floden og ind ad Bifloderne højere oppe i Skoven ligger de øvrige ma - lajiske Landsbyer og Rydninger . En Flod og et Bagland af 134 PISANGENuudforsket , urørt Tropeskov er de to Træk hvoraf Malajens Verden er sat sammen , hvortil kommer Havet , det kinesiske Hav , der aabner sig som en stor luftig Port bag Sandbarrie - ren udenfor Flodmundingen . Malajen er en Skipper . En etnografisk Beskrivelse for sig ; Opgaven er her at give en Forestilling om hvordan Malajen lever , hvordan han levede , saadan som jeg har kendt ham , en Tilværelsestype som nu nok i flere Træk hører Fortiden til ; jeg har fulgt Ud - viklingen i Østen siden fra en Afstand og ved meget er for - andret . Gummien og anden Industri havde endnu ikke erob - ret Malakkahalvøen , da jeg første Gang var der paa Besøg . Der var een hvid Mand i Tringganu , som drev en lille Copra - Station for Ø . K . Malajen der levede endnu udenfor Tiden . I min Besiddelse er en Ring hvori alt hvad der er fjernt og forbigangent bliver lige nærværende , naar jeg ser igen - nem den . Nu holder jeg den for Øjet . Tringganu er en Pælelandsby , den Side af den der ven - der mod Floden , indad mod Land ligger en anden Række Huse , med en Gade imellem , Haver og flettede Spaanhuse med Palmebladstage , høje Kokospalmer overalt i Nærheden af Husene ; længere inde i Landet spredte Rydninger med Rismarker , bag dem som en Mur Urskoven . Til Side for sig og som en lille By i Byen ligger Sultanens Palads , ikke noget Palads at tale om , det er en Klynge Spaanæsker som alle de andre , vogtet mod nysgerrige Blikke af et højt flettet Gærde hele Vejen rundt . løvrigt ses man paa Floden . Malajens naturlige Opholds - sted er Vandet , i en Kano , eller personlig submergeret ; naar UDENFOR TIDEN 135han svømmer faar han et Hjemmeudtryk i Ansigtet , Resten af Tiden anstrenger ham lidt , han holder som Anden ikke af at blive helt tør , maa flittigt dyppe Næbbet for at bevare sig fersk i Munden . Heller ikke Sultanen kan udfolde sit Væsen uden paa Floden , her viser han sig i en lang Prau med tyve Rorskarle , og en anden bagved med Tjenerskab og Suite , saa er han Sultan ; indad mod Land lader han sig ikke se . Saa der er Floden og Fartøjerne , samt Pælebygningerne nærmest Bredden , der ligesom gaar paa Stylter saa langt ud ogsaa de kan komme . Her i et af dem havde jeg faaet Domi - cil og tilegnede mig paa kort Tid Flodvaner som alle andre . Huset havde sin Front ud imod Floden , med en Trappe ned i den , det første man foretog sig om Morgenen var naturlig - vis at stige i Vandet og faa Heden af Huden , et Basketag med Strømmen ude paa det dybe , saa meget Vand under sig og over sig som muligt . Vandet var lunkent og tykt som en Suppe , men Luften varmere , en Solbrand at komme op i , saa man lærte snart at betragte det vaade Element som det egentlige . Man beholdt et Lændeskørt paa , en Sarong , for Malajen er anstændig , men ellers tog man mod Vand med alle Porer , selv Hovedhuden , Malajen er raget ; og jeg havde ogsaa ladet mig rage , en i mine Øjne betydningsløs Cere - moni , som imidlertid forskaffede mig en Malajs Venskab , den Person der ragede mig , det betød vist det samme som at gaa over til Islam , i hvert Fald bestod der siden et stiltiende Fost - broderskab imellem ham og mig . En raget Hovedhud er lige - som en Sans mere , ikke den Luftning man ikke opfanger , en Kontakt som med selve Hjernen , naar man sprang paa Hovedet i Floden . 136 PISANGENEllers var Fartøjer jo altid til Raadighed , simplest en lille Enspænderkano , naturlig for en Mands Fod , naar man traadte ned til Floden , som en Cykle for en Evropæer . Det var en Ege , udhulet Baad , af ringe Dybde , som et fladt Trug , afglattet i Bunden , denne Form kan øses mens man sidder i den , med Bagsiden af Fodbladet ; den netop flyder med en Mand i , selv naar den er fuld af Vand , man tager det ikke saa nøje om man er i den eller af den . En Kunst der ikke lige straks nemmes , naar man har været af den , er at entre op i den igen , da den naturligvis gaar rundt hvis man griber den i Rælingen ; man rækker Hænderne ind i Bunden af den og stemmer sig op , samtidigt med at man sky - der Truget under sig og varper sig ind sidelængs . Saa øser man den læns med Foden , fejer Vandet af den og graver Aaren i ; det smækre Trug gør Fart som en Kajak . I saadan et Fartøj begyndte jeg at udforske Floden , paa begge Bred - der , op og ned . Tropeskovens Vælde og Grænseløshed stiftede jeg Be - kendtskab med paa en lille Ekspedition op ad Floden og ind ad en af Bifloderne ; bortset fra en arrangeret Maner er det skildret temmelig naturtro i „Skovene " . I min Erindring er bleven et Indtryk , uden stor Betyd - ning den Gang , men det rummer en hel Del , af Malajen , af Troperne , af et Trin Menneskeheden er gaaet igennem . Yderst i Flodmundingen , hvor den gennem Render i Sand - dynerne banede sig Vej til Søen , var der et langt Fed , saa lavt at det næsten gik i Flugt med Vandet , her løb der ofte Vadefugle omkring , en lille Art der lignede Rylen , og maa - UDENFOR TIDEN 137ske ogsaa var den samme Fugl . Nogle Gange naar jeg var kommen forbi havde jeg haft ligesom en Øjenforblændelse , et Fantom i Solskinnet , jeg saa en Malaj paa Stedet , skinbarlig , og et Øjeblik efter var Fedet fuldstændig bart ! Det var virke - lig som Mundheldet siger , at ligesom han var der , saa var han der ikke , og saa var han der dog alligevel . Endelig da jeg begyndte at blive uhyggelig tog jeg Stedet skarpt under Observation : der var virkelig en Malaj , han laa skjult lige i Grænsen mellem Vand og Strand , neddykket til Øjnene , og foran sig paa Sandet havde han en Lokkefugl løbende ; saa ofte Rylerne slog ned i Nærheden af den var først en Arm og saa hele Figuren ude af Vandet , ubegribelig hurtigt , han havde nappet en af Fuglene , jeg saa ham skræve tilbage med den i Haanden , lang og vaad , og et Øjeblik efter var han igen som bortskyllet fra Jordens Overflade . Timer igennem , hele Formiddage saa jeg ham drive denne nøjsomme Jagt ; saa god Tid har en Malaj ; i den Grad er han et Vandmenneske . At Jagtmetoden var almindelig fik jeg Vished for ved en anden Lejlighed hvor jeg skød nogle af samme Slags Rylefugle , en af Malajerne der var med mig kom i Affekt over et Eksem - plar der var vingeskudt men ellers uskadt , den maatte jeg overlade ham , den vilde han tæmme og bruge til Lokkefugl . Saadan finder Overgangen Sted fra Jagt til Husdyrhold ; de første Tamdyr har været Lokkedyr . Ad en anden Vej kommer Forbindelsen i Stand mellem Mennesker og Dyr , naar man bor i Skoven , Unger man fin - der og tager med sig hjem ; næsten i ethvert Malajhus havde man en eller anden Kæledægge , Abe eller Næsebjørn , som var Børnenes Yndling . En stor Bavianart holdt man og af - 138 PISANGENrettede til at hente Kokosnødder ned fra Træerne , den gjorde Nytte og var sig det bevidst . En Mand hvem jeg spurgte hvad hans Abe hed forbavsede mig ved at erklære at den hed Skander Bey ! Saa langt ude var Aleksander den Stores Navn altsaa endt . Turtelduer gaves i ethvert Hus , i et lille flettet Bur udenpaa Huset , under Pisang og Palmer ; og jeg kan den Dag i Dag ikke høre Turtelduer uden at Tropeatmosfæren staar mig klar , magisk nærværende , den evige Sommer , saa - dan som den hviler over Tringganufloden , i en Blænding af Middagssolen , stille Indslumring , Duft af Planter og af Dynd . Det man leder efter , det der ikke kan vendes tilbage til , at Verden er ung , det kunde man ikke opleve den Gang , netop da man var ung , men man kan opleve det nu , tredive Aar efter , i Mindet , er det ikke underligt ! Er Nuet saadan , skal man vokse op til det , bagefter ? Fra en Afstand bliver al Bevægelse til Hvile . Det siger Stjernerne . Turdelduerne var det eneste Livstegn fra Spaanhusene mel - lem Haver de lange solede Morgener . Ingen Veje , ingen Kørsel , Heste ukendt ; af Kreaturer holder Malajen kun en - kelte af de store blaa Vandbøfler , som bruges til at pløje Ris - markerne , og som Resten af Tiden ligger neddykket i en eller anden Sump . Stierne er banet med de bare Fødder , man ser nogen gaa , men Lyd høres ikke . En sagte Banken og Rumpien høres et eller andet Steds fra , i Barmen af en Lund , og man ved hvad det er , Husfaderen som i dybeste Mag tømrer en halv Times Tid hen paa sin nye Baad . Ma - lajen er Skibsbygger , her gives der kun een Stand , een Klasse ; den menige Malaj , som de gamle fornemme Familjer , Tunghuerne , bygger Fartøjer , selv Sultanen har en Racer UDENFOR TIDEN 139paa Bedding , som han personlig bygger lidt paa hver Dag . Evropæisk Klinkbygning , Væddeløbsfartøjer , er det nyeste , engelsk Indvirkning , de malajiske Fribaarne , hvis Odel er Lediggang , sætter her alle Livsaander ind , først skal der tæn - kes og bygges , siden skal der sejles om Kap . Lange og kniv - skarpe er Fartøjerne , med et Overskud af en Snabel foran , som Helleristninger fra Bronzealderen ; og det er troligt at en Livstype , som hører en Fortid til i Evropa , gaar igen endnu her . Malajens Aktivitet viser sig paa Vandet . Der sejles , og det med mere Sejl end Fartøjet kan bære , Udliggere bruges ikke her , det tager af Farten , man er selv Udligger , Mandskabet hænger sig ud paa Siden af Prauen til Vindsiden og gør sig korte eller lange , paa Iglevis , i Forhold til som det blæser , levende Sænkekøl , og Regulator , Prauerne flyver som Fugle hen over Vandet . I fordums Tid var man Sørøver og slog med disse hurtig - sejlende Fartøjer som Høge ned paa fredelige mavede Køb - mandsskibe ; det maa ikke være mere , det fik man Kardætsk - ild ind over sine Landsbyer for , man maa ingen Ting , saa nu nøjes de malajiske ledige Fribaarne med at sejle om Kap . Megen Sport er da stanset Krig . De malajiske Pirater i sin Tid havde et Ry værre end Djævle , og man kan forestille sig dem entre de hollandske eller engelske merchantmen med Chris ' en i Tænderne , man kan forestille sig dem , naar man har set dem gaa op i et Træ og bruge Gribefoden lige saa meget som Haanden , Malajen bærer sin Vægt i Tæerne ; den malajiske Haandværker sid - der ned og arbejder med Værktøj og Grejer i alle fire Lem - 140 PISANGENmer . Han anvender jo ikke Foden paa samme Maade som Aben , der fatter med hele Fodballen , han griber mellem Storetaaen og den næste Taa , men der er han ogsaa saa stærk at han kan gaa op ad et Tov ved at knibe sig fast med Tæerne ; det samme har jeg set indiske Akrobater gøre . Malajerne er smaa muskuløse Folk , kødfulde som Bul - dogge , med et Temperament der hænger sammen med deres Kræfter , de er altid ladet i Kroppen ; hvad der er af per - sonligt Mod og Evne til at bide sig fast i den japanske Folke - karakter hidrører fra en Tilblanding med Malajer . Foruden Sejlads for Sejladsens egen Skyld fiskes der , i mindre Stil paa Floden , Storfiskeri ude paa aaben Sø . Paa ubestemte Tider , Nat eller Dag , efter Iagttagelse af visse Mærker antagelig , lagde Flaaden ud , krøb gennem Renderne med Aarer og foldede Sejlet ud udenfor Revlen , red op paa de lange Dønninger og stod til Havs . Der hørte Malajen hjemme , der var han kommen fra . Hvor ? Sidst fra Sumatra . Men hvor er Malajen i det hele taget kommen fra ? Spørg Stillehavet . Det udvider i hvert Fald Problemet . Malajen selv har glemt det , han husker ikke andet end Havet . Men der er en Historie , hvis den kan stykkes sammen . Imellem at Malajen er i sit Element hengiver han sig til en ædel Lediggang , formaar at lade det ene Døgn gaa hen over sig efter det andet , uden Drømme , uden et Ønske , behage - ligt værende , placeret paa Hug udenfor Tiden . Han sidder ikke med Benene under sig , som Tyrken eller Hinduen , Buddhas Stilling , han sidder paa sine Hæle , foldet sammen over sig selv , en Hvilestilling , som man naarsomhelst kan være oppe fra . Det kommer af sig selv , naar der ikke er UDENFOR TIDEN 141noget der hedder Stole , man lærer det straks og kan til - bringe Timer i sammenfoldet Stilling , fast plantet paa hele Foden . Saa snakker man lidt , saa tygger man Betel . Ma - lajen har ingen Sorger , ingen tyranniske Vaner . Nærings - sorger gives ikke i et frugtbærende Land ; man gnusker et og andet , nu og da , maaske et Hovedmaaltid en Gang om Dagen , Ris og Fisk ; heller ikke sover man til afgjort be - stemte Tider , men flere Gange Døgnet rundt . Vigtig Livsfor - nødenhed er tilsyneladende kun Betel , for begge Køns Ved - kommende . Det er jo en Form for Skraa , Nødden af Areca - Palmen som sammen med lidt Kalk rulles ind i et Peber - blad og stikkes i Munden , skarpe delikate Sager , man spyt - ter rødt deraf og faar en god Svimmelhed , en Art Virksom - hed i Befindenet , uden hvilken Malajen er miserabel . Areca - Palmen gror bag hver Mands Hus , sammen med Kokos - palme , Pisang , Brødfrugt og andre Madplanter , den er høj og smækker som en Søjle , den bærer Part af hans Sjæl . Menneskets vigtigste Næring er naar alt kommer til alt af aandelig Natur . Hvad knytter Malajen til Pælelandsbyen , da han dog kun er rigtig udfoldet , Sindet udslaaet som et Sejl , naar han er paa Søen ? Det gør Malajinden . Hver Morgen naar de formfuldendte artige Familjefædre mødes udenfor Pælebygningerne spørger de hinanden alvor - ligt , næsten som paa Statens Vegne , om de har tilbragt en god Nat . Der takkes . Værdige Folk gaar ikke i Enkeltheder , som Personer , dem Gud velsigne , man kan møde i Evropa , der paa Spørgsmaalet om hvordan de har det , i en Time for - 142 PISANGENtæller en deres Sygehistorie . Høflighed for sig , Aabenhed for sig ; den velopdragne Malaj spørger , og den anden vel - opdragne takker . Men hvad der , fuldkommen naturligt , be - skæftiger Malajen er ikke forbleven skjult . Den velhavende Malaj har flere Koner . Malajinden er fra Naturens Haand en Kvinde . Jeg sky - der til en Due en Dag paa en Sti i Byens Omegn , uden til - strækkelig fri Udsigt , Jægerhede , og er ved Gud lige ved at slænge alle Haglene i Livet paa en Malajinde der triner paa bare lydløse Fødder frem bag en Busk , den ene Due i Stedet for den anden ! Blev hun forskrækket ? Jeg blev forskræk - ket . Der gik som en Trækvind hen over Øjnene paa hende , pigelig Kuldskærhed naar Mænd regerer . Min Malajven var med mig , vi var hele Kønnet , ude og styre Verden . Hun blinkede lidt for os , men vedligeholdt sin Gangart , skub - bede sin Vægt af det ene Ben over paa det andet , Malaj - indens Rytme , og gyngede forbi . Hvem var hun at hun skulde forbavses over Mænds ubegribelige Raadslutninger , Knald og Mord ? En Regeringsakt havde fundet Sted , som hun ved samme Styrelse ikke var bleven Offer for . Kunde der gaaes i Rette med Mænd , hvoraf den ene endda var en tuan ? Uden at hæve sine Øjne til os skred hun videre . De tynde Saronger indhyllede hende saa snævert som Hinderne et Løg . Hun var svaj og fyldig , totalt selvudslettende af Væ - sen , men et kraftigt Vidnesbyrd mod sig selv , saadan hvad angaar Vægt og det som falder i Øjnene . Saadan er Malaj - inden , op og ned et Fruentimmer . Malajinden er det yndigste . Her skal fortælles om endnu et Individ , set kun faa Øjeblikke og aldrig siden glemt . Jeg UDENFORTIDEN 143roede en Dag over Floden og gik i Land paa den anden Side , op i en Lund af Kokospalmer , med fasttraadt Jord un - der , og her udenfor en Spaanhytte , hvor Turtelduen kur - rede , sad der en purung Malajinde ved Væven . Væven var banket med Pæle ned i selve Jorden , en Friluftsvæv , og midt i det intrikate Spind sad den unge Pige , et Barn der lige var bleven voksen , med bare Arme og Skuldre , Sarongen tugtigt knyttet op under Armene , rund og kobbergylden , som gjort af Honning , med et fintformet Hoved , ibenholtsort Haar , kæmmet tæt til , en Hud som Fløjl , snarere rød end brun , stor skiferfarvet Mund , og søde Øjne , som mere ly - ste end de var af nogen bestemt Farve . Jeg trampede forbi , og idet hun beholdt sine smaa Hænder i Væven gav hun mig et Smil , et yndigt Udbrud af at hun saa Nogen , saadan som jeg har set Bønderpiger smile , paa afsides Egne , naar de saa en Vejfarende , et Liv der lyser op i dem , ubevidst , Mi - randas Smil . Er det kun naar man passerer noget forbi at man faar et Indtryk som siden viser sig uudsletteligt ? Man taler om Livsledsagerinder ; denne unge Malajpige som jeg saa ved Væven har fulgt mig gennem hele Livet , skønt jeg aldrig gensaa hende siden . Hun sad i Skygge , med et Telt af Palmekroner højt , højt oppe , baaret af lange hældende Palmestammer . Det hører til min Glæde at have set saa sødt et Liv , saa henrivende en lille Favnfuld Kvinde . Min Fostbroder og jeg laa en Dag ude i Flodmundingen og havde sænket en større Jernkrog ned paa Dybet , vel kamoufleret med Kødet af en Musling , det var ikke Smaa - fisk vi var efter ; og der kom da ogsaa et Ryk i Snøren som 144 PISANGENom det vilde rive Armen af , vi halede ind begge to og fik Fangsten op . Ikke kunde Thor have spilet Øjnene mere op over Midgaardsormen end vi gjorde da vi fik en mægtig Havskildpadde op i Vandskorpen . Det blev til en Bryde - kamp , den bakkede med Lufferne og næsten kæntrede Baa - den , den var stærk som en Hest , men vi fik da Bugt med den og slæbt den ind i Baaden , et ophidsende Stykke Ar - bejde . Den blev spist i Form af store , pebrede Bøffer , Ind - maden skaaret lige ud af Skjoldene . Jeg antager Midgaards - ormekød vilde smage nogenlunde som den smagte . Kraniet skeletterede jeg og lagde det hen til Tørring . Et Skildpaddekranium har et Udtryk af overnaturlig Ælde , de tandløse Gummer og tomme , mystisk onde Øjenhuler . En Dag da jeg saa til det havde Øjenhulerne faaet Blik , et lev - ret Blik , hvori det krøb , Kraniet var levende af Orme ! Ved Afrejsen pakkede jeg det flygtigt ind , i mange Lag Avispapir . Maaneder efter , da jeg viklede det ud i Køben - havn , var Papiret fuldt af døde Fluer . De havde forpuppet sig i Kraniet og var kommen ud som Insekter , var døde i deres Fængsel i Papiret , flere Slags Fluer , nogle blaa , andre grønne . Var det hvad der var bleven tilbage af mit Besøg i Troperne , et Papir fuldt af døde Fluer ? Naturen er grum , skriver sine Dødsruner , ser paa dig med sin Gru . Men Livet er som Lyset af en Stjerne , der kom - mer til os længe før og efter vor Tidsregning , mens den selv kan være udslukt . I Erindringen er jeg altid paa Ma - lakka , en lang solet Hvilestund , med Venner og Skabninger som jeg delte Aandedræt med der . Alt er nu nok anderledes i Tringganu ; efter hvad jeg ved UDENFOR TIDEN 145tog Englænderne kraftigt Haand i Hanke med dem allerede i 1909 ; de bestilte ikke andet end at have Tronstridigheder og snigmyrde hinanden indbyrdes ; der blev ikke gjort noget ved Tinminerne , Gummien og de øvrige Erhvervsgrene , som afgiver saa gunstige Koncessioner for Fremmede . I Gaden bag Husene ud til Floden sad der allerede Butiksfolk og lu - rede , mens jeg var der , Kinesere , Parsere , Armeniere , ind - til videre med Briller paa , skærpede Øjne , Resten skulde nok komme . Det er kommen , kunde ikke komme ander - ledes . Men jeg bevarer Erindringen om et urørt Tringganu , Li - vet saadan som det lever sig selv , under en vældig Sol , ved en Flod mellem en Urskov og et Hav . Naar jeg læser i arkæologiske Skrifter om Pælebyggerlandsbyerne i et forhi - storisk Evropa , en Kultur saa fjern at man ikke har noget Middel til at danne sig Billede deraf , ud over Oldsagernes stumme Sprog , haard Videnskab , snarere end en Gang le - vet Liv , saa ved jeg Besked , det faldt i min Lod at stige saa mange Aarhundreder ned i Tiden . Middelalderens Folk , om hvem man ved at de færdedes paa Gaden med Spyd , jeg har kendt dem i Form af fornuftige Malajer , med Betel i Mund , som ikke gik et Skridt udenfor deres Husdør uden med et Spyd i Haanden , det lange Stikvaaben simpelthen en Del af deres Væsen . Udenfor samme Husdør , som da enhver Dør man saa , stod lænet op mod Tagskægget en lang Stage med en groet Gaffel foroven , Tilbehør til Huset , ligesom Brandhagen hos os , den var til at opfange Halsen af en rasende Mand og holde sig ham fra Livet , Erfaringer fra naar en og anden gik amok . Malajen er saadan . 146 PISANGENEn af mine Venner mellem Malajerne i Tringganu var Bødlen , et herkulisk , vennesælt Karlfolk , fuld af saftige Historier . Da han var glad for min Revolver , en svær bel - gisk Model , forærede jeg ham den ; til Gengæld forærede han mig en Sundang , et stort smukt Vaaben med Hæfte af Elfenben og Sølv , indfødt Arbejde , Klingen saa skarp at han som han paastod var i Stand til at hugge en Mand over i Midjen med den i et Hug ! Saa jeg bilder mig ind at have levet lidt i Rolf Krakes Tidsalder ogsaa . Det var gensidig Foræring , ingen Handel , og Bøddelen kunde ikke tænke sig andet end at forære mere bort end han fik , en Holdning der leder Tanken hen paa visse Træk fra Sagatiden . Vaabnet forærede jeg til Ernst Bojesen , da jeg kom hjem , . og ved ikke hvad der siden er bleven af det . Et andet Indblik i malajisk Karakter staar uudsletteligt for mig . Paa en Jagtudflugt i Skoven kom jeg til en Rydning , Nybyggere , med en ganske ung Plantning , og her paa en Bambusplatform ude i det Fri sad der et ungt Menneske . Han kunde ikke gaa . Historien fortalte sig selv ; hos ham stod Moderen , hendes Øjne som gik fra ham til mig , og til - bage igen , fortalte den , Drengen var Invalid . Hans ene Fod var ødelagt , et Saar og en Betændelse aabenbart til at begynde med , og nu vilde den aldrig blive til Fod mere . De var ganske ene i Skoven , de andre Beboere andetsteds , men Moderen var bleven ved Drengen . Han havde et mær - keligt lysende Ansigt , var hørt op at leve , saa venligt paa mig , men talte ikke mere , kunde ikke hjælpes . Han vilde dø . Det ved man om Malajer , at naar noget gaar dem imod , naar de bryder sammen over en Modgang , UDENFORTIDEN 147lægger de sig hen og dør , uden paaviselig Aarsag , Livet hol - der op i dem . Malajen er saadan . Om Malajernes saakaldt højere Forestillinger iøvrigt le - vede jeg ikke længe nok imellem dem til at gøre mig noget klart Begreb . Indtryk af dem som Race derimod , hvad man kan se , har fulgt mig gennem alle Aarene lige siden og har bragt mig ind paa vidtløftige Spor , en Nøgle til meget skjult i Folkeslagenes Oprindelse , det Fjerne ikke saa fjernt som man tror . Det var slet ikke tilfældigt at jeg faldt til netop mellem Malajer . Men det er Slutninger og Kombinationer som hører andetsteds hen . Et Træk som vistnok fører ind paa Urfolks Forestillinger bevarer jeg Erindringen om , at uden at jeg i sin Tid under - kastede Sagen en nærmere Undersøgelse paa Stedet , rent ud sagt fordi jeg var for søvnig dertil , det gik altid for sig midt om Natten : høje , monotone , timelange Sangpræstatio - ner ude paa Floden . Gennem et halvaabent Øjelaag forvis - sede jeg mig en Gang om at det var Maaneskin , et hvidt Flimmer ude paa Floden , og her ude fra Midten af Strøm - men kom Sangen , aabenbart fra en eller flere Mænd i en Kano , lungestærke , udholdende Folk . Mens alle andre sov i Husene laa de vaagne ude paa Floden og vedligeholdt en umaadelig Sang , høje hujende Falsetstemmer , i en genkom - mende ekstatisk , ængstet og besværgende Rytme . Hvad ska - dede de gale Folk ? Det lynede , men det gjorde det jo altid om Nætterne . Malajen er Muhamedaner , uden at det vist gaar synderlig dybt ; der er en ortodoks Portion , her som andetsteds ; Re - ligion er en Klasse , Resten har ingen . Men der er jo Rea - 148 PISANGENliteter , Ting alle maa tage Del i , Naturens Overmagt , det som er i Mørket . Mørket , selv lidet tænkende har da Re - spekt for det ! Og her kan noget gøres . Var det saadan en Sikring der fandt Sted ved Nattetid ude paa Floden , et Politi som var lagt ud for at skræmme Magter bort , til For - del for den almindelige Sikkerhed i Tringganu ? Hvorom alting er , det kommer til mig endnu , gerne i Halvsøvne , etsteds under Bevidstheden , at jeg hører de hujende Vildmandssange ude fra Tringganufloden , langt borte , under det ladede Tropemørke . Det er som om Nogen for mit Livs Skyld kalder paa mig . Og saa er jeg der , uden - for Tiden . LØVEN I LÜBECK Foran Indgangen til et gammelt stort Hotel i Liibeck lig - ger en Malmløve , i den heroiske Stil , overnaturlig Stør - relse , med et mægtigt , strengt Ansigt , et godt Kendemærke til at finde tilbage til Hotellet , men ellers vagt overset , som man overser den Slags Postamenter . Ud til Gaden er en aaben Veranda , hvor Rejsende sidder og tager Mad og Drikke til sig , med Udsigt til et Torv og en Gade , gam - mel sammentrængt Hansastil , og lige udenfor er Fortovet , hvor Folk kommer og gaar . Og her passerer der en Kone forbi med et Barn paa Ar - men , en lille , et eller to Aar gammel Dreng , ingen af dem paafaldende , en Haandværkerkone vel , med en lille klar - øjet Dreng , lidt sart , som ser sig om , mens han gynger paa sin Moders Arm . De er kommen forbi Indgangen til Hotellet , men da stræk - ker den Lille sig bag ud over Moderens Skulder med for - langende Hænder og vil tilbage igen , og Moderen maa føje ham , det er Løven den lille Dreng har set , han vil klappe den , og hun gaar hen til den med ham , med et Blik til Verandaen , Barnet læner sig frem paa hendes Arm , helt ud i Luften , og stryger Løven kærtegnende i Ansigtet , klap - 150 PISANGENper den paa Metallokkerne og synger henrykt i Stemmen , som naar man a - a ' er en Missekat , vil lægge sin Kind til den ogsaa , som man vil naar noget er rigtig yndigt og blødt . Det var en kølig Dag , saa det skulde nu ikke være nogen helt rar Missekat at tage paa for de smaa varme Barne - hænder . Løven lod ikke til at være rørt , det store fortræde - lige Ansigt kom til at se endda en Grad mørkere ud . Mo - deren stod taalmodig , til Drengen havde klappet Under - værket , og gik saa med ham igen . Men han vendte sig over hendes Skulder for anden Gang og strakte Hænderne ud efter Løven , regerede , det hop - pede i ham , hvis han havde kunnet vilde han have kastet sig lige ud af Armene paa Moderen , hun blev virkelig nødt til at gaa tilbage igen og lade ham klappe Løven og erklære den sin Kærlighed en Gang til . Tiden — Livet ! Den kolde strenge Malmløve , Symbolet paa Rov og Magt , Majestæt , en Gang et Kunstværk og nu en Antikvitet , en afsjælet , størknet Ting — og saa det lille levende Menneske - barn der lagde sine søde Hænder i Ansigtet paa den ! Pisangen udgør femte Bind af de Samlinger under Navn af Myter For - fatteren i Aarenes Løb har udsendt , i den ham egne fortættede Kunst - form , som omfatter de fleste andre Genrer , kun ikke de slæbende . Myterne indeholder komponerede Ting , hvad man ellers vilde kalde Novel - ler eller Æventyr , „Romaner " , men i Korthed , uden Romanens Bredde og Omsvøb ; Indtryk fra Rejser , Beskrivelser , Dyrehistorier , nature morte , ethvert Stof hvori der er Liv , og som adskiller sig fra Essayet eller Artik - len deri at en universal Rytme er indvirket deri . Den korte bevingede Form er født af vor Tids Tempo , Myterne gør sig Haab om at ses ikke under Synspunktet Bagatellen , men Essensen , Tingenes Marv . Tidligere udkom : MYTER . Første Bind . MYTER . Andet Bind . MYTER . Tredje Bind . VED LIVETS BRED . Myter . Fjerde Bind . Pisangen udgør femte Bind af de Samlinger under Navn af Myter For - fatteren i Aarenes Løb har udsendt , i den ham egne fortættede Kunst - form , som omfatter de fleste andre Genrer , kun ikke de slæbende . Myterne indeholder komponerede Ting , hvad man ellers vilde kalde Novel - ler eller æventyr , Romaner " , men i Korthed , uden Romanens Bredde og Omsvøb ; Indtryk fra Rejser , Beskrivelser , Dyrehistorier , nature morte , ethvert Stof hvori der er Liv , og som adskiller sig fra Essayet eller Artik - len deri at en universal Rytme er indvirket deri . Den korte bevingede Form er født af vor Tids Tempo , Myterne gør sig Haab om at ses ikke under Synspunktet Bagatellen , men Essensen , Tingenes Marv . 