text: FORM OG SJÆL UDVIKLING UDVIKLING OG FORM : JOHANNES LARSEN OG HANS BILLEDER 1920 ( Udsolgt ) THORVALDSENS PORTRÆTBUSTER 1926 FORM OG SJÆL PORTRÆTER OG PERSONLIGHEDER GYLDENDALSKE BOGHANDEL • NORDISK FORLAG • K0BENHAVN • MCMXXXI JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1931 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 2000 EKSEMPLARER KLICHEERNE TIL ILLUSTRATIONER OG OMSLAG UDFØRT AF NORDISK REPRODUKTIONSANSTALT PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKER1 KØBENHAVN INDHOLD Tutankhamen - Portræter 7 Kunstens Logik 21 Peter Hansen 33 Hyldest til Fritz Syberg 47 Pigen med Solsikkerne 55 Adam Oehlenschlager 64 Dødsmaskerne paa Thorvaldsens Museum 89 Thorvaldsens Fristelser 102 herman bissens portrætbuster 112 Ibsens Ikonografi 150 Stadier i Skulptur 172 TUTANKHAMEN- PORTRÆTER UNDER et Ophold i Ægypten i 1926 havde jeg Lejlighed til at se Indholdet af Tutankhamens Sarkofag første Gang fremvist for Offentligheden , det første , friske Indtryk af Kunstværker som siden er bleven kendt Verden over gennem Billeder , et Almeneje , der ligesom Præget paa Mønter hører til de Ting man har ophørt at se . Om Tutankhamen kunde man paa et Tidspunkt ikke høre mere , Sensationen slog over i en Dødligegyldighed ; og efter at Flertallet af de Personer der havde med Udgravningen at gøre nu er omkommet , ved Insektstik , eller anden aabenbar Nemesisindvirkning , udgaaet fra Graven , kan Tutankhamen som Tema betragtes som opbrugt , og man tør gaa over til en uopsigtvækkende Undersøgelse af de fremdragne Sagers Kunstværdi . Ogsaa med Hensyn til den arkæologiske Værdi , efter Nyhedsværdien , lige til Metalværdien , er man kommen til Ro : Fundet uskatterligt . Guldkisten alene skal efter Vægten være værd omkring en Million Kr . ; men da den formodentlig aldrig vil blive afhændet beror det ved det . I øvrigt er den at se i Ægypten og vil altid høre til dette Lands uvurderlige nationale Skatte . Her skal noget sammenstilles om Tutankhamens Portræ - 8 FORM OG SJÆL ter og det umiddelbare Indtryk af Kunst , som Budskab om Liv , de bringer med sig ned over 3 — 4000 Aar . Alt vedrørende Tutankhamens Gravlæggelse gaar ud paa Bevaringen af ham , Billedet af ham , hvortil kommer de mangfoldige komplicerede Symboler Gammelægypteren knyttede til Liv og Død , en vidtløftig , udarbejdet Teologi , nu ude af Kraft ; Hovedformaalet var imidlertid at hæve Kongen over Døden , personligt , ved Balsamering , og gennem Afbildninger af ham , Kongen lig , til Identitet , og jo flere af ham des bedre . I Graven stod han selv Vagt , to Figurer af ham , en paa hver Side af den tilmurede Indgang til Kamret , hvori Sarkofagen fandtes ; flere Statuetter fremdroges , foruden Sokler af andre , der formodes stjaalne , vel fordi de var af Guld ; overalt paa Møbler og Tronstole fandtes Kongens Billede ; mellem Gravgodset var en Figur i malet Træ , som man har kaldt Kongens Mannequin og opfattet som en Model til at hænge Klæder og Smykker paa , men det er et veludført Portræt , næsten som et Substitut for Kongen ; selve Sarkofagen indeholdt flere Billeder af Kongen , foruden ham selv , det ene Hylster inden i det andet , yderst af Træ , den typiske Mumiekisteform , som et Svøbelsesbarn , med Kongens Træk foroven , i en stor , stiliseret Gengivelse ; inderst Guldkisten , ogsaa i Mumieform , men mindre , Trækkene noget mere portrætligt udformede ; inderst , ovenpaa selve det balsamerede Lig , fandtes endelig endnu en Guldbuste , lidt over naturlig Størrelse , dækkende Hoved og Skuldre , omtrent som en Dykkerhjelm , det er denne Buste , som det mest naturtro , til alle Enkeltheder gennemførte Portræt af Kongen , der fængsler mest . Foruden disse Portræter af Kongen , der stammer fra Graven , kendtes i Forvejen en Billedstøtte af Tutankhamen , som har staaet i Karnak , udført i rød Granit , nu sønderslaaet i Benene , den er i fuld , naturlig Størrelse , et Portræt af Tutankhamen i Drengealderen , eller halvvoksen , som Kunstværk meget betydeligt , aabenbart udgaaet fra det samme Værksted hvorfra Tell - el - Amarnatidens fremragende Kunst stammer . Hovedet af den gengives her , tilligemed Afbildninger af „Mannequinen " og Guldbusten ; sammenlignet med hinanden giver de tre Figurer alt hvad man kan vide om den kunstneriske Kapacitet , nu skilt fra os ved saa stort et Tidsrum , og om den Person de fremstiller . Granitfiguren , som er udført i en kornet rød Stenart og slebet , hører til en Tid da ægyptisk Kunst stod paa sit fuldkomneste , mest forløste Trin , en Periode der begyndte under Amenofis IV , og uden Tvivl er bleven til under hans Indflydelse , som jo ogsaa i andre Henseender betegner et radikalt Brud med ægyptiske Traditioner ; Skolen gør sig endnu gældende under Amenofis ' Efterfølger , Tutankhamen , for siden at afløses af ortodokse ægyptiske Traditioner igen. Denne Periode , Tell - el - Amarnatiden , som falder halvandet Tusinde Aar før vor Tidsregning , ved Begyndelsen af Bronzealderen i Norden , kunde man kalde det første Indbrud af moderne Kunst , svarende til vor Tids Opfattelse , længe før græsk udviklet Kunst ; i de allersidste Kunstretninger i vor Tid har man søgt at nærme sig en Teknik som man den Gang allerede var fuldt Herre over . Før Tel - el - Amarnatiden herskede den gammelægyptiske , strengt frontale , etikettebundne Stil , som i Begyndelsen havde forbavsende meget af Naturen , Khefrentiden , men siden holdt sig strengt til et givet , uomgængeligt Mønster ; med den betegner Tell - el - Amarnatiden et Brud , hen imod det fuldt befriede og naturlige ; Skolen , som ikke synes at have varet længere end de dertil knyttede Kunstnere , under Akhnatons Inspiration , har levet , en eller to Generationer , afløstes saa igen af den stive , en Gang for alle fastlagte ægyptiske Kanon , som holdt sig til den saitiske Tid , da man igen fremdrog den ægyptiske Kunsts ældste Traditioner . Den ægyptiske Kunst har saaledes svinget mellem Natur og Konvention , mere end én Gang , som Kunsten vil ; og nogle vil vel føle for den , til den ene Tid eller den anden , i Forhold til hvad den har af Stilisering , andre i Forhold til hvad den har af Menneskefremstilling . Og de vil føle sig husvalet af Tell - el - Amarnatiden . TUTANKHAMEN-PORTRÆTER 11 Granitfiguren af Tutankhamen er i den forløste Stil , med en mere fri Holdning af Lemmerne , Livagtighed tilstræbt , men holdt inden for Grænser af det haarde , uforgængelige Materiale , den vanskelige Teknik. Den spinkle Drengefigur staar lyslevende , men for Evigheden , i den polerede Granit , saa øjensynligt et Individ , med de høje , lidt svage Skuldre og de unge , fine , godlidende Træk , en bestemt Person , som han har levet , og ingen anden. Her er ingen overvejende Stilisering eller Frontalitet , ud over hvad Hovedtøjet giver af naturlig Symmetri ; det er et Portræt , og ingen senere Tid , end ikke vor allernyeste , er naaet videre i naturtro Karakteristik af en Model. Øjnenes Form er muligvis en ringe Smule ufærdig , men ellers er det et i alle Maader fyldestgørende Portræt , Realisme , Naturalisme , eller hvad man nu vil kalde Me- 12 FORM OG SJÆL toden ; en redelig Skulptur efter et Menneske vil altid se saadan ud. Saavel Mannequinen som Guldbusten er i saa høj Grad samme Person , samme Udtryk , samme sjælelige Indhold , at man fristes til at tro samme Kunstner er Ophavsmanden til alle tre Figurer , hvilket ikke er umuligt , alle Kunstværker fra Perioden er som præget af samme Haand , i hvert Fald samme snævert bestemte Skole . Om Tell - el - Amarnatidens Kunst har man en særlig fyldig Underretning gennem et helt Billedhuggerværksted som er udgravet i den forladte Kongeby , Amenofis IV ' s Residens , hvoraf en Del af Originalerne er at se i Berlin , et mærkværdigt Indtryk af en levende Virksomhed , næsten Nuet i Kunsten , for saa lang Tid siden . Endogsaa Navnet kendes paa Akhnatons Arkitekt og Billedhugger , Bek ; det kan være ham der har gjort alle Tutankhamenportræterne ; Slægtskabet med Billederne af Amenofis IV er meget paafaldende , som da ogsaa Slægtskabet i Type , de to Konger har staaet hinanden nær i Afstamning . Den udskaarne , gipsede og malede Træfigur er Faraoh intime , næsten til en panoptikonagtig Virkning , vidt forskellig fra Granitfiguren , men det samme Væsen , den samme unge fyrstelige Person med de blide , fine Træk og de østerlandske , store , bundløse Øjne. Men er det Faraoh hjemme , som taget paa Sovekamret , saa er Guldbusten gjort for Døden og Evigheden. Med Granitfiguren , som har været opstillet i et Tempel , er der tænkt paa at modstaa Tiden ; Træfiguren har Nuets Farve ; men Guldbusten skulde bære over hinsides , i det evige Liv , i Graven , og ud over den , Udødeligheden , som Ægypteren forestillede sig den , hvilket ingenlunde var den samme Udøde- lighed som den senere Slægter har forestillet sig , men en bogstavelig Udødelighed , Livet fortsat , efter en ret lang Blund , men fortsat , hvad skulde den omhyggelige Balsamering ellers til ? Den balsamerede Faraoh , det var ham selv , i Billederne af ham var hans Ka , hans Besjæling , begge Dele haabede man vilde gaa over i en ny Tilværelse , med Osiris ' Hjælp og med Bistand af Løvinden og Flodhesten , og de andre TotemSymboler , der gaar igen i Bohavet fra Gravene . Derfor havde Løjbænke og Stole Dyrefødder ; og at de har det endnu i vor Tid er en ligefrem Fortsættelse af ægyptisk Symbolik , bevaret i Møbler , efter at Motivet forlængst er glemt . 14 FORM OG SJÆL Ak , Ægypterens Haab om en fortsat Tilværelse efter Døden er ikke helt blevet gjort til Skamme , Faraoh er nu at se som afviklet Mumie i en Glasmontre paa Museet i Kairo , staaende paa Cementgulvet i en Sal , hvor Turister gaar ud og ind — det fik de ud af deres overmenneskelige Bestræbelser efter at bevare sig , de stensatte Grave , gjort for Evigheden , Sarkofager af Granit , og det balsamerede Lig i mange Lag Kister indeni , sikret som i Centret af et Bjerg — man fandt dem , man brød Evighedens Segl og slæbte dem ud til Dommedag : Ramses II , den ukrænkelige , at se i Glas og Ramme i Museet , til det blev han gemt ! Men Portræterne af disse Folk , som har været døde nu i al den Tid den kendte Historie strækker sig over , Portræterne af dem — det er dem hvori der er Liv , det er dem der varer ! Guldbusten af Tutankhamen bringer Forestillingen med sig ikke alene om det Menneske den forestiller , men ogsaa om den Pragt , Ægyptens Kongevælde , Rigdom og høje Evne til at leve , der i sin Tid , for saa ufattelig længe siden , blev bisat sammen med ham . Man blev som slaaet for Panden af Synet af den , første Gang den blev udstillet , lige frisk fra Graven , hvor den havde ligget urørt i alle de Aarhundreder ; det luende Guld , som Ingenting bider paa , bragte som i et Spejl Tiden selv , med hele dens Indhold af Liv og Livsenergi , tilbage , Kunst og Liv genopstaaet som et magisk Billede , af Lys og Farve . 16 FORM OG SJÆL Som Kunstværk er Guldbusten af en overordentlig Virkning , stofligt blændende og af den højeste tekniske Fuldendthed paa en og samme Tid . Tænker man f . Eks . paa Guldmaskerne fra græske Oldgrave , der blænder med samme Metal , men er de allerprimitiveste , hjælpeløse Forsøg paa Skulptur , ses det hvor vidt ægyptisk Kunst paa dette Tidspunkt havde bragt det . Busten er Billedhuggerkunsts sidste Stadium , Form hvori Model og Figur er bragt til Identitet ; selv Nutidens mest kultiverede Kunst kan ikke bringe det videre . Det er Portræt , Tutankhamen gjort færdig , i drevet Guld , der er ikke mere at gøre og ikke mere at sige . Guldet er indlagt med Farver , Emalje og Stene , af en enestaaende polykrom Virkning , det eneste polykrome Billedhuggerarbejde jeg har set der ikke er noget at indvende imod , hvor den uløselige Opgave , farvet Skulptur , virkelig er løst . De Rester man kender af græsk eller romersk farvet Skulptur efterlader en Tvivl , man er gladere for at Marmoret er kommet affarvet til Eftertiden ; Middelalderens malede Træskulpturer er ikke det man helst vil se ; og Nutiden har helt opgivet at faa noget ud af farvet Skulptur , eller har nogle mislykkede Forsøg paa sit Synderegister ; men at det kan gøres TUTANKHAMEN-PORTRÆTER 17 vidner Tutankhamens Guldbuste om . Muligvis er det Foreningen af Metal og Farver der virker saa straalende , det lysende gule Guld , der staar komplementært saa blændende til de turkisblaa Striber i Hovedtøjet , Brystsmykkets Bælter af Halvædelstene i nedstemte Toner , Karneol , Jaspis og Agat , hævet af Guldfarven i Guldet : farvemæssigt er Busten af en højt forfinet , magisk Virkning . Nutidskunst og Haandværk kunde lære deraf . En Kunstart der minder derom , Kombinationen af Metal og Farve , er Resterne af en gammel Kunst i Rusland , det man kalder Tulakunst , som gaar tilbage til Vikingetiden . Springer man fra det stærke Indtryk af kunstnerisk Kapacitet over paa Indtrykket af Modellen , Portrætet , som en Mesterhaand har efterladt sig , staar man overfor simpelt , bevaret Liv , som uden Kunsten ikke vilde have Skygge af Liv , aldrig have haft det engang , i vor Erindring , hvis ikke Billedet var blevet bevaret . Det véd man , at Form bestaar . Saadan saa Tutankhamen altsaa ud , den saa meget omtalte , et ganske ungt Menneske , han døde , efter Undersøgelsen af hans Mumie at dømme , kun omkring 18 Aar gammel , sagtens uden større Skæbne som Konge , men saa højt æret som Medlem af Kongeslægten at han efter sin for tidlige Død fik den kostbare og vidtløftige Begravelse man nu kender i alle Enkeltheder , en personlig Dyrkelse som ellers kun bliver Guder til Del . Men han ser ud som et almindeligt lille Men neske , harmløs , uforsøgt , en venlig Dreng , med Amenofisslægtens fine Træk og spinkle gracile Skikkelse . Racen fremgaar meget tydeligt af Portræterne , den bagud hældende Profil , som er saa udtalt , næsten til Abnormitet , hos Tell - el - AmarnaPortræterne af Amenofis IV og hans Familie . Man har villet se en Degeneration i disse ekstreme Hovedformer , muligvis beroende paa Indgifte , ventelig understreget ogsaa , som alle Ekstremer , af Billedhuggeren ; men nogen Sygelighed behøvede ikke at ligge til Grund derfor , et endnu levende afrikansk Folk , Mongbuttuerne , nu bosat nede omkring Ækvator , men i en Fortid udvandret oppe nordfra , har en Hovedform der paafaldende minder om Amenofistidens Faraoher , Typen i begge Fald hamitisk . Fysiognomisk er Tutankhamens Type ikke ukendt heller i Evropa i Nutiden , man véd Eksempler paa Fysiognomier af forfinet sydlandsk Type , hvis Afstamning er gaaet over Nordafrika , som genkalder Ansigterne fra Amenofisslægten ; selv i København vil man kunne træffe Typen , civiliseret og mindre ekstrem , men med Spor af samme Udspring . TUTANKHAMEN-PORTRÆTER 19 Et saa fuldkomment Kunstværk som Tutankhamens Guldbuste rykker ikke alene Individet nær , som om ingen Tid var gaaet , det placerer midt i Menneskeheden . Sublim Kunst gør Livet til et og samme Nu , flygtigt i Tiden , uforgængeligt i sit Afbillede . Et stærkt , levelystent Instinkt foranledigede Gammelægypteren til at gøre Menneskebilleder , for at bevare Livet ud over Livet ; den naive , vidtløftigt udbyggede Livsanskuelse der ligger til Grund for Bestræbelsen er gaaet tabt , som Formen til en Støbning gaar tabt ; men Billederne er bevaret . Den senere græske Kunst hviler paa en mere udviklet Betragtning , Glæden over Kunst , som over Liv , Livsalighed i Formen , Kunsten frigjort som sit eget Formaal ; et Nutidsmenneske 20 FORM OG SJÆL kan her ikke naa højere end Antiken . Hvad der saa foranlediger Kunst er der et Moment af Selvopholdelsesdrift deri , Liv lagt til Liv . Her i Landet kendes Portræter af Personer ikke før fra Christian den Førstes Tid , fem Hundrede Aar tilbage , hele Historien forud er blank , om Befolkningens Udseende i Oldtid og Middelalder her nordpaa kan intet vides . Paa det Tidspunkt da Tutankhamens Guldbuste blev formet modellerede man hinanden i Ansigtet med Øksehug i Danmarks Vildskove . De har levet alligevel , de Folk som ingen Billeder efterlod sig ; men saa meget er dog givet , at de Folk der har levet og til Overflod efterladt sig Kunst , dem véd man noget om , om de andre véd man ingenting . Umuligt andet end at et Tillæg af kunstnerisk Udfoldelse betyder en Værdi mere , et stærkere Vitalitetspræg , mere Fysik , i en ædlere Forstand , hos de Folk der har haft Kunst , end hos dem der ingen har haft . TUTANKHAMEN-PORTRÆTER 9 KUNSTENS LOGIK TIL Grund for det Synspunkt jeg fra Tid til anden har anlagt paa Kunst , spredte Udtalelser gennem en Snes Aar , og en bevidst Metode anvendt i et Par samlede Fremstillinger , Bogen om Johannes Larsen og den om Thorvaldsens Portrætbuster , ligger en fastholdt Vurdering af Kunsten : i Forhold til hvad den bevarer af Liv , en Betragtning jeg vedkender mig som i hvert Fald indvokset i min Natur . Jeg er dog paa det rene med at Synspunktet er mere domineret af et personligt Anlæg end objektivt udtømmende ; Kunsten har ikke én Ytringsform , den har flere , som hver for sig kræver deres Ret . For mit Vedkommende hænger Opmærksomheden for Kunst sammen med en almindelig Opladthed over for Fænomener , Liv , i Fortid og Nutid , Mennesker , en antropologisk Lidenskab , Instinktet naturhistorisk og historisk bestemt ; en saadan Retning i Smagen maa søge Portrætet som det den har Brug for . Ved Portræt tænkes der ogsaa paa Landskaber , i det hele taget paa Afbildning , Natur . Bedømmelsen af et Kunstværk vil ud fra dette Synspunkt koncentrere sig om hvad der er af Tingene deri , af Menneske , af Figur , af Sujet ; hvad der er ufyldestgørende som Portræt , hvad der ligner andre Ting end det det fremstiller , kasserer den . Som Kriterium for al Kunst skal det en Gang 22 FORM OG SJÆL indrømmes at Standpunktet er uholdbart , hvis det haandhæves eksklusivt ; inden for sin indrømmede Begrænsning staar det ved Magt . Den der søger Portrætet , i vid Forstand , Kontrafej , Skilderi , som det hedder med et Par betegnende gamle Ord , vil omfatte dekorativ Kunst med forholdsvis behersket Interesse og øve sig mindre i Sansen derfor . Ogsaa Farven vil man sætte i andet Plan , naar det stærke Krav til Formen , Tingenes Fysiognomi , gaar forud ; andre derimod vil bedømme Kunst omtrent ud fra Farven alene . Sandheden er at hver Kunstart har sin Berettigelse for sig ; Uklarhed og megen forfejlet Kunst opstaar ved at man blander forskellige Kunstarter sammen , og bedømmer den ene med Krav hentet fra den anden . Den endeløse Debat om Kunst er ufrugtbar saa længe man ikke har Kunstarterne klart defineret ; Kunstnernes Synder beror paa at de ikke holder dem rene . Nu kan Kunsten ikke i en Fart og for altid kategoriseres , men tre Hovedlinjer ser man dog for sig , tre Arter hvori Kunst falder , og hvorunder al forekommende Kunst igen lader sig indgruppere , det er : Kunst hvori Formen gør sig gældende , Kunst hvori det dekorative er afgørende , og endelig Kunst domineret af Farven . Under Formkunst indbefattes saavel Maleri som Skulptur , enhver Gengivelse af en Ting , kulminerende i Portrætet . Bevaringskunst kunde man kalde denne Retning ; en Slags Tingenes Selvopholdelsesdrift ligger til Grund derfor , en elementær Hensigt , at bevare Billedet af en Ting , naar den ikke mere forefindes selv , eller man er fjernet fra den ; i en Buste KUNSTENS LOGIK 23 af Cæsar ejer man Forestillingen om ham et Par Tusind Aar efter hans Død , i en Tegning af Fusijama har man Bjerget for Øje , skønt det er omme paa den anden Side af Jorden ; Afbildningen hæver over Tid og Rum . Det er Kunsten i sin Rod . Der er Grund til at tro at Bevaringskunst oprindelig har haft et rituelt , mystisk Motiv , de primitive Jægerfolk fra hvem Urkunsten stammer har efter alt at dømme haft magiske Hensigter med deres Fremstillinger af Dyr , i Identiteten laa dem allerede en Besiddelse , Urlogik : Dyr at se , Dyr at faa ! Vilde Folk har endnu en Skræk for at blive fotograferet , at blive „taget af " , de tror at man berøver dem noget , eller faar Magt over dem . For det civiliserede Menneske er Afbildningen simpelt hen uundværlig , en Del af et Tegnsprog , foruden Skriften , oprindeligt ogsaa kun Billeder , der supplerer Erindringen , ud over Tid og Rum . Det siger sig selv at denne Grundform for Kunst stiller et absolut Krav til Identifikationsbestræbelsen ; hvad der ikke ligner falder uden for den . Af Formkunsten har den dekorative Kunst udviklet sig , ved Gentagelse og ved at falde ind under et Haandværk ; en Ting , et Dyr er blevet gentaget saa ofte at der har dannet sig et Ornament deraf , en i sig selv bestaaende , videreført Stil , Slyngninger , Symmetri , Øjenslyst , det som aldrig har været set , men som er smukt , en ny Art Virkelighed i Fantasien ; denne Kunstart er i sig selv uudtømmelig og var meget yndet af de Gamle , bærer Vidnesbyrd om en frodig Alder , hvad enten det er Smykkekunst fra Vikingetiden eller Ny Zealandsk Udskæringskunst fra vor egen Tid man staar overfor . Et Udviklingstrin synes at ytre sig deri ; Nutidskultur arbejder sig snarere bort derfra end hen derimod . Det dekorative Moment vil altid gøre sig gældende ved al anvendt Kunst , i Arkitektur , Haandværk og Industri , Problemet bliver her at holde Former og Linjer rene . Bevaringskunst og Ornamentik forvekslet giver arge Ting at se paa . Men et vist dekorativt Hensyn indgaar af sig selv , og uundværligt , selv i den strengeste Formkunst , da et Kunstværk dog aldrig kan blive Tingene selv , men maa blive mere , netop et Kunstværk . Den haarfine Balance beror her paa Kunstneren . Den tredje Grundart i Kunsten samler sig om Farven , har altid gjort det , men er særlig aktuel , bevidst og tilspidset , som et eksklusivt Krav , af vor egen allersidste Tid ; man kunde kalde denne Kategori for Spektralkunst . Hovedvægten ligger her udelukkende paa det koloristiske Behag , til den Grad at Formen forsømmes , til Ekstrem helt og holdent forlades , i og for sig naturligt , naar det er et Lysindtryk der tilstræbes , snarere end Genkendelsen af en Ting , men uden Mening hvis det skildrende Moment alligevel bibeholdes . Man er her lige midt inde i den moderne Kunst , Miseren , Udskregetheden , Misforstaaelserne , altsammen beroende paa at væsensforskellige Kunstarter sammenblandes , uden at hverken Kunstneren selv , Kritiken eller Publikum er i Stand til blot at blive enige om hvad det er man snakker om . Farven har altid været et Tilbehør til Formkunst , da Tingene er farvet , i et umiddelbart Forhold , sat til Side naar det drejede sig om kun Tegning ; men de Gamle dyrkede ikke Farven for sig . Uudtalt glædede man sig derover , og naaede en høj Virkning , vegeterede i Farven , som Renæssancens Mestre , men uden et Øjeblik at slippe det egentlige Formaal af Syne , Redegørelsen for Stof og Model . Først vor Tid ser KUNSTENS LOGIK 25 i Farven et Program , og vil være tilbøjelig til at vurdere Fortidens Kunst i Forhold til om den tilfredsstiller et moderne øje eller ej ; derfor er El Greco paa Toppen , skønt han tegner maadeligt , hans Farve falder sammen med en Smag som er paa Mode i Øjeblikket . Farvesans for sig er meget ulige fordelt , naar man ser tilbage paa de sidste tre - fire Hundrede Aars Kunst , nogle er født dermed , en ubevidst Gave , andre ikke . Og Smagen svinger , en Tid er glad for den og den Mester , en anden vender ham Ryggen ; var det ikke rettere at bedømme Tiden derefter , mere end Mesteren , som dog forbliver den samme , som f . Eks . Rembrandt ? Rafael laa man i Støvet for en Overgang ; nu er han kulørt . Et uflytteligt Princip , et Nav i Kunsten , vil man synes man har i Velasquez , hos ham falder det rene delikate Farvebehag , selve Lyset , som spektral Aabenbaring , sammen med en nobel , sjælfuld Fastholdelse af Formen , han er Verdens første Portrætist . Fra ham nedstammer den franske Impressionisme , som altsaa i sin Oprindelse egentlig er spansk , halvt maurisk , som jeg andetsteds har udkastet en Formodning om . Det moderne Farvesyn kan nedledes til Indtryk fra ham . Impressionismen blev endnu ved Tingene , med en raskere , summarisk Metode , som Samtiden tog ilde op . Men de nyeste Kunstretninger gik en Grad videre , forlod overhovedet Farven som en Ingrediens af Tingene til Fordel for Farven alene . Et Mellemstadium betegner Belysningen , som fjerner fra Stoffet ; det rene Farvehensyn regner end ikke mere med Lyset , men Farverne selv , i Forholdet til hinanden , det komplementære , eller ganske vilkaarlige Behag , saa at sige Farvens Algebra . Det højeste , sidste i Kunstens Udvikling falder 26 FORM OG SJÆL her sammen med noget primitivt , et Forfra i Kunstens Midler , som utvivlsomt har en forfriskende Mission , anvendt i rette Hænder . Udviklingsmomentet ligger i at man bevidst , afklaret samler sig om hvad de bedste tidlige Kunstnere ramte ved umiddelbar , genial Smag . Der ses her bort fra en meget stor Procent af moderne Kunst , som kun er Opsigtskunst , endda paa anden Haand , opsamlet udenfra , som her i Landet , udraabt paa Markedet med en Energi som staar i omvendt Forhold til Værdien , i Virkeligheden en anden Form for raa Journalistik , snarere end arbejdende , søgende Kunst . Moderetninger dominerer en Tid , saa længe til en ny Mode kommer . Foruden radikal Farve , til Eksces , og vanskabt Motiv , hører Funderinger over Billeders lineære og kompositionelle Balance til moderne Kunstdrøftelses Salighedstilstand ; i international Litteratur støder man derpaa overalt , en Opfindelse alle synes at have gjort , dette med lodrette og vandrette Komponenter , Pyramide i Billedet , Diagonaler , lige indtil subtilt udtænkte Virkninger af Rammen : Eftersnakkere som skal give det Udseende af at de har løst Kunstens inderste Rebus , i Virkeligheden ikke andet end et stakaandet Rend for at følge med Tiden , sidste Frimurertegn paa Markedet . De Gamle har aldrig rynket Brynene og grublet over mulige „Komponenter " i deres Billeder , umiddelbar , selvfølgelig Smag for Harmoni sætter Delene i et Billede paa Plads , det gode Øjemaal , ligesom man i Almindelighed staar paa Benene , ikke paa Hovedet ; en Eftertid kan jo saa gaa med Passer og Sekstant hen over deres Lærreder efter Behag . Et dekorativt Hensyn ligger under ved Opbygningen af et - KUNSTENS LOGIK 27 hvert Billede , det behøver ikke en Gang at være bevidst ; at lægge Vægten derpaa som det eneste saliggørende hører til den Hængen ved Begyndelsesgrundene , som henrykte Fund , der karakteriserer saa meget i moderne Kunst og Kunstkritik . Hvis man forarger dermed er det jo ypperligt . Opsigtskunst forarger ; man har observeret at den har Modgang tilfælles med nye Skoler , som en Overgang ikke blev forstaaet , der er derfor ingen Ende paa hvad der kan gøres ud af blot Forargelse , et letfatteligt Argument , som ikke taber ved Gentagelse . Hertil er ikke andet at sige end at kan der gøres et Marked deraf , saa velbekomme . Med en vis Tilfredsstillelse noterer man at Resultatet af den frækkeste Opsigtskunst , svarende til det største Kvantum Forargelse , nu finder Vej , som indsuget af en stor Støvsugemaskine , til amerikanske Museer . Men alt tiltrods har vor Tids rendyrkede Farvehensyn sin Berettigelse . Man behøver kun at vende Blikket mod ældre Kunst , en Generation eller to tilbage , for at se at det end ikke var gaaet op for Tidens største Navne hvad Farve er , skønt de var Malere hele deres Liv . De troede , nogle af dem , at deres Aniliner og Solnedgange var Farve . At de havde Tegning og Form i Orden stiller dem lige hjælpeløse , med Sanddruheden var det alligevel kun halvt bevendt , deres Farver havde de jo slet ikke fra Naturen , de havde dem fra Tuben . Lysets og Farvens spektrale Hemmelighed er gaaet op for en senere , endnu levende Slægt . Til den anden Side , udviklet , studeret Farve , i Forbindelse med et forflygtiget Sujet , Tingene skruet ud af deres Form , Perspektiv og Rum negligeret , hvis sligt udgives for Form - 28 FORM OG SJÆL kunst , i gammel Forstand , revolterer den sunde Fornuft , og med Grund , for her er uligeartede Bestanddele blandet sammen . Enten maa Tingene helt opgives , og den rene Farvesymfoni uden Medium sættes i Stedet , eller ogsaa maa en Ligevægt etableres mellem Farve og Sujet , saa at begge kommer til deres Ret . Denne Opgave har været løst af Kunsten før , saa temmelig uden Vejledning , af de store Kolorister , skulde det ikke være muligt at løse den igen , af en Tid som véd alt om Kunstens Midler ? Hensynsløs Tilsidesættelse af Regler kendetegner nogle Mestre , en Erfaring som har ført til megen begavet , monoton Hensynsløshed . Følgen er f . Eks . blevet Portrætter , som kan være virkningsfulde i Farven , men som mangler Ansigtet , forargeligt , bemærkelsesværdigt , ensomt , de ensomme Mestre ! Naar Sandhed skal siges staar man overfor en stakkels Hovedløshed , gaaet over fra Maleren til hans Billede , det er ikke gaaet op for ham at han har blandet to Kategorier sammen og fordærvet dem begge . Ikke engang altid er Farven en Faktor som slaar alting af Marken , efter den moderne Recept , altfor ofte er den forkvaklet , redet af en eller anden Mode , drevet til Ekstrem , undertiden degouterende , Farver af en raa Unatur findes der ogsaa en pervers Tilbøjelighed for . Hvad mener man i det hele taget med Farve , hvilken Enighed er der derom ? Form staar nogenlunde fast , selv fortonet over i det dekorative eller ornamentale , endogsaa Karikaturen , der undertiden kan ramme det fysiognomiske skarpere end den seriøse Fremstilling , man er dog paa det almengyldige , Tingene eller Tingenes Spor ; men til Grund for Farvesyn ligger en individuel KUNSTENS LOGIK 29 Forkærlighed , som kan gaa til en hvilkensomhelst Yderlighed . Særhed er her almindeligere end en af alle anerkendt Farveværdi . Kulører er man enig om ikke er det samme som Farve . Ikke destomindre gør visse Malere , der nyder et Ry som Kolorister , Indtryk af at lide af ligefrem Farveblindhed , det skal være en saa høj potentiel Kraftydelse at læsse elementær Farve af paa et Lærred , i Virkeligheden er det jo en Stumphed for Farveindtryk denne Klasse Malere deler med Polakpiger og andre Halvciviliserede , der Ingenting ser før de har spildt Zinnober og Saft ned ad sig ; somme Folk maa bankes med Knipler paa Øjenstenene for overhovedet at se noget . Farveoverlæsselse er jo saa langt snarere et primitivt Træk , som viser tilbage i Udviklingen , end Fremtidskunst , altid det sidste Skrig , Farven grellere og grellere for at overbyde Maleren fra i Fjor . Imidlertid , mens man raser findes det skønne Farvesyn , endda skærpet og forfinet , i vor Tid , en Æstetik for sig , som fri Kunst , eller forbunden med Naturindtryk . Hvilken Kunst det er der bærer det ægte Mærke vil en anden Tid udvælge , efter andre Kriterier end de der nu er saa dominerende , som Tiden har valgt før . Den Kunst hvori en given Epoke er bevaret , en Tids Fysiognomi , dens Mennesker , dens skabende Evne , har naturligvis Betingelserne for sig for at blive staaende , uden at det dog derfor er Bevaringskunst alene som saadan der helt udtømmer Tiden , den kan udtrykke sig paa anden Maade ogsaa , og man faar tage hvad hver enkelt Periode efterlader sig . Heri svinger Tiden ; Antiken var paa Toppen af en Bølge hvor Kunsten fornemmelig fandt Udtryk i Portrætet , derfor 30 FORM OG SJÆL staar vi den endnu saa nær ; Middelalderen efterlod ikke distinkt Afbildning hvori Tiden og dens Personer gaar igen , kun en vis ornamental Overlevering , derfor synes de Aarhundreder os paa en Maade fjernere end Antiken , og er det ogsaa , i trinmæssig Forstand ; først med Renæssancen vender en antropomorf Smag tilbage , som om selve Menneskeheden genopstaar ; vor Tid lader til at skulle svinge den anden Vej igen , hen imod det ornamentale og personløse — eller forholder det sig forhaabentlig anderledes ? En Eftertid vil afgøre det . Hvordan man saa eksperimenterer med Farven , en behagelig Hjemmesyssel : Naturens egen Farve , Stof og Lys , vil altid bevare sin Tiltrækning , et Under , det eneste der eksisterer , af en almægtig Udbredelse , i Forhold til hvad selv en stor Del Malere gør ved et Sujet med Farver fra en Fabrik . Man kan forfine sit Øje derfor , trænge ind i Spektrets og Tingenes Forhold til hinanden , paa en intimere og sandere Maade end det før har været Kunsten givet , man kan om man vil gøre Farven til sin egen Standard , men slippe Naturen kan Kunst ikke . Form kan ikke slippes . Der er villige nok der ser Begavethed i at haane al Form som blot „Fotografi " , Folk som end ikke véd hvor fattigt et Middel Fotografiet er overfor Virkeligheden . Form for sig , Gejlhed med en Palet for sig ! Den sande , simple Kunst faar ubemærket og hjerteligt Form og Farve til at gaa op i en Enhed . Den er med Naturen , og Naturen er med den . Med disse sammentrængte Bemærkninger mener jeg at være kommen til Ende med hvad jeg lejlighedsvis har haft at sige om Kunst . 24 FORM OG SJÆL Tilskyndelsen har været dikteret ikke af Lyst til at deltage i Dagens trængende og tomme Diskussion om Kunst , som ikke kommer af Stedet , Kursen paa Udstillinger , med videre , men af en almindelig Bestræbelse efter at anvende Evolutionssynspunkter paa de fleste aandelige Omraader indenfor Rækkevidde , hvortil ogsaa hører Kunstens Teori . Totalindtrykket har været , privat gjort op , at Kunsten , ligesom de fleste andre Retninger i Tiden , har været mærket af en frivillig Tilbagerutschen i Trin , som for Opsigtskunstens Vedkommende er gaaet saa vidt som til infantil Forvirring ; samtidigt har der imidlertid fundet Nydannelser Sted , som i de rigtige Hænder uden Tvivl vil stimulere Synet paa Kunst og tilføre den nye Værdier . Grunden til at de ekstreme Retninger har formaaet at tilrive sig Opmærksomheden bunder i Forhold der falder udenfor Kunsten og ind i den skærpede Tilværelseskamp , Jagten efter at placere sig , som den rides Jorden over , og som ogsaa har hvirvlet Kunsten med sig . En Aarsag , her som der , ligger i de rystede Samfundsforhold før og efter Krigen . Endelig har vel Rekruteringen af selve Kunstnerstanden fundet Sted fra Befolkningslag som er anderledes etnisk bestemt , andre tilgrundeliggende Motiver , end før . Men disse Spor , saa vel som Kunstens Muligheder , dens Anseelse , bliver det en anden Opgave at forfølge . En Part er travlt beskæftiget med at save den Gren over man sidder paa ; dem om det . Andre skygger med Haanden over Øjnene og arbejder . Det der er af virkelig Fremgang i Kunsten , Opdragelse af Øjet , lang , haard Øvelse , kommer fra Udviklingen , ikke raa Udbrud af nedre Trin , men en stille Vækst , som har sin Glæde i sig selv . KUNSTENS LOGIK 31 Revolutionær , det nyeste Nye , gælder moderne Kunst stadig for at være ; den er jo antikveret , nu en Menneskealder gammel , dens Udøvere , de perpetuelt „Unge " , forlængst skaldede Herrer ! Ungdom i Kunsten har et andet Udseende . Den sidder ikke sammenrottet i en Bydel , for den er hele Verden , fem saa temmelig urørte Verdensdele , aaben ! Kunsten trænger til mellem Stunder at blive bedømt udefra , ikke som ellers eksklusivt og udarmet af et Lav , den ikke altid lige habile Sagkundskab , Kunst vejet med Kunst , i en ulidelig Dialekt ; i Stedet for nidkær Intrigeren og Politik , indenfor en Ring , og det professionelle kunsthistoriske Opstøveri , maa der en Gang vendes tilbage til Kunst i en menneskelig Sammenhæng , Hensyn ogsaa til hvad Kunst forestiller , hvad den bevarer . For min Part ligger Værdien ligeligt mellem Kunstværket og det Spor det sætter paa , ind i Menneskehistorien ; ud fra dette Synspunkt er Kunstens Oprindelse og Mening behandlet i „Aandens Stadier " ; hvad her følger slutter sig dertil i videre Udførelse , ud fra spredte valgte Eksempler . Som Afslutning føler jeg Trang til at gøre nogle Ord af Emil Hannover til mine , dem hvormed han slutter sin Bog om Kunsten i det nittende Aarhundrede , 1918 : „Tilbage til Naturen " vil dog lidt før eller senere blive Løsenet . Thi uden Natur er der i Længden ingen Næring for Kunst . Det viser Kunsten selv . Det viser Kunsthistorien fra alle Tider . " 32 FORM OG SJÆL PETER HANSEN 1868 — 1928 . I INGEN der kendte ham havde ventet at han vilde vare saa længe , i de sidste fire - fem Aar et Under hver Gang man saá ham at han endnu var levende ; og man havde jo saa godt som taget Afsked med ham for Aar tilbage , da han laa paa Hospitalet med en svær Hjertesygdom og med al Rimelighed kunde betragtes som opgivet ; dog han rettede sig , ligesom et nyt Liv der blev maalt ud til ham , og blev vor egen Peter igen , kun med Cigaren taget ud af hans Mund , advaret , men ellers i Sind og Skind den Gamle igen . Det var tidlig Aareforkalkning der brød ham ned , de sidste Aar lignede han en Ramses II , skrækindjagende mærket til Døden , det skulde ikke omtales , hvis det ikke netop var en Del af hans Karakteristik , for aandeligt forblev han upaavirket , med en Jobagtig Uovervindelighed ; og nu bagefter er det netop saadan man ønsker at blive ved at se ham for sig , den dødssyge Mand , hvis Liv hvert Øjeblik var truet , men som altid var glad , noget legende , lattermildt altid øverst ; han havde en egen satirisk og uskyldig Latter , en Vrinsken og et Kast med Hovedet , som en ung Hest paa en Eng , Viddet kom over ham 34 FORM OG SJÆL i Ture , og indimellem havde Ansigtet noget lykkeligt , som samlede han sammen til næste Glædesudbrud , et nyt Kid der vilde springe i hans Tanke . Han var Verdens elskeligste Menneske , følsom og sommerlig , aldeles uoptaget af sig selv , hans Stemme var som ingen andre Menneskers , en venlig Beaanding , hvortil kom den syngende fynske Betoning , lutter Musik og Sjæleglæde , Ingen kunde godte sig som han , hans Væsen bar Præg , altid , som af en lykkelig Forelskelse . Og han var jo morsom , ikke udstuderet , men impulsivt , han kunde være skarp , et udmærket Hoved , som blev sat i Bevægelse af alt hvad der foregik om ham og hændte i Verden . Han var i religiøs Henseende ganske frigjort og af politisk Overbevisning Republikaner , endda et godt Stykke hen i Retning af at være revolutionær , et demokratisk , aggressivt Instinkt han førte med sig fra sin Oprindelse mellem Haandværkere , han blev ved at føle sig som Arbejder og lagde det for Dagen i sin personlige Stil , usøgt , men naturligt . Ingen har vist set Peter Hansen uden i et gammelt Jakkesæt , vel mærket af Professionen . Men han saá jo altid godt ud selv , selv i sine sidste Aar , den magre , araberagtige Skikkelse bevarede sin Rejsning , han var af den Slags Folk der præger et Sæt Tøj , Klæder kunde ingen Vegne komme med ham . Til Racen i den velproportionerede Svendeskikkelse kom Hovedet , der var paafaldende og betydeligt , med noget der mindede om de store Fugle , og et ejendommeligt Blik , han hældede sig frem og saá , gennem de stærkt forstørrende Briller , han var fra Ungdommen af fjernsynet , og man forstod at nu blev noget set ! Saadanne Øjne vil man straks sige er Malerøjne , men det er nu Intelligensen bagved der betinger hvad man ser . Peter Hansen var først og fremmest et tænkende , veludrustet Menneske ; de Gange man har set ham skrive , endogsaa Vers en enkelt Gang , har han røbet ualmindelige Gaver for Sproget , Udtrykket ; var han f . Eks . kommet til Verden i et skrivende Hus , i Stedet for et hvor hele Familien malede , kunde han være blevet en fremragende Skribent . 36 FORM OG SJÆL Men saa var der gaaet en stor Maler tabt i ham . Og som det blev var han jo en Maler helt igennem , af de sjældne . Det er nu vel et kvart Aarhundrede siden jeg første Gang kom i Berøring med Peter Hansen og de fynske Malere ; det gik saadan til at det en Aften ringede paa i min Lejlighed paa Frederiksberg , og ind steg to Personer , som jeg ved første Blik tog for at være et Par svenske Karle , af landligt Snit og uakademiske af Væsen , det var Peter Hansen og Johannes Larsen der havde fundet paa at aflægge mig en Sympativisit , jeg husker ikke nu Anledningen , for det at jeg lærte dem at kende har trængt de i og for sig ligegyldige Omstændigheder ud . Ingen større Æresbevisning er blevet mig til Del siden dette Besøg . Sybergs Selskab kom til snart efter ; og saa har det altsaa været Fynboerne gennem alle disse mange Aar . Tænker man tilbage paa Aarene for Peter Hansens Vedkommende , som Maler , Udstillingerne Aar for Aar , saa er det jo Aarene selv , Essensen af dem , der stiger op igen i Erindringen om alle hans Billeder , Aarstiderne og Vejret , dansk Land og dansk Natur . Kunsthistorisk at gennemgaa denne lange , rige Produktion kan der ikke tænkes paa her ; PETER HANSEN 37 tilbage bliver nu Totalfølelsen af noget værdifuldt og forfinet , en sikker Fastholden af det væsentlige , som træffer Landets Sjæl . Uden ellers at anstille Sammenligninger kan det vist siges at Peter Hansens Betydning som Maler ligger i hans Farve , uden at man dog ekstremt vilde kalde ham for Kolorist , det intimeste i hans Kunst falder sammen med det intimeste i dansk Landskab og Luft . Farven i hans Billeder „ligger paa Tungen som Smagen af Regn , eller som at gabe over en Rose , de har en egen Humiditet , som det danske Vejr " . Ingen har som han gengivet den danske vaade Luft . Ethvert Vejrlig , saadan som Landets Beliggenhed nu er , har ligesom sit eget Ansigt , Danmark er et byget , vædet Land , selv Vintrene ikke andet end Væde , idelige gentagne Tøbrud , med den vaade sorte Jord stikkende igennem , smeltende Sne og grøn Vinterrug , disse blege vaade Farver , Hvidt og Grønt , som Vintergækkens Farver , kommer igen i Peter Hansens Billeder ; eller han inddrikker Efteraarets regnmættede Luft , Stubmarkerne med en Eftergrøde i , de blommefarvede Hegn , der laver til Vintersøvn , og en Arm af et kobaltblaat Sund under Bakkerne , det lave Høstlys , som skal gaa over i de lange Nætter , brogede Skyer med en Lysrand og Mulm i Midten , den fineste Iagttagelse , Vejret der har set paa ham , og som han har gengivet med denne sikre , sobre Haand , rask nok til at han har kunnet træffe et flygtigt Motiv med det samme , men aldrig saa flot at han har forsømt hverken Genstand eller Form . Man tør sige om ham , at han tilegnede sig det bedste af Impressionismen , som Datidens Kunst sugede Næring af , og overlod alle dens Synder til andre . Fundet deri var dog det afgørende : Nødvendigheden af at erhverve sig en Teknik som kunde løse Opgaver paa Stedet , over for Fænomener i Naturen der svinder og maa gøres færdige straks , Vejret , Luften , Lyset ; nogle tog deraf Anledning til at blive blot Hurtigmalere , Flygtighed i Behandlingen det ene saliggørende , alle de Forvildelser man kender , hvor Hensigten er tabt af Syne , Peter Hansen blev ved Motivet og den mere og mere overlegne , tilstrækkelige Teknik . En Maler der ligner ham i Anlæget , men som ikke naaede til Udfoldelse , er Gottschalk ; skulde man nævne den af den franske Impressionismes Mestre de nærmest stammede ned fra vilde det vel blive Sisley . Men ser man tilbage paa Peter Hansens paa egen Haand gennemarbejdede Produktion , slaar Motiv og Personlighed igennem , han har været ingen anden end sig selv , et Geni fra Naturens Haand , og en rolig , fordringsløs Arbejder . I dansk Malerkunst vil han indtage en høj Rang . Fyn er fattigere nu uden ham . Ingen vil se København , det brede København , Forstædernes København , med saadant et Lune , usentimentalt , men trofast , som han . Paa Enghaveplads staar Træerne gule i disse Dage hvor han er død , og et Kor af Kvarterets Børn kommer derfra ; de stod hans Hjerte nær . Man skulde opkalde Pladsen efter ham , man skulde sætte et Mindesmærke for ham her , hvor han hentede sine Motiver , og hvor han elskede at se Liv . Peter Hansen fik en lykkelig Død , ramt , maaske uden at han saa meget som fik det at vide , netop som han for Alvor truedes af en Svaghed der var hans saa virksomme robuste PETER HANSEN 39 Natur saa fremmed , mens Glæden i ham endnu var ukuet . Hel havde Naturen sat ham sammen , og hel brød den ham itu . Et forunderligt Indtryk havde man af ham , i den sidste Tid , af hvor Liv og Død er hinanden modsat . Til det sidste Øjeblik var der ikke Død i ham . Og saa , i et eneste Nu , et Knik , er alt Livet udtømt . Aldrig skal man se ham mere . Aldrig skal Naturen sætte et Væsen af en saadan sjælfuld Varme , frembringende Magt og nobel Menneskekærlighed sammen igen . II Som retrospektiv Udstilling over Peter Hansens Arbejder var den Samling der kunde ses i den fri Udstillings Lokaler langtfra udtømmende , nogle af Peter Hansens bedste Arbejder , som hænger paa Faaborg Museum , savnedes , Museet havde ikke villet laane dem ud ; det burde have været bemærket i Kataloget og en Liste tilføjet over de vigtigste af Faaborg Billederne , for at fastholde at de savnedes . Men selv de Billeder der var at se , en mindre Part af Peter Hansens store Produktion , vel udvalgt og med Hensyn taget til alle Sider i hans Kunst , gav tilstrækkelig Lejlighed til en Bestemmelse af Arten deraf og Udviklingen deri . Sammen med de to andre Total - Udstillinger for nylig af Fynboernes samlede Arbejder , Johs . Larsens og Fritz Sybergs , paa Charlottenborg , gav denne Mindeudstilling et Udblik over de tre store Fynboeres til en vis Grad afsluttede og meget betydningsfulde Indsats i dansk national Kunst . Det første der slog , naar man som her havde Lejlighed til 40 FORM OG SJÆL at overse Peter Hansens Produktion gennem alle Aarene , var hvor vidt forskellig han er som Kolorist . Et Indtryk efter Hukommelsen , navnlig Billederne i de senere Aar , havde efterladt Forestillingen om en egen Peter Hansensk Farve , en Grundfarve , saadan som man f . Eks . til Ekstrem møder den hos Karl Schou , hvis ejendommeligt melede Kolorit , ligesom med en Hinde over , man aldrig tager fejl af ; for Peter Hansens Vedkommende er Forholdet imidlertid et helt andet , naar Billeder fra alle Aarene ses sammen , de er vidt forskellige , ikke tre sammen ser ens ud , de kunde være malet af flere forskellige Kunstnere . Sagen er de har deres Farve efter Sujetet , efter det øjeblikkelige Indtryk hvorunder de er malet , det er Naturens egne Farver , med alle Naturens Nuancer , Lyset , Stedet , Motivet ; og i denne rige Nuancering , gennemført af den samme Haand , har man Nøglen til Peter Hansens Betydning som Kunstner . Han svinger med Naturen , men er altid den samme , i Bestræbelsen efter at holde sig den nær . Dette er simpelt ; naar hertil kommer den fuldkomne Jævnhed i Motivvalg , noget urokkeligt i Smagen , som ikke lader sig forføre af formodet Monumentalitet i Stilen , Smukhed , eller anden øjeblikkelig Virkning , er Elementerne til den store , varige Kunst kommen sammen . Det samme hændte for den af en Eftertid beundrede Købkes Vedkommende . At gaa lige til Naturen , man skulde tro det var almindeligt ; det er ikke almindeligt ; Unatur er hyppigere . Paa Udstillingen kunde man se et lille Billede , betegnende for Peter Hansens Forhold til Naturen , „Havnemolen i Faaborg . " Det er blaat , himmelblaat , søblaat , for det er en Ma - PETER HANSEN 41 rine , paa en Sommerdag , inderlig dansk , provinsdansk ; man ser en lille Mole som gaar ud i Vandet , ved Siden af den en Kvase med nedfirede Sejl , en grøn Jolle med et Par Drenge , en gammel Fisker eller Havnefoged oppe paa Molen , og nede paa Bolværket et Par fiskende Drenge , smaa barkede Provinsdrenge ; i Baggrunden paa den anden Side Bugten en Stribe Sommerlandskab med en Vejrmølle og et hvidt Kirketaarn , som man helt glad genkender som Horne Kirke : den danske Sommer i en Afkrog af Danmark ; og det vilde have været banalt , et rigtigt „Skilderi " , hvis det ikke var malet af en fin Kunstner , elskværdigt , levende og overlegent , et Smil under , en lille Verden venligt opfattet , Nuet grebet og gjort uforgængeligt , Luft og Lys omsat i Farve . Gør man sig næmere Rede for hvorfor saadant et Billede adskiller sig fra saa meget andet Skøn - Maleri , med en national Bestræbelse , man har set , store ferske Numre , Bøgeskove m . m . saa er man med det samme ved Peter Hansens Placering som Kunstner , det Trin i malerisk Kultur og Teknik han tilhører , med et Navn man let misforstaar : Impressionismen . Denne oprindeligt franske Skoles Opfindelse var den raske , summariske Malemaade , som gjorde det muligt paa Stedet at fastholde et Indtryk , en Impression , i Modsætning til tidligere Skolers gennemførte Atelierkunst . Dette er blevet gentaget saa ofte , men synes endnu ikke almindeligt forstaaet . Forskellen var radikal , den gamle Gallerikunst stræbte mod Billedet , den nye mod Naturen , „Skilderiet " saa sit Maal i at afportrættere et Landskab , Impressionismen gik til Vejret , Lyset , Stunden , som en ny Opgave , Landskabets egentlige Mening ; og det kunde man ikke sidde og fedte med 42 FORM OG SJÆL hjemme paa et Atelier og emaillere et Lærred op efter Skitser , det maatte gøres paa Stedet , det uegentlige springes over , hvor mange Vinduer der var i et Hus , naar Lys og Luft skulde indfanges ; saaledes opstod den impressionistiske , længe forfulgte Teknik . Ikke for det , ad den gamle Vej , de sammenmalede , glittede Galeribilleder kunde Maalet ogsaa naas , naar det var en Kunstner , man har luftige Billeder , med Stunden grebet , ogsaa af de gamle Mestre , man tænke f . Eks . paa Juels Billede af et optrækkende Tordenvejr ; at være længe om et Billede behøver da ikke at slaa en Inspiration ihjel ; men deri har Impressionismen ganske sikkert Ret , at det flygtige Indtryk , rask opfanget , allerede er et færdigt Kunstværk for sig , hvis man har naaet at gengive det man har set . Dyrker man saa Skitsen for Skitsens Skyld har man forladt Naturen og er inde i en eller anden — isme , hvoraf den ene , som de Blinde paa Breughels Billede , følger i Hælene paa den anden . Peter Hansen fik grundlæggende Paavirkninger af den i hans Ungdom friske franske Skole og forblev hele sit Liv Impressionist , radikal Maler . Det er det der redder ham fra at være banal i det lille Sommerstykke fra Havnemolen i Faaborg . I det hele taget kunde Peter Hansen være banal og komme godt fra det , for der svævede ikke et Billede for ham , han gik op i et Stykke Natur , og Naturen er aldrig banal . Skade at han ikke en Gang malede Bøgeskoven ved Løvspringstid , det skønneste Syn i Danmark , men frygtet , simpelt hen frygtet som banalt , efter at nogle Malere i ældre Tid har haft fat i det , efter en Recept ; kan Bøgeskoven gøre for det ? Naar Maleren , Manden , kommer , hvad er da PETER HANSEN 43 ikke nyt ? Tilfældet vilde ikke at Peter Hansen slog ned paa Bøgen i Maj ; men hvor megen anden dansk Natur har han ikke ladet sine Øjne dvæle ved og fornyet ! Metoden , ser man nu , har hele Tiden været fastholdt . Haandelaget kun stadigt , sikrere og Mesterskabet mere og mere selvfølgeligt , et Trylleri , Naturen i Flugten , Identitet af Lys og Farve , tilsyneladende noget der har gjort sig selv , men hvem vilde gøre ham det efter ? Den af de franske Mestre der synes at have inspireret mest er Sisley , hos hvem selve Lyset og Luften er grebet som en Skabelsesakt , mere end Tingene . Hvor mærkeligt nu at se Billeder af ham , og af Peter Hansen , hvor hele de er , ingen Modstand mere mod hvad man en Gang kaldte Klatmaleri ; det er dels fordi Opløsningen af Formen siden er gaaet saa langt videre , dels fordi Impressionisternes Opfattelse af det væsentlige er trængt igennem . De ikke alene lærte af Naturen , de lærte andre at se hvad man en Overgang ikke kunde se , en ny Natur , nye Øjne ; i den Henseende var de længe forud for deres Tid . Disse Billeder er lige saa klassiske nu som megen tidligere god Kunst , kun et Udviklingstrin ligger imellem , Naturen rigere , mere nuanceret , flere Sider af den opfattet , og Kunsten i Besiddelse af en Kapacitet mere , den hurtige Teknik , som gør Fastholdelsen af det momentane Indtryk mulig . Principet blev Peter Hansen tro hele sit Liv , uden nogen Sinde at indlade sig paa andre Eksperimenter . Det nye Syn og den nye Teknik delte han med andre , men hertil kom ualmindelige Anlæg , og en sjælden Renhed i Tanke og Smag ; hans Betydning skal maales ved hvor nær han med disse givne Midler kom Naturen . Hans Billeder taler for ham , 44 FORM OG SJÆL overalt er det Naturen der slaar igennem , derfor er Billederne saa forskellige , det er den og ikke ham der er Kolorist . Motivet , Lyset , Aarstiderne , Stedet , hvad enten det nu er Fyn , Italien eller Vesterbro , giver ham Farven . Ved Siden af et helt igennem blaat , kugleblaat , Billede som det af Havnemolen i Faaborg kan der hænge et som er helt igennem hvidt , et Vinterbillede , gennemtrængt af Sneens kolde Lagenfarve ; et andet af hans Billeder er smaragdgrønt , straalende grønt , og det er endda et Billede der hedder „November " , formodentlig en særlig November , hvor Løvfaldet er kommet sent og Græsset har holdt sig længe grønt , det sene Efteraarslys med den klare gennemsigtige Luft kan da give netop denne glaskolbeagtige , straalende Grønhed , man kan være vis paa det er en Farve der er set , en af det danske Vejrs Hemmeligheder opdaget og fastholdt . Mange af Peter Hansens Billeder har den danske milde Vinters Farver , Taage og blommefarvede Hegn , fine lila og rødlige Toner , f . Eks . det pragtfulde Billede af en Mose ved Holte , eller den mørke bryggende Luft der hænger over Tøsne , som i det uforlignelige lille Billede der hedder „Foraarssne , Kalekovej " . Det er ikke andet end en krum Vej gennem Marker ned imod nogle Træer og Huse , paa Markerne smeltende Sne med grønne Laguner af det allerede kraftige Foraarsgræs under , men det er et Vidunder af Naturiagttagelse , har netop denne rige Velsmag som hænger i Luften netop saadan en Dag , naar det vægelsindede danske Vejr paa sin lange sene Vej imod Foraar har haft et Tilbagefald og Grønt og Hvidt blander sig i den vaade , ferske Luft . Billedet , og andre af samme Finhed , leder Tanken hen paa Gottsehalk ; Intimiteten i dansk Land - PETER HANSEN 45 skab og dansk Vejr er blevet opdaget inden for det Slægtled han og Fynboerne tilhører . Uden at vedblive at inddele Peter Hansens Billeder efter Farven kunde saa mange andre omtales , simpelt hen fordi de er smukke , levende og ægte : et fuldkommen dejligt Billede som det fra 1896 der hedder „Husmandsbørn luger Roer " ; og der er da ogsaa to landligt søde Smaabørn paa det ; hvad der derimod ikke er i Titlen er det pragtfulde Landskab bagved dem , et Under af tidlig Sommer og Sol , kvægende Grønhed , Træers og Planters stille Formiddagslykke paa en Solskinsdag ; det er virkelig et af de sødeste og ægteste Billeder der nogen Sinde er malet . Hvor dejligt , dansk og ægte , er ikke Billedet der hedder „Markhegn " , en Sti mellem et Hegn og en moden Havremark , med vældigt Ukrudt , alle de danske vilde Blomster , et Stykke fynsk Grøde , rigtig banalt , hører man , hvis det ikke var malet af en Mester . Hvilken Lyspragt i Billedet af „Legende Børn paa Christianshavns Vold ! " Eller det høje sigtbare Foraarslys i „Hestene der holder Hvil , Brobyværk " , de vel malede Heste der staar med Mulen i Vognen , mens Bonden har sat sig paa Sækken med Saakornet , med en grønmalet Tejne paa Knæene , en hellig Stund i det agerdyrkende Danmark . Helligt og monumentalt , i ægte Forstand , er det store „Høstbillede " , Motivet tre Gange gentaget , fra Dyreborg , det kraftige fynske Landskab , skaaret ud i et Næs , med Bakker og et Sund , som Typen paa det danske Landskab , det klare , stærke , vaade Avgustlys , midt imellem to Høstbyger , Høstfolkene i Skaaret langs det modne Korn med Tidsler i — her har Peter Hansen samlet al sin Kunnen og koncen - 46 FORM OG SJÆL treret sin Smag , det er en Komposition der er ham værdig . Dansk Malerkunst er aldrig naaet højere . Den obligate Anklage mod Galeriet var her paa sin Plads ; Billedet hænger ikke dér . Lige saa udadlelig Peter Hansen er som Landskabs - og Figurmaler , lige saa svært har man ved at følge ham i det Par historiske Malerier i Kolossalformat han har forsøgt sig med , „Adam og Eva " og „Grevens Fejde " ; de røber en stor Uskyldighed , men Peter Hansen turde her have været uden for sine Grænser . Hellere vilde man dvæle ved det store Portrætbillede som hænger paa Faaborg Museum , og som der ikke var Lejlighed til at se paa Udstillingen , et Hovedværk i dansk Portrætkunst , med Svagheder , men heroisk gennemført . Et udmærket , farvefint Enkeltportræt , med en haarfint truffen Karakteristik er Portrætet af den nylig afdøde Fru Karl Madsen . Ypperligt , aandfuldt og sikkert er Portrætet af Maleren Philipsen , som Galeriet har erhvervet . Peter Hansens italienske Billeder , hans fremragende Akvarelkunst , vilde man gerne gaa i Enkeltheder om ; dog hele nærværende Artikel har kun antydningsvis kunnet nærme sig Opgaven , at redegøre for Peter Hansen som Maler . Men han vil leve længe ; en Fremtid vil tage Opgaven op . 38 FORM OG SJÆL HYLDEST TIL FRITZ SYBERG DEN store Syberg - Udstilling der har været at se paa Charlottenborg , og som nu er sluttet , burde tages som en Anledning for alle Kunstvenner til en Hyldest , en national Tak , til den sjældne Kunstner , hvis varige Betydning for dansk Kunst , dansk Kultur , her lagde sig for Dagen med et Eftertryk som aldrig før . Arbejder fra hele Fritz Sybergs lange , tilbagetrukne , men saa gennemførte Kunstnerliv fandtes paa denne Udstilling , fra de allertidligste Begynderaar lige op til de sidste , endnu vaade Billeder ; og sjælden har en saa harmonisk , fra første Færd naturbestemt og suverænt fastholdt Udvikling været set som i disse Billeder , der strækker sig over mere end en Menneskealder , helt ned imod Begyndelsen af Firserne i forrige Aarhundrede . Hvilke Forandringer er ikke foregaaet i Kunsten , i Smag , i Stil , i Retninger , siden da ! Paa Sybergs samlede Produktion ses det at Kunsten , den store Kunst , i Virkeligheden er uforanderlig . Gennem hele Kunsthistorien gaar en enkelt , hel Linje , lige fra de ældste Ægyptere op til Nutiden ; under den brydes det af Skoler og Mode , Forvildelser , Kunstnerpolitik , lige til Diktatur og Terror ; men den sande Kunstner kendes paa at han er i Linjen , han falder til med de Gamle . Et lo - 48 FORM OG SJÆL kalt Præg , et Stød af Tiden , skiller ham en Overgang tilsyneladende fra Traditionen , men det er den lille Tradition , Parolen , bagefter viser det sig at han er vendt tilbage til den store . Dette gælder ogsaa Syberg , han faar en Impuls en Gang for alle , fra de franske Impressionister , ligesom de andre Fynboer , lyse Farver , bort fra Atelieret og ud i Naturen , en Anvisning i Smag og Metode , og den fastholder han ; til den lægger han en Personlighed , noget jordfast og urokkeligt , en Identitet , der gaar gennem hans Frembringelser fra først til sidst ; i det lange Løb er det den der rangerer ham ind paa Linje med Kunstens Udvalgte . Den sande Kunst forbliver altid den samme . Al Fornyelse i Kunsten er en Tilbagevenden til den sande Kunst . Af Sybergs samlede Produktion har man et stærkt Indtryk af Enhed . Ikke at en Udvikling ikke har fundet Sted ; det lykkelige Fremskridt , der kan iagttages hos alle store Malere , fra den gennemførte , næsten lidende Grundighed i Begyndelsen , til den lette , hurtige Haand omsider , naar Mesterskabet er naaet , en Færdighed erhvervet sammen med Alderen , saadan som man kender den fra Tizian , Rembrandt , Velasquez , en saadan Udvikling gaar ogsaa gennem Sybergs Produktion ; hans første Billeder er faste , som de Gamles Forestillinger om Firmamentet , omhyggeligt og udførligt opmurede , Rum , Form og Farve støbt sammen ; de seneste er lutter Luft , et aabent , flygtigt , atmosfærisk Trylleri af Farve , der indeholder Lyset selv , næsten den øjeblikkelige Synsproces , der paa en magisk , ufattelig Maade er fastholdt paa Lærredet . Nogle af disse Landskaber er rene uefterlignelige Vidundere , af en Fortryllelse som man nu og da oplever i Naturen , men som man aldrig havde tænkt det muligt at genfinde i et Billede . 50 FORM OG SJÆL En Maler maa have opsamlet et helt Livs Erfaring , han maa leve længe , for at tilegne sig en saadan Lethed og rammende Fynd i sit Haandværk . Det er som om Stoffet selv er drevet ud deraf , og kun det rene Møde mellem Sjæl og Natur blevet tilbage . Og det er denne , med Evner og med Aar dyrt købte Metode man forveksler med Skitse ! Denne Raskhed efterlignes af Drenge , som mener at Mesterhaanden kan eftergøres , uden at der er gaaet et Livs haarde og vedholdende Tugt forud ! Men til Trods for at en Forskel i Haand og Maner kan paavises fra Sybergs første Billeder til hans sidste , fra de sammenmalede , ligesom harniskklædte Ungdomsarbejder , til de seneste , der er som rørt med Spidsen af et Vingeslag , er det mærkeligt at se hvor hans Kunst fra Indholdets Side hele Tiden er uforanderligt den samme , Intentionen fra første Færd klar . Hvad der er tilstræbt er ramt , hvad enten Opgaven har taget Tid , eller har kunnet løses i Flugten ; gennem alle disse Billeder fra en Mands Levealder gaar Indtrykket af og Bestræbelsen efter at gøre sig til ét med Naturen , dansk Natur ; han er hel , som Naturen er hel . Alle hans Billeder tilsammen efterlader et Indtryk af at Maleren paa et tidligt Tidspunkt vendte Ryggen til Publikum , med Ansigtet imod Motivet ; der er aldrig gaaet noget imellem Naturen og ham ! Næring , Lægedom for Sjælen var det at gaa gennem Charlottenborgs Sale , som har set saa megen Ufærdighed , og op - HYLDEST TIL FRITZ SYBERG 51 tage i sig denne Mands opsamlede Styrke , ligesom aldrig ytret , men gentaget , gentaget , gentaget ! Fra Aar til Aar lige tilsyneladende uanselig , men hvilken Virkning tilslut ! Hvor er nu Modemalerne , Selskabsmalerne , som gjorde Formuer , og paa hvem Ansigtet hang af Aandsfortærelse ? Hvor er Zorn ? Et overvældende Vidnesbyrd var denne Udstilling om Værdien af den danske misligholdte Jævnhed , i Virkeligheden et Jerninstinkt , som holder ved Tingene , mens den saa misundte og straalende Verdensmandskunst skræver over dem , har alle Fordelene naturligvis , men et Tiaar efter efterlader sig ikke andet end Rammerne . En overordentlig Karakter hører der til for at tage Følgerne af at staa i Baggrunden og producere , med eller uden Bifald , af ingen anden Grund end fordi man maa , uden Martyrium en Gang , et Levebrød ogsaa det , som man forsmaar ; man har en Gang for alle stemt sig ned , man har jævnet sig med Jorden , man er dansk . Hvad man i Almindelighed forstaar ved den danske Jævnhed skulde man , ved Betragtningen af Sybergs Kunst , forstaa om igen . Alle disse Billeder , der hænger Landet rundt og er Part af den daglige Fornemmelse hos dem der ejer dem , de var kommen sammen paa ét Sted ved denne Udstilling , og det var som om de bragte hele Landet med sig , hver for sig et Stykke dansk Natur , grebet i Nuet , tilsammen et Stykke dansk Tid , Aaret rundt , Aarene rundt , af det ene Aarhundrede ind i det andet . De burde være blevet sammen , der skulde være sat Segl paa Charlottenborg , man skulde altid kunne gaa hen og se disse Billeder paa ét Sted ! Nu er de spredt igen , men de der har set Udstillingen , vil 52 FORM OG SJÆL bevare Indtrykket af den som en Begivenhed , der ikke kommer igen , ligesom en Ættehøjtid , hvor alle Medlemmer af en stor udbredt Slægt kommer sammen og ses , én Gang og aldrig siden . De vil bevare Erindringen om at have været paa et højt Sted og set ud over Sybergland , et lille Land , et Lavland , ikke noget flot Land , upræmieret , men her sad han med 32 Tænder i Munden og malede , hans Arbejde var hans Glæde ; Synets Gave , Farve og Form , det var hans Himmerig , Lyset hans Filosofi ; Uafhængighed erstattede ham en Orden , Naturmenneskets Nøjsomhed hævede ham over Brutalitet og Hundekunster andre ofrer deres Tid paa . Han var Fynbo , det er en lykkelig Ø , det er Liv nok altid at sidde ude paa en Mark paa Fyn med en Pensel i Haanden . Det er vel ikke til at forstaa , for Godtfolk der fører et stort Hus , som man siger , og aldrig er i det ; for at holde det oppe tilbringer de deres Liv paa et Kontor eller spærret inde i en lukket Glasbil ; at en begavet Mand hele sit Liv igennem hænger med Tænderne ved en Pensel , uden nogen Sinde at drive det ud over en organiseret Arbejdsmands Indtægter , det lader sig ikke forklare paa anden Maade end at det sker . Der er her noget der sker ; Følgerne kommer frem bagefter , naar et Kunstværk begynder at gaa op i Pris . Man har set at slige Særlinge , som maaske boede Aar af deres Liv i en Tønde , ligesom Diogenes , eller i et Badehus , at de har toppet Markedet efter deres Død . Visse gamle Mestres Arbejder gaar op i Millioner , og her kommer da endelig Millionæren med , nu begriber han lidt af det ! Men Pokker saa svært at jugere , mens Maleren lever ! Det hænder af Mæcener kommer til at hænge ved Rammerne ! Mæcenvirksomhed og Assurance burde gaa Haand i Haand for at sikre sig mod Tab , naar man har taget fejl ; og den lykkelige Forbindelse er da ogsaa blevet set . Hemmeligheden ved den kunstneriske Haardnakkethed , der ikke lader sig forstyrre af Sidehensyn i nogen Form , er nok den at det er den eneste virkelige Maade at leve Livet paa uden at blive narret , af Tilsyneladelser , af Ejendom , som man samler for andre , af Magt , som man bliver en Stakkel af , af Ryet , som er et andet Ord for Hunger . Kunsten aabner en Mulighed for at passere uvanskabt gennem Tilværelsen . Udødelighed , som man snakker om — der er Udødelighed i Kunsten , ikke alene fordi den bestaar , et Spor man lader efter sig , dog hvad er det for En mens man lever , men der er Udødelighed i at frembringe , Kunstneren er i et gammelt Selskab , et langt Liv , det forgaar ikke , det er Menneskehedens store Nu , Ansigt til Ansigt med Naturen , den eneste Varighed der eksisterer . Den samlede Udstilling af Sybergs Arbejder gav et Helhedsindtryk der bekræftede hvad man ellers i det enkelte havde været klar over , at han hører ind som en Arvtager og direkte Fortsætter af dansk Kunst , den bedste nationale danske Kunst , Købke , Skovgaard og Lundbye ; Landet skabte dem , og de har skabt Landet . De Uger hvor Sybergs Udstilling var at se var Aarets mørkeste og skumleste ; ikke ret mange Mennesker saá den , Skade for dem ; kun et Par Timer om Dagen kunde man se noget deroppe ved Dagslys . Der var noget for Syberg betegnende deri , Modgang som han har haft saa meget af at han er for haard til at føle det , Ugunst til det sidste ; men alle hans Bil - 54 FORM OG SJÆL leder hang nu deroppe , halvt eller helt uset , en Pragt han havde givet fra sig , hvad skulde han have at tilføje mere ? Syberg er aldrig kommet til Godtfolk ; Godtfolk faar komme til ham ! Kun ved Jubilæer , Fødselsdage eller paa Hundredaarsdage fejrer man fortjente Mænd , som om det runde Tal er det eneste man har begrebet , en Lejlighed til endelig at hænge Mesteren op sammen med Almanaken . Syberg er for stoisk og spartansk en Mand til at nyde Popularitetens Kringle ; men man skulde paa en ganske almindelig Hverdag tænke paa at hæve Landets Anseelse ved at hædre en af dets beskedneste og mest udmærkede Sønner . HYLDEST TIL FRITZ SYBERG 53 PIGEN MED SOLSIKKERNE TIL ET MALERI AF MICHAEL ANCHER ET af Michael Anchers smukkeste Billeder , „Pigen med Solsikkerne " , som han selv ejede til sin Død , kan man nu se paa Kunstmuseet . Det er et temmelig stort Billede , Portræt af en ung , meget blond Pige , som bærer en Buket Solsikker i en Kobberskaal ind i en Stue ; Buketten er saa stor at den skjuler den halve Figur . Billedet er kraftigt og meget gennemført malet , i en Stil som ikke er paafaldende præget hverken af Skole eller af hvornaar det er malet , et godt , helt Portræt , saadan som mange solide Malere i alle Kunstperioder har efterladt sig af deres Tid ; Ingen vilde dog være i Tvivl om at det er en Ancher , og det kan vel ogsaa nok regnes ud at det er malet for et halvt Hundrede Aar siden . Bedømmelsen af Billedet som Kunstværk skulde ikke gøres afhængig af en Sammenligning med senere Tiders Kunst ; overfor Nutidens mere udviklede og snævrere Krav til et Kunstværk som Farve , for Farvens egen Skyld , vil Anchers Billede sagtens falde igennem ; koloristisk set er det ikke velbehageligt som Helhed , de store grimme Solsikker og Kobberet , i sig selv altid en simpel Farve , med samt det lyse Pigehoved og andre Enkeltheder , synes ikke heldig sammenstillet og er ført op med en unødig Haardhed , en ren Jernbuket ; 56 FORM OG SJÆL luftigt er Billedet ikke , det unge Pigehoved næsten mere modelleret end malet . Og dog er det sandsynligt Maleren har ment noget med Kompositionen , Skalaen fra den raa Kobberfarve over Solsikkernes Orange til det lysegule , næsten grøngule Pigehoved , i hvert Fald det fremhæves ved en Kontrast , og naar man er bleven slaaet af hvor lys og yndig den unge Pige er ser man kun hende og lader Solsikkerne være Solsikker . Disse tekniske Bemærkninger , afleveret mens man staar paa et Ben , skal kun tjene til at henvende Opmærksomheden paa Pigen . Naar den nødvendige , eneste saliggørende Eksegese med Hensyn til Farven er sket Fyldest tillader Nogle sig endnu at interessere sig for hvad et Billede forestiller . Et Maleris ældste Hensigt , at forevige en Genstand , vil nu næppe uddø , i hvert Fald den vil holde sig , ved Siden af spektrale Kompositioner , der Ingenting forestiller ; Naturen vil dog aldrig drive det til et Køn , der vil nok altid blive ved at være to . Interessen for Genstanden er i dette Tilfælde noget ud over Kunsthistorien og ind i Etnografien , den unge Pige paa Anchers Billede er en Type og giver som saadan Anledning til en Betragtning , foruden at man er umiddelbart forelsket i hende , en stor haabløs Kærlighed , lige saa haabløs , en fængslet Storm i ens Hjerte , som det Sværmeri man har baaret for the princess of Denmark , Christian II ' s Datter , malet af Holbein . Den unge Pige paa Anchers Maleri er en Skagbopige , en Fiskers eller Bondes Datter , hun var Tjenestepige i sin Tid hos Maleren , af Almuen , og vendte tilbage til Almuen ; den pure , skære Ungdom paa Billedet hører en uigenkaldelig Fortid til , men vil bevare sig saalænge Billedet varer . 58 FORM OG SJÆL Den haardnakkede Energi hvormed Portrætet er gennemført som Portræt har noget af Skaberens Fuldkommenhedstrang , en ensom Lidenskab , Ancher har villet at denne unge Pige paa et Lærred skulde se ud som hun saa ud . Det er uden Tvivl lykkedes ham . Men det er ikke et Individ alene , man kan læse sig til en Menneskeart samtidigt . Modellen til den unge Pige paa Anchers Billede har været overordentlig blond , af en egen Slankhed , en fintbygget Type , som er mig bekendt fra Jylland , en lokal Variant , har jeg næsten haft Indtryk af , som om mange spredte Individer langt ude tilhørte en og samme Familje . Den forekom i min Hjemegn , Vesthimmerland , hvor jeg har staaet den nær , og jeg bilder mig ind Typen er knyttet til Limfjorden , Kysterne rundt , med Rod muligvis oprindeligt i en Fiskerbefolkning . I Harboøre , helt ude ved Havet , genfinder man Typen , og altsaa ogsaa paa Skagen , som om der har gaaet en Udbredelse langs Kysterne af den samme Slags Folk . Ogsaa andre Træk , vanskelige at gøre Rede for , synes at knytte en over det nordlige Jylland spredt Befolkning sammen , Kulturtræk , man kunde fristes til at tale om en Limfjordskultur , og en Limfjordstype , hvortil man ogsaa langt ude vilde regne Skagen ; Fiskertypen dér gør ganske det samme Indtryk paa mig som Bønder der er mig bekendt fra Himmerland , ogsaa i Sprog og Væsen . Ancher har en stor Fortjeneste som Maler , bortset fra det rent maleriske , af at have bevaret en nordjydsk Type i sine Skagensbilleder ; antropologisk og nationalt vil PIGEN MED SOLSIKKERNE 59 de bevare en ganske særlig Betydning . Det er en blandet Befolkning , ofte rødblond og fregnet , et lyst og et mørkt Element er gaaet op i den . Undertiden forekommer den lyse Type rent , og saa er det man er stillet overfor en saa ekstrem Blondhed som den unge Skagbopige paa Anchers Maleri , fuldstændig hvid , vintergæk - hvid i Huden , fint grønlig i Skyggen , og med det lyseste Haar , som Sølv og Guld legeret sammen , hvide Øjenhaar over blegblaa Øjne , et ganske eget blondt Blik , som gaar sammen med et ganske eget blondt Temperament — hvor mange kender det i Grunden ? Typen saa ren er en Sjældenhed ; naar man staar overfor den bliver man ganske særligt vitalt grebet og bevæget , den er Racens Drøm . I Almindelighed er selv blonde Folk i Jylland ikke netop hvad man vilde kalde smukke , som oftest defekte , ordinære , mærket af Krydsning , eller Indgifte , eller andet Forfald , som Gennemsnittet af en Befolkning hvor man saa kommer . Men en oprindelig , hel og ægte Type slaar nu og da igennem , og saa er det man staar overfor hvad Tyskerne kalder en Dorfschdne , Englænderne en belle , laant fra Fransk , Landsbyens udkaarne Skønhed , det vil sige Racens Ideal , alle beundrede Træk en sjælden Gang samlede i et Individ . I en vis fjern Familjelighed vilde jeg kalde Pigen med Solsikkerne jydsk ; men ellers er Typen jo udbredt , findes ogsaa paa Øerne , i Norge og Sverige , det er den nordiske Race i Renkultur , ofte nok beskrevet ; man kan gaa til Nordtyskland efter den , til England og Nordamerika . Oldenborgerne tilhørte den . I svundne Aarhundreder var den mere ublandet end nu ; paa gamle Malerier af dansk Adel , i stive Klæder og 60 FORM OG SJÆL med Ansigtet indrammet af Gyldenstykkes Huer , med en ganske lille Filthat siddende skævt ovenpaa , kan man finde den samme vintergæk - hvide Hud og de ejendommeligt nøgne Øjne , blegblaa med hvide Frynser over — Ingen forekommer en saa bekendt , hemmelighedsfuldt bekendt , skønt de stive Damer har været døde i tre - fire Hundrede Aar . Pigen med Solsikkerne leder Tanken hen paa saadan en svunden Tid , da Racen var yngre , det er Almueoprindelsen der gør det , noget uforløst og stumt i Udtrykket , hun er hvad man kalder mut , Fromhed som gør sig stiv ; og hvor man har kendt det , hos smaa Bønderdøtre man en Gang gik i Skole med , en Form som simpelthen maa være arvet , mange Slægters Form , et i Tilbageholdenhed , for Livet , næsten til en Stivnen af Rygraden , begravet kvindeligt Væsen . Men en større naturlig Livslyst og indre bundløs Varmemængde end hos denne Kvindeart gives ikke . Man taler saa meget om „Indstilling " , en af det nyeste Nye , Radioen , afledet , allerede opslidt Glose , en Gang har man vel ment Bølgelængde dermed , Svingningstal som forbinder nogle Grupper og skiller andre ad ; i Naturen , mellem Kønnene , har der altid gjort sig en saadan Indstilling gældende , i Nerve - Tiltrækning ; en hemmelig , mægtig Bølgelængde er bestemmende for Valget , kaster ud i vild Forelskelse , eller fjerner uoverstigeligt fra hinanden ; det er den blinde Vej ad hvilken Elementer , som Naturen vil holde sammen , finder hinanden . Den unge Pige med Solsikkerne har et højt , fint Svingningstal , en Node som fra Sfærerne ; grove Nerver , hos Folk af Rangklasserne i andre Henseender , vil ingenting fornemme ; men det vil ringe i Ørene PIGEN MED SOLSIKKERNE 61 paa en som ellers kan være en Bondekarl . Eller Forholdet kan være vendt om . Hvem det saa er , for to af forskelligt Køn der svinger ens , paa denne samme høje , lyse Node , for dem gror Kærlighedens hemmeligste og sødeste Blomst . Billedet af Pigen med Solsikkerne hang i en af Stuerne hos Ancher i hans Bolig paa Skagen ; jeg ved ikke om han havde beholdt det af særlige Grunde , eller fordi han ikke havde truffet at sælge det , men for Besøgende der saa det . blev det en Bestanddel af det Ancherske Hjem , et mærkeligt , fornemt Kunstnerhjem , en Gang Inspirationens og Arbejdets Esse , og Ak , allerede nu tilhørende Historien ; Billedet bragte ved sit Motiv de tidlige unge Skagendage tilbage da Ancher var med til at opdage Skagen og Skagboerne ; Ungdommen er ikke mere ; Michael Ancher er ikke mere . Hans Hus laa paa den flade magre Skagensstrand , i en Udkant af den spredte By , ganske nær Søen , Læbæltet i Haven forkrøblet og med skoldet Løv af Vinden , Træværket i Laagen bleget af Vejret ; men indenfor Laagen førte en Sti gennem Haven , hvor Træerne stod beskyttet og lunt ; og herinde laa velgemt de gamle Bygninger , med teglhængte , omhyggeligt kalkfugede Tage , saa karakteristiske for Byggemaaden paa Skagen , som kræver noget paa Taget at staa imod med . Inde i de store rummelige Stuer havde Kunstnerparret Ancher alle deres Billeder , naar man saa dem med Aars Mellemrum altid i samme Orden , en Opstilling som paa et Museum , lange Aars Arbejde og Uro som var kommen i Ro . Bevægelighed som var bleven til Form . Og her traf man Michael Ancher , en Mand med megen Form , hans egen , en Statelighed som han opretholdt , selv efter at Skrøbeligheden var krøben ham i Klæderne og havde udhulet det en Gang saa stoute Tømmer . Den sidste Gang jeg saa ham , ikke lang Tid før hans Død , han var da højt oppe i Halvfjerserne , havde han allerede haft et af de forberedende Slagtilfælde , som endte med at bryde ham ned , havde rettet sig , men var svag i den ene Side ; han skjulte det , næsten , ved kun at hvile paa det raske Ben , støttet til en Stok , naar han stod op , saaledes modtog han sine Gæster , rank , den gamle Ancher , ikke til at mærke paa ham at Døden havde rørt ved hans Hofte . Bevæge sig gjorde han med den yderste Langsomhed , saa ubemærket at man oversaa Skrøbeligheden ; med gammeldags Formfuldendthed bragte han sin Person totalt i Baggrunden til Fordel for Gæsten , som tidligere , belevne Slægter var , en Anstand der ikke kunde opgives ; formløs er man nu , men blander sig lettere med hinanden . Ved Tebordet , som blev dækket ude i Haven , paa en dejlig solet Julidag , sad Ancher og holdt Konversationen oppe , opmærksom , levende , med Øjnene fra den ene til den anden ved Bordet ; end ikke en Skygge gik nogensinde over hans Træk , skønt de dog var mærket af en Bleghed , som sagde at man saa ham for sidste Gang . Saa længe man levede skulde der leves . Ogsaa Selskabelighed var for den Slægt en Opgave , som de førte til Ende . Hans Træk var ikke mærket af Alder , men af Aarene , han var slidt op . Personligheden forblev urørt , det Ancherske stærktbyggede , men indenfra nervøse Fysiognomi , med de PIGEN MED SOLSIKKERNE 63 ejendommeligt knikkende Bryn , man saa endnu paa ham hvor Arbejdet gennem et langt Liv havde arbejdet i ham . Lidt til Siden i Haven stod en lille Ø af vilde Blomster i det høje Græs , tyndt og langstrakt under Skyggen af de løvede Træer , en Sommerø , Nuet , det lykkelige Nu , den sidste Sommer Michael Ancher saa . 62 FORM OG SJÆL ADAM OEHLENSCHLÄGER OEHLENSCHLAGER SOM HUMANIST DE hundrede Aar der er forløbet siden Oehlenschlågers Digterkroning i Lund , i 1829 , giver Lejlighed til i Korthed at overskue hvad Tiden bar i sit Skød den Gang , og hvad den senere har fuldbyrdet . Selve Oehlenschlägers Karakter og Betydningen af at netop han udvalgtes til den ypperste Bærer af nordiske Traditioner , af en anden nordisk Kunstbroder , med en høj aandelig Horisont og et ædelt , bevæget Gemyt , Esai ' as Tegnér , lader sig afrunde og bestemme nu , med Forbigaaelse af Datidens literære Pennefejder , som har givet den store Digters Skikkelse til Eftertiden i en Forvrængning ; det er jo før set at der af Ægirs Gilde ikke er blevet andet tilbage i Folkemunde end Lokes Infamier . Som kunstnerisk Frembringer vil man nu ikke mere bedømme Oehlenschlager i Lys af hvad Ubenaadede mener om ham , man vil i ham se et Spejl af hans Tid . Og han var helt og holdent et Barn af Tiden ; et Snit gennem Perioden fra 1779 til 1850 blotter Forudsætningerne for hans Geni , og for hvad man ufølsomt har opfattet som hans Fald . Oehlenschläger spænder over to Aarhundreder , to væsensforskellige Epoker ; som Barn lever han endnu i Paryktiden , Enevældens privilegerede Tidsalder ; ved sin Promotion i Lund , da han var 50 Aar gammel , var han iført lange Benklæder , en borgerlig Dragt , som Tiden endnu vedkender sig . Til aandelig Bevidsthed , i store uklare Former , kommer den unge Oehlenschläger under Revolutionen og Napoleon , afstemmes af det Nybaarne og Urolige i Tiden , som finder Udtryk i hans Aladdin , den Uprivilegeredes Haab , Eventyrerens Apoteose ; hans Alderdom falder sammen med Forstemtheden og Tonløsheden under Reaktionen i Evropa . To Aar før sin Død oplevede han 1848 Signalerne fra Ungdomstiden om igen , og Friheden denne Gang bredere placeret end i Eventyrtiden , Konstitutionerne der begyndte at afløse Enevælden ; men da havde Livet ikke nogen Fortsættelse for ham mere . Og dog , hvis man vedblivende fastholder den gængse uelskværdige Forestilling om den ældre Oehlenschläger som blot korpulent Person , Konferensraad og Hofdigter , overser man hans Takt og glimrer ikke ved sin egen . Maa jeg i denne Forbindelse fremdrage et glemt Digt af Oehlenschläger , skrevet efter Julirevolutionen i 1830 , altsaa Aaret efter at han ved sin Digterkroning i Lund , i manges Omdømme , havde modtaget Stemplet som den endeligt og for altid afsvalede Vulkan , hvis Isse , som Vesuv i sin Tid , bar Vinstokke , men ikke udslyngede Ild mere ; jeg anfører Digtet i sin Helhed , et besynderlig knudret og knurrende Digt , men med ikke saa lidt underjordisk Ild under : Til Humaniteten har han kaldt det : ADAM OEHLENSCHLÅGER 65 De vilde gerne myrde dig herneden , Huldsalige Engel ! træde paa din Hals ; Men Kjærlighed og Freden Er ej for Mord tilfals . En billig Frihed kan os kun betrygge For Barbariets Ravnenat ; Med Lov skal man Land bygge ! Har paa sit Domhuus selv en Konge sat ! For treti Aar et Folk nedtrykt i Støvet , Af slappe Hovmods Overmod , Al Borgerret berøvet , Sig styrted i sit eget Blod . Men arme Flok , henlokt i Frækheds Snare , Snart misted hver en ærlig Mand ; En nedrig Pøbelskare Blev atter dets Tyran ! Tyran og Pøbel ! — hin en Boaslange , Som sluger levende sit Rov ; En Hydra denne : Hovederne mange , Men begge uden Lov ! Gud frie fra begge ! Oprør Krigen vakte ; Bedrifterne da veksled snelt , Og Giæringen frembragte En stor og sielden Helt . Han døde Robinson . Men Adelskaren , Som gik med Kræmmerkurven nys , Kom hiem , da endt var Faren , Og gav sig Broderkys ! Den gamle Fordom hæved Nakken atter , Retfærdig Frihed blev forhaant , Og Himlens ædle Datter , For intet Skældsord skaant . 66 FORM OG SJÆL Man svor til Loven , men man brød den gierne , Da man Kartoven fik i Vold ; Og bort man vilde fierne Humanitetens Old . Bastilien og Richelieu tilbage , Det Kirken var , det var den Helgen stærk , Som Ultra skulde tage Til Mønster for sit Værk . En indisk Kaste skulde nu fortrænge Som før , Fortieneste , Talent , Begeistring skulde bort sin Harpe hænge , Og Løgn kun staae paa Prent . Skyd dem kun ned ! I har jo dets Kanoner , Skyd Folket ned , saa tier Folkets Ret . Saa lød de frække Toner I Hovmods sidste Spræt ! Kartoven skiød — dens Lyd blev til en Torden , Hvorved Tyrannen selv forsvandt ; Og Enighed og Orden Igien et Fristed fandt ! Uskyldige ! som sank for Morderhænder ; I Overmodets Glavind brød ; Humaniteten tænder Sin Fakkel ved Jer Død ! Som man ser , i kort Form Indbegrebet af Datidens Historie og Oehlenschlågers indre Historie — ikke uden en Berøring heller endnu med vor egen . Hvad hundrede Aar vilde bringe kunde Oehlenschlåger ikke se , vi kan se det : det store Folkehaab , som gryede paa Grænsen mellem det attende og nittende Aarhundrede , og som svingede mellem vekslende Ekstremer , saa Tyrannen , saa Pøbelen , saa Ty - 68 FORM OG SJÆL ranneti igen , som Oehlenschlager ædrueligt og fuldkommen rigtigt betoner , det er blevet indfriet i det tyvende Aarhundrede , til Dels under Verdenskrigen , som saá tre store Kejserriger blive forvandlet til Republiker . Oehlenschlager oplevede ikke Folkefriheden , det er muligt han heller ikke vilde have genkendt den i den Form hvori den kom ; men han bar i sig et Begreb der til enhver Tid har Gyldighed som Frihedens Forudsætning , saa ofte udsat for at gaa tabt mens man rives derom , det er det han kalder for Humanitet . Den laa under saavel hans Ungdoms Begejstring som hans Manddoms og Alderdoms Ro , hans Modenhed , som man vulgært har stemplet som Magelighed , i human Følelse og Overbevisning blev han sig selv tro hele sit Liv . Det kan siges at han gik i Enevældens Sold , men til hans Forsvar maa det da ogsaa anføres at den mødte ham i Frederik VI ' s humane Person , en patriarkalsk Forstaaelse snarere end noget Tjenesteforhold . Oehlenschlagers Menneskelighed er han blevet dadlet for , han forsmaaede Koturnen ; i en Tid der tog f . Eks . en Victor Hugo alvorligt , kunde man ikke tilgive Oehlenschlager at han ved ingen Lejlighed skabede sig . Endogsaa at han blev gammel hoverede man over , han maatte ikke blive gammel og fuldbyrde Naturens Orden , han havde blændet som ung , man kunde ikke glemme Ynglingen , Aladdins Glorie — og kanske havde han ogsaa gaaet noget rigeligt med den i sin Tid . Men Sandheden bliver dog den at Oehlenschlagers Liv artede sig netop som det maatte , den Tid hvori han levede lukkede sig om ham som en Ring . Han var født under Rokokoen , havde sin Blomstring under Empiren og gik i Frø sammen med en Tid ADAM OEHLENSCHLÄGER 69 og en Stil som saa betegnende har faaet Navn efter Borgerkongen Louis Philippe . Dog Humanitetens Idé førte han med sig gennem hele sit Liv , en Eftertid har set den blomstre igen , overleveret til andre . Som Ynglingen , som Elskeren staar Oehlenschläger med Forkærlighed for Eftertiden den Dag i Dag ; og hvad er heller mere foraarsagtigt og bedaarende end Langelandsrejsen , eller Aarets Evangelium ? Sommerligt , fuldt udfoldet og mættet med ovendaadig Vækstlighed er et Digt som Nordens Guder . Men selv fra Oehlenschlagers Vinter , de matte Aar , har man et af rolig Betydning præget Værk , Oehlenschlagers Erindringer , et Monument for Sproget , uforgængelig Prosa , og et Vidnesbyrd om en human Aand , uanstrengt , uden Gebærde , men suveræn , hvilende i sig selv , hvad saa en Samtid eller en Eftertid kunde finde for godt at mene om ham . Den Oehlensclägerske Humanitet , som man med et mistænkt Ord fra Louis Philippe - Tiden kunde kalde for juste milieu , det er Literaturen , Aanden , Menneskehedens Erindring , overleveret inden for Videnskab og Kunst , det er just den i Tingene hvilende Betragtning , som ikke ønsker at gøre Udsvingene med , naar Tiden dingler imellem Tyrannen og Pøbelen . I det lange Løb vil den hævde sig . TIL PORTRÆTER AF OEHLENSCIH LÄGER Her skal Oehlenschläger mindes gennem et Blik paa Portræter man har af ham , hans Person og Karakter ; i Betragtning af hvordan man har værdsat ham , udenfor de 70 FORM OG SJÆL sædvanlige mekaniske Distinktioner , bliver det til en Apologi for Oehlenschläger . Af de eksisterende Oehlenschläger - Portræter er her udvalgt fire , som de mest karakteristiske , af Datidens Kunstnere , et fra Ungdomstiden af Riepenhausen ; Gertners Maleri , og en Radering af ham , begge som ældre ; samt Roeds Maleri , ogsaa fra de senere Aar . Disse Billeder træffer øjensynligt det portrætlige og giver tilsammen en Forestilling om hvordan Digteren har set ud . Indtrykket kan suppleres med Thorvaldsens Buste , et udmærket portrætligt Dokument , andetsteds udførligt beskrevet ; C . A . Jensens Portræt derimod er der ikke taget Hensyn til , da det forekommer mig mere præget af en for Maleren ejendommelig Maner end af Modellen . Riepenhausens Portræt er af den unge Oehlenschläger , her gengivet efter et meget vellykket Litografi . Dragt og Stil fører det hen til omkring 1800 , det unge Aarhundredes Begyndelse , Revolutions - og Napoleonstiden , den unge Werther og den unge Steffens ' bevægede Tid , Følelserne og Naturfilosofien , den borgerlige Løftelses Tid , Luften da Digte 1803 blev til , og Aladdin , . Lykkedrengen , blev til ; og det lyser altsammen ud af dette vidunderskønne , straalende Ynglingehoved . En hel Slægt maa have set saadan ud , Moden , Dragten , det aabne Skjortebryst med det nyvaskede stivede Kalvekrøs og „Fadermorderne " , en ny luftig Properhed efter det attende Aarhundredes indemurede Halstørklæder og Frakker med Snus ned ad , man kender andre malede Familjeportræter i samme Stil , Moden var evropæisk ; men det er som om den unge Oehlenschläger er den eneste der er bleven tilbage af hele Slægtledet . Han overlevede , han blev jo saa berømt , han havde Aand . 72 FORM OG SJÆL Ja andre Familjeportræter fra samme Tid kan ogsaa fremstille unge Folk , men ligesom slukte af Tiden , de ser ikke ud som om de havde levet , de havde ikke Gnisten , Tiden ser tilbage paa dem nu kun som Oldefædre . Den unge Oehlenschläger er som overgydt med Sjæl , denne unge friskudsprungne og friskafbildede Mand ser ud som et Taarn af Ungdom , farvet af Livets Morgenrøde , blomstrende sund og drengesmuk , med dejlige Øjne , dertil gennemlyst af genial Tilfredshed , den unge Digters Bevidsthed om indre uudtømmelige Kilder . Geni var Datidens religiøse Glose , og et Geni har man for sig her . Han har jo været smuk , med de glatte rene Træk , allerede lidt hen imod det fyldige , for smuk maaske , som om der stak noget af et Fruentimmer i ham , ved Betragtningen af Portrætet føler man Trang til at have kendt hans Søster ; noget vist skuespillerpræget hænger ved Trækkene , ikke helt tilfældigt , han havde været ved Scenen og stod hele Livet Teatret nær ; nogen Idrætsmand var Oehlenschläger som bekendt aldrig , i anden Retning „markeret " var han heller ikke ; og dog vil man ikke nægte Arten af den unge Oehlenschlagers Skønhed sin Beundring , den havde noget af Barnet , som jo ogsaa svarede til noget i hans hele Temperament , den har noget af det rene Menneske , hvilket han var i Anlæg ; han kom som en Manifestation af Ungdom , og Ungdomsportrætet af ham er den evige Ungdom , et Monument for sig selv , hvad der saa siden blev af den unge billedskønne , lykkelige Person . ADAM OEHLENSCHLÄGER 67 I Udtryk og vital Overdaadighed leder Billedet Tanken hen paa de Vilde , Sydhavsboerne , snarere dog i en svunden Tids romantiske Opfattelse end vor egen , men det har noget animalsk , primitivt , hjorteagtigt , noget ursundt , som man kender fra Børn , et Udtryk som hænger sammen med fuldkommen Sundhed , en genial Fysik , om man turde sige saa , Organer og Sammenspil i en saa gnidningsløs Orden at Livet mærkes kun som Sjæl , indre lykkelige Udbrud ; det er jo ogsaa Nøglen til den unge Oehlenschlägers Eruption som Digter og det Indtryk han gjorde paa Samtiden . Naturbarnet ytrer sig en Gang imellem , et Fnys af Helbred , som faar Medicinflasker til at vælte , Tidens Hovedpine og Kvaksalverkunster ; hvordan Helbredet ser ud kan man hundrede Aar efter se paa Riepenhausens Portræt af den unge Oehlenschlåger . Det er det almenmenneskelige ; om Individet , Typen og Racen nærmere naar der har været set paa den ældre Oehlenschläger . Tager man Gertners Portræt for sig af den modne Oehlenschläger , Konferensraaden og Professoren , med Ordner paa Frakken og Kommandørkorset paa Skjortebrystet , ser man hvordan Geniet er kommen til at se ud , efter at Alderen , Hæderen og Niddet havde naaet ham . Den gængse vulgære Opfattelse af Oehlenschläger , allerede i hans Levetid , og efter den , som officiel , forspist Skydebanedigter , kan her hente Næring for sit monotone Vid , han er virkelig tyk ; det ser ud som om endogsaa Maleren har vidst saa meget og ladet Olien flyde ekstra i den Anledning . Billedet er ikke elsk - værdigt , og man danner sig en Formodning om at Oehlenschläger heller ikke har været elskværdig , da han blev malet , en lille Krig har maaske staaet mellem ham og Maleren ; fra anden Lejlighed ved man at Gertner ikke var nogen synderlig følsom Mand . ADAM OEHLENSCHLGER 75 Betragter man med det samme Gertners Radering har man et ligefrem synligt Indtryk af at Digteren har vendt Siden til ham , unaadig , og at Maleren inspireret har tænkt : saa skal han sgu ogsaa nappes saadan som han ser ud , i fornærmet Profil ! Den meget dygtige Tegning giver med Malice og Finhed , fotografisk nøjagtigt , Oehlenschlager i Hverdagsbelysning , Overfrodigheden og Nedbrydningen som Aarene har begyndt , de hængende Kinder , Forstemtheden om Næse og Mund , misfornøjede , lidt ulmende Øjne , det er det Oehlenschlägerske Forfald til Ekstrem , Oehlenschlager beluret ; og man kan gøre sig hvilke Tanker man vil i den Anledning , Skadefryd eller Sorg , alt som man er anlagt til . Kun det kraftige Haar vidner endnu om en ubrugt Reserve af Natur , men det er ikke Ungdomsportrætets sortglinsende , af Geni salvede Lokker , oprørt som af store Inspirationsstorme , det er børstet tørt frem over Ørene , en ny Tids Mode , Borgerskabet som ordnede sig , efter Frihedsrusen og det ukæmmede Haar under Revolutionstiden . Den unge Vildmand , Sydhavsboeren , Rousseaus „ædle Vilde " , Naturmennesket , er ikke mere , i Stedet er traadt Professoren og den noget trætte Tragediedigter og Middagsherre . Ja , kan man blive ved at være tyve Aar ? Oehlenschlager skabede sig da ikke i den Henseende , han blev gammel da han blev gammel , hoppede ikke ungdomsfrisk med forlorne Tænder klaprende i Munden til det sidste . Hvad skal man sige , det er set før at Frodighed i Ungdommen bliver til Embonpoint , derover skulde man ikke aldeles forglemme den samme Mands Fortjenester og smukke Udseende da han var yngre . Et nedrigt Land at være offentlig Person i , Samtiden var som rasende efter at faa den aldrende Mand rendt ned , hvis hele Brøde var at han havde skænket Landet en uforglemmelig Ungdomspoesi . Hvornaar har ikke Lavkasten luret paa ethvert velklædt , vasket , habilt Menneske ? ADAM OEHLENSCHLGER 77 Det store malede Portræt af Gertner er helt den officielle Oehlenschlager , med Facaden til , bred og muret , fortificeret med Ordner , det faste Hoved lidt afvisende skruet ned i Flipperne , en smuk , værdig Embedsperson og Familjefader ( havde man ventet at han ogsaa med Sværvægtsalderen skulde blive ved at bisse paa Dyrehavsbakken og knipse Versefødder med Fingerspidserne ? ) Hvad angaar den saa udskregne Velernæring , og de sultne Samtidige der ikke undte Oehlenschlager hans Stadier , hvilket er ethvert Menneskes , at have været ung , og at ældes , gik de ikke al Kødets Gang ogsaa ? — saa havde de jo end ikke Gaver for at give Ondskaben Form , ud over Pøbelens eneste Evne , Gentagelsen , Oehlenschlager selv maatte til for at lægge dem Udtrykket i Munden , med den Slagkraft i Sproget som ene han havde ; med en egen forbitret Ironi har han gjort det i det Vers i Nordens Guder hvor Loke haaner Brage ved Ægirs Gilde : Jeg kender dine Dyder : I Ro du sanker Talgen , Med rustne Sværd i Balgen Du , Bragi Bænkepryder ! ADAM OEHLENSCHLGER 73 Ikke sandt , det skulde det literære Kobbel om ham have fundet paa ! Det var at lægge dem Vaabnet i Hænde . Slog de Øjnene ned ? Og han tilføjer med Yduns Mund : Saadan tør du forhaane Den Gud , som glæder Jorden ! Hvis høje Quad i Norden Husvaler som en Maane ? Som Nidingsværket dræber , Som danner God af Grum ; Som aabner Elskovs Læber ; Giør han ei Ondskab stum ? Nej , han fik ikke Ondskaben til at forstumme . Men i disse Strofer , som de andre ikke kunde have formet , gør han selv op som Aktor og Defensor i sin Sag . Selverkendelse var ham ikke nægtet . I Ro du sanker Talgen ! Bragi Bænkepryder ! At ikke Revuforfatteren J . L . Heiberg gjorde slige Fund ! Saa kunde det være ham man havde husket , og Oehlenschläger man havde glemt . De der ikke har sat hele deres Kapital ind paa Ungdommen vil foretrække det stærke , fasttømrede i Manddomsportrætet for Ungdomsportrætets hvalpeagtige Charme , saa forsovet og sød i Blodet som den unge Gæk ellers er . Man lever for alle sine Aldre ; den udvoksne Mand har dog det fremfor Ungdommen at han ogsaa har været ung , hvorimod Ungdommen ikke har været gammel . Hvis man ikke endnu stødte paa Eftervirkninger af den smaalige Forfølgelse Datiden satte i Værk mod Oehlenschla - ADAM OEHLENSCHLÄGER 79 ger , var der ingen Grund til at optage en Genforfølgelse af hans Fjender , som jo nu for Størstedelen er glemt ; men alene det at Literaturhistorien aldrig beskæftiger sig med andet end „Fejden " , gør det nødvendigt endnu en Gang med Energi at udskille den som uvedkommende , hvis man endelig omsider vil bedømme Digteren ud fra egne Forudsætninger . Et uanstændigt Ekko endnu hundrede Aar efter gør sig til Medskyldig i hvad en Hob af Smaakøbenhavnere i sin Tid sladrede sammen om Oehlenschläger . Det var jo dem der etablerede den Nimbus af Overvurdering , Mennesket set fra Grøften , som de saa siden hadede og forfulgte ham for ! Oehlenschläger var det jævneste Menneske , i hvilket Fald man skældte ham ud for Filister ! De kunde ikke tilgive ham Dimensionerne , som de selv rablede om , heller ikke en Beskedenhed , som irettesatte dem ; mindst og senest kunde det tilgives ham at han som renligt Menneske hævede sig over den Sump af Nid og Parti , som de var nødt til at fugte sig i . Oehlenschlägers lykkeligste , mest inspirerede Produktion falder i hans pure Ungdom , Tiden kunde ikke faa Øjnene derfra , men et paa en Gang modent og i Ungdommens Ild smeltet Værk er den endelige færdige Udgave af „Nordens Guder " , og den er dog fra 1819 , da Digteren var 40 — er man saa ung eller gammel ? „Nordens Guder " er aldrig bleven skattet efter Fortjeneste , og er for Tiden glemt , ikke til Fordel for Tiden . Det er i plastisk og malerisk Fantasi et altoverragende Digterværk , som kunde fejre sit 110 Aars Jubilæum i Aar , samtidigt med Digterens 150 Aars Fødselsdag . 78 FORM OG SJÆL I denne Esse bliver Sproget smedet . Vers er aldrig gjort skønnere , klarere , med frodigere Uudtømmelighed paa Dansk . Man er bleven spidsere siden , modernere , mere forpirket , man har fjernet sig fra den farvede nordiske Myteverden , som man heller ikke har Organ for , den forudsætter Rum og Natur ; „Adam Homo " knirkede Tiden nærmere , her kender man sine Møbler igen ; men en overdaadigere Galop og Tankepragt end i „Nordens Guder " har Sproget aldrig siden drevet det til . Den højnordiske aandelige Iklædning hører Datiden til ; og en Eftertid gjorde den umulig , hul Efterligning , det tomme nationalistiske Teaterbulder , ligesom Wagner overleverede den tyske Sagnverden til Parodien ; i vor allernyeste Tid er den nordiske Mytologi , Symboler hentet derfra , ebbet ud i den ynkelige Bravade , og Knaldet hvormed den endte , som man kender fra en Falskner , der kaldte sig selv for „Toremanden " ! Naar man deler Literaturepoker i Tiaar , som gennemført i den ny Udgave af P . Hansens Literaturhistorie , skulde man jo tro Oehlenschlager og „Nordens Guder " ligger mange Epoker tilbage ; der har ingen virkelig været siden , naar man tager Hensyn til , ikke hvad der er bleven udgivet gennem et lille hundrede Aar , men hvilken staaende Værdi der er tilført Sproget . Man er her endnu ikke kommen udenom Oehlenschlager . Før ham en anden Tids Udtryksmaade , som vi ikke kendes ved , efter ham det Sprog der endnu er vort eget . Udover Udvidelserne og Behamringen af Sproget i „Nordens Guder " , Vellyd , malende Kraft og Rummelighed for ADAM OEHLENSCHLGER 81 Tanken , naar den er i Rytme og synger og ser , er Højdansk ikke siden kommen . Og selv om Ingen mere læser Oehlenschlagers „Erindringer " saa er det hans Sprog der skrives , en Norm for dansk Prosa er nedlagt deri , som gælder endnu . Det er dog ingen ringe Fortjeneste . Saa skal det iøvrigt indrømmes at Oehlenschlåger i Midten af sit Liv , uden Held en Gang , satte halve Kræfter ind paa Teatret , Fælden for ham , og at han aldrig fik samlet sig om nogen stor ekspansiv Bedrift efter „Nordens Guder " . Men har man vurderet den nok ? Havde han aldrig skrevet andet , det store monumentale Digt er en hel Produktion i sig selv alene og vilde stille ham øverst mellem alle Skrivende i det 19de Aarhundrede . Af Oehlenschlagers „Skikkelighed " har man haft ondt ; en vis Mangel paa Brod var jo nok Aarsagen til at han saa tidligt blev uproduktiv , Omgivelserne krævede Polemik af ham , og havde han villet kunde han jo have lagt en Hylde Skrifter til det 19de Aarhundredes øvrige saa rige Literatur - Literatur , hvad man mente om hinanden , han forsmaaede det , hans Skaberlyst ytrede sig ikke nedad . Han havde nu en Gang ikke Skedevand i Aarerne . Nutiden stiller andre Krav til en Aand som vil omfatte dybt komplicerede Omgivelser , Spaltning , ud og ind af flere Hamme end ens egen , hvis man vil spejle Tilværelsen , udover sin Natur , om muligt , forsøgsvis ; dog Oehlenschläger var ingen Harlekin , netop ham skulde man ikke bedømme efter andres Flitter , men efter den store hele Mangel paa Nuancer han nu i Følge sin Natur lagde for Dagen . Der skal være enkelte saadanne store Uskyldigheder , Mindesmærker for hvordan 82 FORM OG SJÆL den hele Natur ser ud , naar Resten har delt sig i lutter Brøker . Vil man se en saadan skikkelig , af Skedevandet ubrændt Natursjæl nogensinde mere ? Sammenligner man Gertners Portræt med det af Roed , som ikke er synderlig kendt , er Indtrykket det at begge ligner , men Roeds med en finere Nuance . Billedet er øjensynlig malet med den mest samvittighedsfulde Omsorg , ikke let chargeret , som Gertners Portræt , der understreger Hædersgubben , Roeds trænger mere ind til Mennesket . Gertners Maleri viser ham som man saa ham , Roeds som hvordan han var . Det er ikke den store Betitlede om hvem man skumlede , det er Oehlenschläger , den varme , simple Mand , med Haaret som i et Svøb om det smukke Hoved , klare sunde Farver , gammel men ikke ældet . Et bestemt Træk , som de noget tætstillede Øjne , har Gertner ikke haft Blik for , det har Roed , og en Sammenligning med Thorvaldsens Buste viser at Iagttagelsen er rigtig . Man har et smukt intimt Indtryk af den tykke , appetitlige , venlige Mand , vel klædt og pudset som han sidder i sin Stol , med et velvilligt Blik , han har nok bedre kunnet lide Roed , og et Smil svævende om den fyldige Mund , megen tilbagetrængt Følelse og Viden , Godhed , Manden der ved Besked , men i hvem det endnu bæver , som et Barn der hvert Øjeblik kan briste i Graad , men Frakke og hvid Vest og en Laurbærgren i Haanden forbyder jo sligt ! Den meget massive Figur med det smukke Hoved og de følsomme Træk , hvor ethvert Følelsesudbrud saa øjensynligt hænger løst , leder Tanken hen paa Draaberne i et Træ efter Regn . 80 FORM OG SJÆL Hvor uskyldig en Sjæl , hele Livet igennem den samme , let rørt , bugnende af mere Liv end af Skæbne , et Overflødigshorn , baaret fra Vuggen til Graven ! Skrev han ikke altid lige godt , det Gud skal vide , var Gaasepennen undertiden hentet i Køkkenet , saa se paa hans Hænder , store kønne , fromme Hænder , og tilgiv ham en Gang at han eksisterede ! Oehlenschlagers Type , som den fremgaar af Portræterne , søger man at bestemme ved at sammenligne ham med andre der er af samme Type , heraf igen naar man til Racen . Baade Ungdomsportrætet og de senere Portræter leder Tanken hen paa Bjørnson , den unge Bjørnson havde den samme Slankhed og et genialt Hoved , som ældre blev ogsaa han bred , den statelige Skikkelse man endnu erindrer . Men Oehlenschläger har ikke været saa nordisk lys som Bjørnson , hvorvel han var blond , med blaa Øjne og det mørkeblonde , næsten sorte Haar , der ofte gaar med Blondhed . Afstamningen er usikker ; nylig er et gammelt Forlydende paany bleven opfrisket om at Oehlenschläger i Virkeligheden skulde være en Moltke ; Arkivoplysninger fremdraget af Ingeniør Vilhelm Marstrand lader ikke megen Tvivl tilbage om at det jo virkelig forholder sig saaledes . Paa Forhaand maatte man være næsten overtydet derom , forskellige Indicier taget i Betragtning , Tidsforholdene den Gang , men navnlig en decideret Slægtslighed , forbavsende især hos et Medlem af den Moltkeske Familje , A . W . Moltke , 1785 — 1864 . Sammenhængen har dog ingen virkelig Interesse , uden for saa vidt den kaster Lys paa Oehlenschlagers Raceoprindelse . I begge Fald , hvad enten han stammer ned fra Moltkerne eller en af deres Kammertjenere , viser Afstamningen ADAM OEHLENSCHLÄGER 85 mod Syd , til Tyskland ; Standsmomentet ophævede Oehlenschlager selv ved hvad han var ; man faar bedømme Slægten efter ham , snarere end omvendt , han er dog den første og sidste i sit Dynasti ; i den nordgermanske Race , som man endnu ser den i Holsten og Meklenborg , og som staar den nordiske meget nær , blonde kapable Folk , maa man søge Oehlenschlagers Rod paa fædrene Side ; Moderen derimod var dansk . Oehlenschlagers personlige Geni hæver ham over Klasse og Familje , men ikke over Afstamning ; det har ingen Tilfredsstillelse at beskue et Unikum , først Eksempler paa at de samme brede Forudsætninger i Racen kan frembringe et lignende Lys paany , giver Personlighed Mening ; et saadant nyt Led i den samme vidtudbredte Stammerække var Bjørnson . Et videre Slægtskabsforhold kunde eftervises ; er det Race der har fundet sit Udtryk i Oehlenschlager , saa lader der sig slutte fra ham til Racen igen. Men mest nærliggende var det at anstille en Sammenligning mellem Oehlenschlager og Bjørnson. Af Ydre havde de meget tilfælles , ogsaa i Lynne , Blodarten den samme , men stiller man dem sammen ses flere Forskelle , som paa en underholdende Maade skærper Indtrykket af dem begge. Bjørnson var jo lysere , hørte hjemme en Etappe højere mod Nord , han var født med en Forestillingsverden som Oehlenschäger ad Omveje maatte tilegne sig , han øste af Sagaen , Bjørnson var den. Paa den anden Side stod Oehlenschlager Evropa , de store Dannelsescentrer i Tyskland , nærmere end man gør nu. Uden Tvivl havde han en videre Horisont end Bjørnson havde , et Par Generationer efter ham , ogsaa en betydeligere formel Dannelse ; men 86 FORM OG SJÆL vilde det have klædt den store norske Høvdingenatur at figurere som Professor ? Bjørnson var en Taler og Bedaarer paa Folkemøder , Oehlenschlager hævede ikke Manken og brusede maskulint i Forsamlinger , ham fattedes teatralsk Virkemiddel , uagtet han havde været ved Scenen ; som Professor forlyder der ikke noget om at han gjorde Indtryk heller ; Tilbagetrukkenhed var ham kærest. Myndighed var han vel nok for magelig til at omgive sig med. Noget af en Prælat stak i Bjørnson , Oehlenschlager var mere af en Skeptiker og foretrak et Slag Kort for andres Affærer. I statelig og velafrundet Fysik lignede de hinanden , ogsaa deri at Ingen af dem Livet igennem viste Smag for Legemsøvelser ; om nogen af dem nogensinde har brændt en Bøsse af henstaar uundersøgt. Upraktiske var de begge , Bjørnson dog den mest robuste i Retning af at gøre sig gældende , Oehlenschlager den netteste , men det spørger Tiden ikke om bagefter. De blev begge skaanselsløst efterstræbt af deres Tid , store runde Skiver som Enhver kunde se og sigte efter ; saavel Bjørnsons som Oehlenschlägers Erindringer har et Træk tilfælles , deres Børn blev haanet naar de kom i Skole af andre Børn , fordi de havde saa skrækkelige Forældre , paa et Tidspunkt , noget der har gjort ondt ; Bjørnson bar det bedst , han havde en Loddenhed som skød Væden og en indre altid fødende Varme ; de fik ikke Bugt med ham. Oehlenschlager tav ; men endnu i hans sidste Digt om Regnar Lodbrog forekommer der nogle Linjer man kan tyde som hans Skræk og Modbydelighed over hvad han havde været udsat for i sit Haandværk , Offentligheden , nu da de snart ikke kunde naa ham mere , det er hvor Regnar kastes i Ormegaarden : 84 FORM OG SJÆL Nu bragtes Regnar i Taarnet ind . Der sad med Haanden han under Kind ; Nys hele Nordens mægtigste Mand . Og nu en Træl ved en Krukke Vand . Og Slangerne saae han i Jernets Bur , Af en forfærdelig Jettenatur . Imedens rolig han sidder der , Dem Vreden gav stærkere Farveskjær ; Sig Kroppen vandt i den skjønneste Bugt , Men damped en vammel Desmerlugt . De stirred forbitret paa Helten , som kiæk I Krogen betragted dem uden Skræk . Situationen er kommen fra hans Nerver . Men han var for mat , og Enden for nær , til at der kom mere end disse Par Gys fra ham . Bjørnson traadte med mere Held paa Desmerkrybet . Endelig i en sidste Henseende ligner de to hinanden , de er begge døde . En Tak for meget Liv til dem begge ! Portræterne fra Oehlenschlägers Tid tjener ikke til antropologisk Dokument , som Fotografier fra vor Tid , de er gaaet gennem en Kunstners Haand ; der eksisterer imidlertid et eneste lille Daguerretypi af Oehlenschläger , fra hans ældre Aar ; det supplerer Indtrykket fra de malede , forskelligt nuancerede Portræter , som med Datidens Nøjagtighed i Portrætmaling kommer Ligheden meget nær . Fotografiet har en noget smallere og højere Pandeform , af Værdi for Bestemmelsen af Race . Udtrykket viser det samme flygtige Smil , megen Velvilje , en gammel Mands Indadvendthed og Filosofi . 88 FORM OG SJÆL DØDSMASKERNE PAA THORVALDSENS MUSEUM DER findes paa Thorvaldsens Museum , i et Loftskammer oppe under Taget og utilgængeligt for Publikum , slet forvaret iøvrigt i en gammel Glasbænk , en Samling Dødsmasker , som Thorvaldsen i sin Tid har benyttet til nogle af sine Portrætbuster . De har været forsynet med Mærker i alfabetisk Orden , smaa Metalskilte , hvoraf de fleste er faldet af , mangler , eller er byttet om . Til Mærkerne svarer Oplysninger i et lille gammelt Katalog i Museets Bibliotek , ufuldstændige og tildels urigtige . Kun fem af Maskerne lader sig identificere derefter : Napoleon , Zoega , S chw ar zenberg , August Goethe og Baron Eichthal , i de her offentliggjorte Afbildninger Numrene 1 , 2 , 3 , 4 og 5 ; een skal være Hertug Eugen af Leuchtenberg og een Vacca Berlinghieri , hvilke kan ikke afgøres ; Resten er ubekendte . Digteren Goethe , som nævnes i Kataloget , findes ikke mellem Maskerne . Ser man nu paa selve Maskerne og sammenholder dem med Portrætbusterne , i Forbindelse med hvad Literaturen , i Forgrunden Thiele , har om Dødsmasker og Buster , lader følgende sig sige : Thorvaldsens Dødsmaske . Mangler Goethe , saa synes Nr . 11 at være Schiller . Øjnene er eftermodelleret . Thorvaldsen kan have benyttet sig af en Dødsmaske til sit Schillermonument ; Thiele oplyser at Danneckers Buste af Digteren skulde lægges til Grund derfor . Dødsmaskens Lighed med Schiller synes umiskendelig . Nr . 6 er Madam Høyer , let at identificere efter Busten . Ligesaa viser en Sammenligning at Nr . 7 er Pave Pius VII og Nr . 8 Cardinal Consalvi , om hvilke man ogsaa ved at deres Dødsmasker blev benyttet af Thorvaldsen . Nr . 9 forekommer mig fysiognomisk at svare til Busten af Jacob Baden , nylig erhvervet af Museet ; Nr . 10 leder Tanken hen paa Etatsraad Vogt ; Busten har Haar , men det kan være tilføjet ved Modelleringen . Nr . 12 burde egentlig ikke være medtaget , den findes mellem Dødsmaskerne , men er øjensynlig Maskepartiet af en modelleret Buste af A . P . Bernstorff , ikke taget over den Døde . Hvilke Personer der svarer til Maskerne Nr . 13 , 14 , 15 , 16 , 17 , 18 , 19 og 20 kan man kun danne sig Formodninger om . Muligvis vil Offentliggørelsen af nærværende Afbildninger bidrage til at de bliver genkendt . Ingen af dem gaar igen i nogen af Portrætbusterne paa Thorvaldsens Museum . Til Nr . 13 skal knyttes nogle Bemærkninger og en Hypotese for egen Regning . Den har Mærket y . y . , og i Kataloget allersidst staar den opført under Navnet „Thorvaldsen " — gaadefuldt , da det jo ikke kan være Thorvaldsen selv . Har man den imidlertid i Haanden , saa man kan vende den i Lyset , bliver det paafaldende , i højere Grad end paa Fotografiet , hvor den har Træk tilfælles med Thorvaldsen , anatomisk , især i Bygningen af Næsen , og da Dødsmasken utvivlsomt er en Kvinde , ligger det nær at slutte at vi her staar over for en Dødsmaske af Thorvaldsens Moder ! DØDSMASKERNE 93 Fundet vilde være opsigtsvækkende , hvis der kunde tilvejebringes Grunde for Rigtigheden , ud over en blot fysiognomisk Gisning . Literaturen har ikke , mig bekendt , noget om at en Dødsmaske af Thorvaldsens Moder er blevet taget , han vides ikke at have modelleret hende , lige saa lidt som der kendes andre Portrætter af hende , saa Beviset maa overlades Fremtiden og Opdagelsen af andre Kilder end de hidtil kendte , hvis de eksisterer . Masken er meget mærkværdig , højst levende , om man tør bruge det Udtryk om en Dødsmaske , man har en Kone af Almuen for sig , med noget særegent , der godt kunde tyde paa jydsk Afstamning , et vel tømret Hoved , med et Præg af Forfald , alt i alt Træk der taler for at det kunde være Thorvaldsens Moder , hvordan det saa forholder sig med Dødsmaskens Historie . Noget mysteriøst bliver der i alle Fald ved Katalogets Bestemmelse af Masken , hvad enten man nu har set en Familjelighed med Thorvaldsen , eller hvad Meningen ellers har været . Dødsmaskerne paa Thorvaldsens Museum er af stor antropologisk og kunsthistorisk Interesse . En vulgær Opfattelse vil finde dem „uhyggelige " . De er Nøglen til Datidens Mennesker , som de var , i levende Live , stemplet over af Døden , de taler Naturens strenge Sprog . For Forstaaelsen af Thorvaldsens Kunst har de en betydelig Værdi , idet en Sammenligning med de Buster han udarbejdede paa Grundlag af dem viser hans Evne , Rækkevidde og Smag . I Sandhed , var disse jordiske Stakler døde , meget døde , han gjorde dem levende igen ! Kontrasten mellem det levende Menneske , det døde , og saa et Kunstværk springer her i Øjnene . Evig er Formen , og det var netop det der laa til Thorvaldsens Haand , Gengivelsen af Formen . „Realist " vil man ikke kalde ham , naar man ser hen til de Realiteter han her gik ud fra , Dødsmasken af Madam Høyer f . Eks . , en ynkelig lille Klat Opløsning — og sammenlign saa Busten ! Et Menneske er genopstaaet i den . DØDSMASKERNE 95 Et uvurderligt , menneskeligt , nationalt Dokument har man i Thorvaldsens egen Dødsmaske . Et Pust af Nuet og Evigheden , Skabningens Majestæt , Tilværelsen og dens Grænser , staar ud fra dette mægtige , sovende Hoved . Med Ærefrygt staar man her Ansigt til Ansigt med en stor Mand , saadan som han saa ud i det sidste Nu Naturen rørte ved ham . Det er vel den skønneste Dødning man har set . Efter at ovenstaaende var skrevet er der udkommen en Bog Totenmasken , af Richard Langer , Leipzig 1927 , med Afbildninger efter 67 forskellige Dødsmasker af historiske Personer , hvoriblandt f . Eks . ogsaa Thorvaldsens . Efter denne Bog lader endnu to af Dødsmaskerne paa Museet sig identificere , i hvert Fald den ene , Nr . 14 , som er Karl XII . Om Thorvaldsen har skullet modellere ham , eller hvordan Masken er kommen paa Museet , herom har Thiele ingen Oplysninger , men at det mærkelige lille Fysiognomi med den opkrængede Overlæbe og det tørre , stædige Udtryk er Karl XII , derom kan der ikke være Tvivl , hvis Masken i Langers Bog ellers er autentisk . Man grunder en Del over at det skulde være Kernen i Myten om den svenske Heltekonge , Ansigtet er ikke større end en Haand , men saadan har han DØDSMASKERNE 91 altsaa set ud , ensom og stivsindet som han var . Det er et Soldateransigt , summarisk , med noget af Tiden over sig , det kunde ogsaa lede Tanken hen paa Tordenskjold . DØDSMASKERN E 101 Den anden Dødsmaske i Langers Bog der giver Nøglen til en lignende mellem dem paa Thorvaldsens Museum er en af Leo XII , den synes identisk med Nr . 15 ; forsaavidt det kan ses paa de fotografiske Gengivelser er det den samme Mand . Heller ikke herom har Thiele Oplysninger . Af Maskerne bliver da tilbage som ubestemte Nr . 16 , 17 , 18 , 19 og 20 . Herimellem skulde man altsaa søge Hertugen af Leuchtenberg og Vacca Berlinghieri , som findes anført i Kataloget ; og en nøjere Undersøgelse af Hertugens Statue paa Museet , til hvis Ansigtstræk ingen Forarbejder findes , derimod omtaler Thiele en Dødsmaske der har været anvendt dertil , gør det sandsynligt at Nr . 16 er identisk med Hertugen ; Overskæget og Ansigtets Form taler derfor . Af Vacca Berlinghieri udførte Thorvaldsen kun en Portrætmedaillon , som ikke findes i nogen Kopi paa Museet , et Fotografi efter Gravmælet er udstillet , men den derpaa gengivne Person har ingen kendelig Lighed med nogen af Maskerne , den eneste der kunde være Tale om er Nr . 17 , Næsens Form , men Bestemmelsen er aldeles usikker . Til Nr . 18 , 19 og 20 haves ikke ringeste Holdepunkt , hverken i Arbejder af Thorvaldsen eller andre af Datidens kendte Portræter . Sammen med Dødsmaskerne afbildes her nogle af de tilsvarende Buster , taget fra Bogen om Thorvaldsens Portrætbuster , udkommen 1926 , for at give Lejlighed til en Sammenligning . THORVALDSENS FRISTELSER MELLEM de mange berømte Relieffer paa Thorvaldsens Museum findes der to som ikke hører til de mest omtalte , men som har en særlig Interesse , fordi Mesteren her aabenbart af egen personlig Tilskyndelse har nedlagt sit Syn paa Kvinden , moralske Tanker i Anledning af det svage og farlige Køn , det er de to Gentagelser af det samme Motiv „Hylas og Flodnymferne " . Mytens Indhold er i Korthed at Hylas , som var Herakles ' Yndling og fulgte ham paa Argonautertoget , en Dag var gaaet i Land i Mysien for at hente Vand , og her blev han draget ned i Kilden af Najaderne , som omskabte ham til Ekko ; kun en Stemme svarede , hvor meget Herakles saa kaldte og søgte , Hylas var og blev borte . Bjergtagen , ligger det en paa Tungen at sige , og det fører ind i en senere Tids Sagn over det samme Motiv , Middelalderens Æventyr om Tannhauser , som optages i Venusbjerget ; Elverhøj , den gamle danske Folkevise , er af et lignende advarende Indhold . Men som det var at vente har Thorvaldsen ladet sig inspirere af det antike Motiv , der ogsaa , som man vil indrømme , byder paa den skønneste plastiske Opgave . Det første , mindre , af Reliefferne er fra 1831 og fremstiller Sagnet særdeles direkte og tydeligt , man ser Hylas ligge THORVALDSENS FRISTELSER 103 paa Knæ ved Kilden i Færd med at hente Vand , hans Fald er givet , han fægter forgæves efter at genvinde Ligevægten , for en Flodnymfe er stegen op af Vandet og har ham med den ene Arm om Halsen , mens hun tager ham sødt under Hagen med den anden . Var ikke Overmagten allerede fuldstændig , saa nærmer sig bagved hende endnu to Najader , den ene yndigere og yngre end den anden ; Hylas ' Skæbne er beseglet ! Figurbehandlingen i dette Relief er dristig . Sædvanligvis beklager man sig over Thorvaldsens Tugt , hans Koldsindighed er næsten et Ordsprog , hans Opfattelse af Kvinden gaar for at være kedelig , blodløs , alt hvad der kan siges af en Kritik som ikke har begrebet at Skulptur og Erotik er to forskellige Ting , af Thorvaldsen , som af Antiken , sobert og virilt holdt ude fra hinanden . Stedet er iøvrigt ikke her til at bedømme Thorvaldsens Kvindefremstilling udførligt ; den er hverken kedelig eller 104 FORM OG SJÆL blodløs ; noget vist upersonligt , udeltagende derimod præger de fleste af hans store berømte Numre , Gratierne , Venus ; og gaar man dem efter vil man finde det er i Trækkene Manglen stikker , de er holdt i en formodet klassisk Idealisering , som hverken siger det ene eller det andet . En teknisk gennemgaaende Fejl kommer til , Thorvaldsens Figurer er ofte for smaa i Hovedet , hvad der forøger Indtrykket af Ubetydelighed , man bemærke f . Eks . Thorvaldsens Venus , en Gang saa beundret , nu omfattet uden Respekt , Torsoen er jo i Virkeligheden god , navnlig Brystet overordentlig fint og kraftigt modelleret , men hvad Figuren siger modsiger Trækkene , et lille Dukkeansigt , uden ringeste Karakter eller Individualitet ; hvormed ikke menes at det havde behøvet at være en bestemt Person , men det skulde have været en Kvinde . Thorvaldsens „store " Kvindefremstillinger har ikke en Gang Type , i klassisk Forstand , fordi de savner Inderlighed . Som man ved havde Thorvaldsen Uheld i Kærlighed . Thorvaldsens Privatliv skal nu ikke med Flid fremdrages , uden hvad der er kendt , og som henhører under hans Karakteristik som Kunstner ; uagtet der var Kvinder nok i hans Liv holdt han sig for sig selv , som Ungkarl , den unge Italienerinde , med hvem han dog havde to Børn , delte han aldrig Hjem sammen med , de forligtes kun daarligt , saa noget Familjeliv kom Thorvaldsen aldrig til at kende . En Overgang truede det med at han skulde giftes med en skotsk Dame , det gik over Styr , uden synderlig Hæder for Thorvaldsen , men naar det gælder Livet maa man lose face , som Kineseren siger , Thorvaldsen synes her at have været i en Panik , for at blive bundet , som han kun reddede sig fra ved at udfolde THORVALDSENS FRISTELSER 105 sig i hele sin maskuline Pragt for en ganske anden Kvinde , hvisaarsag den skotske Dame lod ham slippe ; men han maa have pustet , han havde haft Snoren om Halsen denne Gang ! Resten af Thorvaldsens lange arbejdsomme Liv var viet Kunsten , den var hans Ægtefælle ; men han var ikke nogen lykkelig Mand . Henimod hans Livs Aften faldt der nogen Varme over hans Tilværelse i Venskabet der knyttede ham til Baronesse Stampe ; Vulkanen havde stoppet sig til med Aske , men den var ikke slukt . Thorvaldsens Erfaring med Hensyn til Kvinden , hans Fristelser og hans Visdom kundgør sig afsides i Myten om Hylas og Flodnymferne , stiltiende modelleret første Gang 1831 , og tre Aar efter med Energi gentaget i det større Relief over samme Motiv . Gaar man Thorvaldsens Museum igennem vil samtlige Figurer og Relieffer efterlade et Indtryk af at man har set meget Marmor , man er imponeret , blændet og en Smule kold , som i Nærheden af Sne , hist og her fængslet ; og det gælder i en ganske særlig Grad Portrætbusterne , hidtil overset , og først for nylig fremdraget som den vægtigste Part af Thorvaldsens Produktion ; men overfor Hylasreliefferne standser man , fænget , her er noget hvori der er Liv , Menneskefremstilling , det er Fruentimmer ; og uden at slutte sig til den stakkels Opinion , der ligefrem er fornærmet over Thorvaldsens Kyskhed , siger man til sig selv at her har han været inspireret , her er Vidnesbyrd om en Mands Fristelser , behersket og forædlet i et Kunstværk . Figurfremstillingen virker friskere end saa mange andre af Thorvaldsens blot plastisk tænkte , klassicerede Kvinde - 106 FORM OG SJÆL skikkelser , man vilde kalde dem „moderne " , hvormed menes at de falder sammen med hvad Nutiden , eller enhver Tid , forestiller sig ved det Kvindelige . De har en græsk Uskyldighed , den absolute Nøgenhed i det første Relief , sindrigt fremhævet ved det Element Nymferne træder ud af , den ene helt og holdent , den anden endnu til Knæs i Vandet , en højest fordelagtig Afskæring for en Kvinde , den tredje dykket op af Kilden til Hofterne som en Havfrue ; tilsammen giver Figurerne tre Trin af den samme Bevægelse , Opstigningen af Vandet , man ligesom ser Kvinden fødes , det unge trinde Pigevæsen lige opkommen af Badet ; pligtopfyldende vender Hylas Ansigtet bort , ihukommende sit Ærinde , men han er fortabt , Fiskeren er fanget , som i en anden vaad og elementær Vise om den samme Historie , i en anden Iklædning , Goethes Ballade om Fiskeren og Havfruen . Hvem kunde modstaa Nymfer saa uskyldige , saa søde ? Saadan hvad Lemmer og Udvikling angaar tilhører de sømmeligt Antiken , men Frisuren er lidt betænkelig lokal , Pandebaand og Fletninger fra Thorvaldsens egen nærmeste Tid , det er nok ikke foregaaet i Oldtiden altsammen hvad Reliefferne om Hylas fortæller ; Fristelserne synes lige oplevet , med en meget skarp Hukommelse for hvad man har set , ikke uden Tilstaaelse heller af hvordan Fristelserne er faldet ud , helt til at opholde Hylas og skille ham ved hans Tid og hans Ærinde ! Men i det andet Relief , fra 1833 , er Kompositionen en ganske anden , friere og betydeligere , ligesom mindre fortællende og mere rytmisk bevæget ; her er Hylas ikke ude af Ligevægt , men i en oprejst , skridende og uovervunden THORVALDSENS FRISTELSER 107 Bevægelse , med en rank Holdning af Hovedet , som om han med et Blik bagud fastholder sin Opgave . De tre Fristerinder fremtræder her draperet , en af dem bevæger sig i et svævende Løb og strækker begge Arme ud imod den smukke Yngling , uimodstaaeligt tiltrukken af ham , som Miranda i The Tempest , den unge Kvinde paa den øde Ø , der første Gang ser en Mand og naivt , paa Stedet , ønsker at elske ham ; men Hylas er stolt og skyder med sin Arm hendes til Side , en lang Berøring , som ligner et Kærtegn ; Hylas har travlt , fylder sin Krukke hos den anden af Kildenymferne , som med et Undine - Blik lægger en Haand i hans Haar , og som foruden det Kar hvoraf Vandet løber ud , Kilden selv , lokker ham med fulde Bryster ; mens den tredje af Nymferne ligger ned , som om hun gik paa fire , med Draperiet i en henrivende Uorden , og strækker en Haand frem 108 FORM OG SJÆL mod Hylas Knæ for at drage ham i Dybet . I det første Relief trænges han kun fra een Side , her er der lukket for ham baade for og bag ; og dog vedligeholder han her en stærkere , næsten triumferende Holdning ; naturligvis vi ved hvordan det gik Hylas , Myten har sin strenge Moral , men har Thorvaldsen bekendt sin Skrøbelighed i den første Version saa ser det ud som om han retter sig i den anden , han understreger Fristerindernes Magt , men de skulde nu alligevel ikke faa Bugt med ham ! Kunsten , Ærindet først ... og saadan var det jo netop Thorvaldsen ordnede sit Liv . Skepsis , Bitterhed mod Kvinden har i vor Tid fundet stærke Udtryk i Kunsten , for at gaa til et Ekstrem kunde man nævne de uhyggelige Raderinger af Rops , der er lige saa hadefulde som sensuelle , et uappetitligt Forræderi af en Mand , som har været Slave af sin Nødtørft snarere end af Kvinden ; i Virkeligheden kan der ingen Sammenligning drages mellem hans , eller andres , Hensynsløsheder og saa Thorvaldsens smagsforfinede Skønhedsverden . Først og fremmest er det et Kunstværk han har frembragt , en Verden i sig selv , hvori saa vel den antike Myte som hans egen personlige Tilskyndelse , der ligger bag , er opløst og forvandlet til et Billede , noget ungt , en svævende og i sig selv beroende Bevægelse , som Livet selv og de Kræfter der for altid holder hinanden i Spænding . Hvad kan man endelig mene med at man ikke vil lade sig indfange af Kvinden , naar man afbilder Fristerinden saa dejlig , saa brødefri ? Paa den anden Side , stillede Kaarene sig saadan at maatte man ofre sin Frihed , som var nødvendig for en stor Opgave , paa et Husalter , saa var det for stort et Offer at bringe . Thorvaldsens Lykke som Familjefader strandede paa et uheldigt Valg , hvortil kom en Sorg han aldrig forvandt , Tabet af den lille femaars Dreng , der som andetsteds paavist gaar igen i alle hans Eroter og Genier ; efter den Tid levede han alene . Men man vilde være en slet Fortolker af Kunst hvis man fra Thorvaldsens beherskede Marmorfremstillinger sluttede til en Mand af Sten . Han var alt andet . Hylasreliefferne viser at han som enhver anden fuldbaaren Mand med stærke Instinkter har svinget mellem en dyb Afhængighed af Kønnet og Nødvendigheden af at stramme sin Tilværelse indenfor Grænser . Man har andre Beviser paa et robust Temperament , ellers holdt nede af ogsaa andre Ting at tænke paa , af almindelig Decens ; paa Museet findes i en mørk Krog , vistnok aldeles glemt , et lille Relief der forestiller en Bachantinde som leger med en Fugl . Det omtales af Thiele , Thorvaldsens Biograf , og menes at være modelleret omkring 1838 , Legen med Fuglen skal være foranlediget af en drøj , folkelig italiensk Spøg , en Equivoque , i Datidens Sprog , hvorom nærmere hos Thiele , hvis man er nysgerrig . Det lille Relief , har man Lov til at formode , er en privat Note Thorvaldsen har gjort sig , som altid i Leret , af et hemmeligt , lykkeligt Moment der er forefaldet i hans Liv ; hvis det havde nogen Betydning kunde man maaske endogsaa efterspore hvem Modellen til Bachantinden har været , nok er det imidlertid at et dionysisk Pust er gaaet hen over Thorvaldsens Ungkarletilværelse i Rom , og at Relieffet foreligger til Minde derom . Er det ikke smukt , saa vel Antiken værdigt , som fyldest - gørende for ethvert moderne „realistisk " Krav ? Her er da selve Livets Puls magisk forplantet til Leret , noget syngende , levelystent , som sandelig er det gængse træge Dogme om Thorvaldsens Fiskeblod ganske modsat . Sydens Naturlighed og en nordisk kraftig Holdningsfuldhed i Formen er virkelig her indgaaet i en lykkelig Forening . Var Thorvaldsen i sin store officielle Monumentvirksomhed i tilstrækkelig Grad den officielle , taciturne Arbejdsgiver , saa røber det lille Relief en anden privat Side i hans Væsen , som man kender fra Baronesse Stampes Erindringer , megen Livslyst , en stor glad Dreng , parat til at slaa Gækken løs ! thorvaldsens fristelser 111 Og bagefter malede han ikke Ruelsen op paa sin Tavle ; i et rørt Øjeblik , mellem to svære Monumentbestillinger , fæstede han Mindet om en Overtrædelse i Leret , det kvidrende Menneskebarn , omgivet af alle Livsglædens Symboler . Hvor de er unge , disse Figurer ! De tre Relieffer , der bærer Bud om Thorvaldsens Fristelser , er som Stempler , efterladt af en bevæget , uforgængelig Ungdom . THORVALDSENS FRISTELSER 109 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER GAMLE BISSEN taler man sædvanlig om , for at skelne ham fra Sønnen , unge Bissen ; i Litteraturen ser man hans Navn skrevet snart som H . V . Bissen , snart som Vilhelm Bissen , af Plon , helt til Forvirring , da Sønnen hed saadan ; hans fulde Navn var Herman Vilhelm Bissen ; han skal her og fremdeles hedde Herman Bissen , og Sønnen Vilhelm Bissen , for at det skal staa klart hvem det er man mener . For faa Aar siden udgav Aage Marcus og Undertegnede Thorvaldsens Portrætbuster , som ikke før havde været offentliggjort og kommenteret , end ikke afbildet samlet ; Hensigten var allerede den Gang at fortsætte med Herman Bissens Buster . Og om man siden paa lignende Maade fremdrog Vilhelm Bissens Portrætbuster vilde man have dækket hele det nittende Aarhundrede , i nogenlunde tre Tredjedele , Aarhundredet skildret paa ejendommelig Maade , gennem tre Kunstnertemperamenter , der gav Fremskridtet , og gennem de afbildede Personer , Tidens Hoveder , saa at sige , Tiden selv , naar alt hvad der knytter sig til det nittende Aarhundredes Navne blev fremdraget . Thorvaldsen dækker sin Tid , Herman Bissen ligesaa ; for Vilhelm Bissens Vedkommende derimod kunde det siges at han deler den med andre , Fører - 113 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER skabet indenfor Billedhuggerkunsten kom paa flere og flere Hænder i den sidste Tredjedel af Aarhundredet ; for vor egen Tid vilde det være umuligt at udpege en enkelt hvorigennem Linien gaar , naar man vilde skildre Tiden gennem de Portrætbuster den har efterladt sig ; her som paa alle andre Omraader spreder Tiden sig og har mere af en Forgrening end af Stammen . Herman Bissen er endnu Stamme ; hans Buster alene er hele Tiden . For straks at give en Forestilling om Materialet og den bestemte Generation Herman Bissen repræsenterer aftrykkes her den nøgne Liste paa 49 Portrætbuster , som Plon har i sin Bissenbiografi fra 1872 . De udgør kun en Fjerdedel af hvad Bissen i sin Levetid har frembragt ; et andet halvandet Hundrede , Privatpersoner og mindre kendte Folk , lader Plon ude af Betragtning . Hans Liste er da ogsaa den man af andre Grunde vilde fremdrage , naar det gjaldt at skildre Tiden , det er Toppen af Nationen i det nittende Aarhundredes Midte : Frederik VII . Grevinde Danner . Dronning Louise som purung . Enkedronning Caroline Amalie . Grev Bille Brahe . Hall . Monrad . Lehmann , Grev Friis . Biskop Mynster . Grundtvig . General Biilow . Rye . Schleppegrell . Schouw . Høyen . Rasmus Nielsen . Clausen . Madvig . Thomsen . H . C . Ørsted . A . S . Ørsted . Steenstrup . H . C . Andersen . J . L . Heiberg . Johanne Luise Heiberg . Hauch . Ploug . Ingemann . Chr . Winther . Baggesen , Hertz . P . A . Munch ( norsk ) . Bjørnson ( norsk ) . Thomander ( svensk ) . Thorvaldsen . Freund . Marstrand . Skovgaard . Roed . Sonne . Constantin Hansen . Herholdt . Meldahl . Hartmann . Weyse . Gade . Heise . Mantzius . Ikke sandt , en formidabel Liste , et stort Stykke Danmarkshistorie , af en ganske bestemt Nuance , rystet ned over Hovedet , en Slægt , alle døde ; men af dem fik vi Landet som vi lever i overleveret . Vilde man ikke netop gerne se alle disse en Gang saa levende , nu saa historiske Personer som en Række Buster , de højtidelige stille Former , den ædle Forstening , som hæver over Døden ind i Mindet ? Det er det Bissen har gjort muligt . Han var selv klar over sin Opgave og dens Rækkevidde for Eftertiden , søgte bevidst at efterlade et samlet Indtryk af sin Tid gennem Portrætfremstillinger af dens Personligheder , tog endogsaa selv Initiativet overfor Personer han ønskede at indlemme i sit Galeri , hvis man ikke kom til ham ; det vides ogsaa at han har tænkt sig alle Busterne opstillet sammen , et Slags Pantheon , en Hensigt der endnu ikke er blevet til Virkelighed . Burde man ikke tænke derpaa — i et videre Omfang , alle det nittende Aarhundredes Buster opstillede og tilgængelige paa et Sted ? Vorherre bevares ! hører man fra flere Sider . Betænkeligheder med Hensyn til Bissen gør sig gældende ; det har været forsøgt at samle alle hans Buster i en Sal paa Kunstmuseet , i en Periode hvor man med misforstaaet Pietet arbejdede paa at lade alle hans Buster støbe i Bronze , hvortil de aldeles ikke egner sig . Nu staar disse Bronzer paa Magasinet , og en Del af Gipseksemplarerne er at se paa Museet , i daarligt Lys ; andre findes paa Glyptoteket og paa Frederiksborg - Museet ; saa man kan samle et Indtryk af dem sammen . Men lader det sig ikke gøre at forene alle Busterne paa et Sted , saa kan man gøre det i en Publikation , Afbild - 115 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER ninger , med en Forklaring , ogsaa et Pantheon , omend blegt ; det er det der tænkes paa her . Hvis man ser for sig den Række Personligheder Thorvaldsen portræterede i sin Levetid , en Periode man rask kunde kalde Empiren , skønt den gaar noget ud derover , og derfra gaar over til Bissens Generation følger den som en umiddelbar naturlig Fortsættelse , med sin egen Stilaand over sig , Louis Philippe , el . Chr . VIII , Borgertiden ; kunstnerisk har Bissens Buster en Nuance , som vil komme frem under den enkelte Behandling af dem . Det bemærkes at nærværende Undersøgelse eller Præsentation ikke er noget kunsthistorisk Forsøg , i lavsmæssig Forstand ; ligesom i Thorvaldsen - Bogen tilstræbes et Lys over Tiden , Menneskehistorie , gennem det Middel man har i Kunsten . Rent arbejdsmæssigt har det en Tilfredsstillelse at gribe et Stof an saadan at Tekst og Illustration falder sammen . Tiden efterlader sig i sine Billeder ; Skulpturen , og deraf igen Portrætskulpturen , frister særligt , fordi det er Tidens Personer selv , hævet op i Formens Uforkrænkelighed . En fortættet Metode ligger i gennem en Buste at nærme sig paa en Gang den hvem den forestiller , Kunstneren hvis Værk det er , og Tiden som taler gennem begge . Efter samtlige Afbildninger af Herman Bissen at dømme , meget godt totaliseret i Vilhelm Bissens Statue af Faderen , som staar udenfor Kunstmuseet , har han været en kortstammet , tæt Mand , en Muskelmand , bred og bredskægget , med tætte Træk ; han var blond , rødblond , med lyse Øjenvipper over blaa Øjne , med Alderen graameleret , som Møllere med 114 FORM OG SJÆL Herman Bissen . Modelleret af Vilhelm Bissen . Mel i Skægget , en temmelig bestemt Type , som forekommer i Jylland , L . C . Nielsen tilhørte den , Hansen - Jacobsen har noget deraf . Thorsskikkelsen i Constantin Hansens Maleri af Ægirs Gilde kunde være malet med Herman Bissen som Model . I den fra ham uadskillelige Kittel minder han om Middelalderens Værkstedsmestre , som Peter Vischer , der har afbildet sig selv arbejdsklædt ; og Staturen leder i et større Perspektiv Tanken hen paa Oldtidens Forestillinger om Kunstnere og Gnomer , som et Synonym — man har Haandværkeren , den gode Haandværker , i denne tætsluttede faste Skikkelse , med firkantede , haarede Hænder , egnet til at forme og til at holde paa Værktøj . Herman Bissen stammede fra et Sønderjylland som nu er tysk , det gamle Landskab Angel , der har givet Navn til et af Elementerne i den engelske Nation ; som mange andre danske Dygtigheder havde han Rod i Omraader , hvis Kræfter nu kommer et andet Fædreland tilgode . Sammenligner man Herman Bissen med Thorvaldsen fører Indtrykket mere mod Værkstedet end Kunstens attiske Himmel ; ogsaa Thorvaldsen var en udmærket Haandværker , først og fremmest , men han levede i Genitiden : Eventyret , en egen Hensynsløshed laa i Luften paa hans Tid , rigere Dimensioner , Thorvaldsen var større , mere af en Kriger , vel ogsaa af en Despot , ikke saa elskværdig , men betydeligere ; Forholdet vil blive netop som mellem et Geni og et Talent . De der kom efter Herman Bissen igen kunde man saa , med Kvalifikationer stadig aftagende imod vor Tid , desværre , karakterisere som Udøvere af en Profession . Ogsaa fra Stilens Side indtager Herman Bissen en Midt - 118 FORM OG SJÆL stilling , han bevæger sig bort fra Klassicismen og nærmer sig det moderne , uden noget gennemført Greb , men ogsaa uden den Opløsning der fulgte efter ham . Hvis man for at maale Afstanden fra ham frem i Tiden slaar ned paa en Figur af næste Generation , f . Eks . Vilhelm Bissens Statue i Marmor af en moderne Dame i Spadseredragt , med Datidens nyeste Hat paa Hovedet , og Blonder forneden paa Skørtet , ser man hvad Døden sparede Herman Bissen for . Tager man et andet Eksempel af Firsernes og Halvfemsernes Billedhuggerkunst , forgivet af Indflydelsen fra Rodin , som for sin Part var en stor Kunstner , men ve Efterlignerne ! — tager man f . Eks . Vigelands Monument for Matematikeren Abel , at se i Oslo , en nøgen Mandsfigur i Bronze som styrter sig fra en Himmel ned paa en Granitpæl — ja saa flygter Tanken tilbage til Frederik VI i Frederiksberg Have ! Den har Herman Bissen gjort . Er der ikke noget i Tiden , nu , der siger at Bissen havde Ret , at dertil hvor han gik , og ikke længere , dertil vil Kunsten snarere vende tilbage , end til de en Gang skraldmoderne Numre i Modernismens sørgeligste Tid ? Hvilken Opvaagnen venter der ikke Norge , naar en Gang Vigelands Fontæne bliver færdig og afsløret ! Man vil staa forfærdet overfor en allerede gammel Smitte , af samme Art som den der for Danmarks Vedkommende breder sig fra det Willumsenske Relief . Det vil dog en Gang blive erkendt , at man i Kunsten ikke kan være moderne , det vil sige paa Moden , uden forbavsende hurtig at blive antikveret . Om Herman Bissen som Figurbilledhugger skal her ellers ikke tales , det er et Stof for sig , her samler Opmærksomheden sig om Busterne og det Blik ind i Tiden de giver 119 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER Anledning til . Man er nogenlunde frit stillet hvad angaar Beskrivelsen af Busterne , for der findes ingen tidligere , Bordet er blankt . Den Litteratur , der forefindes om Herman Bissen er saa fattig som mulig , den indskrænker sig til en kort betydningsløs Biografi af den føromtalte Eugène Plon , en Franskmand , hvem det ogsaa diletterede at udgive en Bog om Thorvaldsen ; som Forlægger havde Plon en ufair Fordel af at kunne faa Bøger ud hos sig selv . Ikke desto mindre er det hos ham man har maattet hente ovenstaaende Liste over Bissens vigtigste Buster ; Weilbach , som har en kort populær Biografi af Bissen , omtaler dem med faa Ord og bringer ialt to Afbildninger . Naar hertil kommer et lille Mindeskrift af Th . Stein er Bissen - Litteraturen udtømt . Et godt Indblik i Bissens Dagligliv og Karakter faar man ved at læse en IkkeFagmands Skrift , Oscar Blochs smukke Bog om det Bissenske Hus . Det maa undre at der ikke en Gang , 62 Aar efter Bissens Død , findes et Billedværk over hans Figurfremstillinger , endsige Busterne , det fandtes der dog tidligt af Thorvaldsens Figurer , Thieles kobberstukne Værk . Glyptoteket , som har gjort mest for at sikre et Overblik over Herman Bissens Arbejder , har her en Opgave . Et mere universelt Hensyn ligger til Grund for nærværende Impuls : at publicere Busterne . Den ringe Opmærksomhed Kunsthistorien har vist Herman Bissens store Produktion har en Aarsag , som for en Del gaar tilbage til noget i Herman Bissens Karakter og hele Temperament , Fraværelsen af selve det opsigtvækkende Moment ; undertiden er det jo kun Opsigten der beskæftiger saavel Kritiken som Publikum . Bissen beherskedes af et gam - 120 FORM OG SJÆL melt , ædelt Haandværkerinstinkt , der gaar helt op i Arbejdet og Tilfredsstillelsen derved og ikke skænker Ryet , næppe nok Lønnen derfor , ud over et nødvendigt Livsophold , en Tanke . Tilskuebaaren Oprørskhed , om ikke andet saa i Klæderne , en fræk Hovedbedækning , uordentlig Levevis , sørgende Kreditorer , Drikfældighed m . m . har skabt Anekdote om mangen en Kunstner ; Bissen frembød ikke nogen saadan Hank at gribe i . Sensationen mangler . Det skal dog ikke nægtes at man ogsaa staar overfor en Begrænsning . En langt udtrukken Ensformighed præger alle Bissens Arbejder , de er uden synderlig Udvikling , væsentligt set , uden Spring , uden Eksperiment , uden Flugt eller Pragt . Fra første Færd har Kunstneren noget nedskrevet i sit Væsen , et Niveau som han aldrig forlader . Det laa i hans Anlæg , det laa i Tiden ; man kunde ønske det anderledes ; men saa vilde det ikke være Herman Bissen . Trofasthed , Bestandighed er smukke Egenskaber , han havde dem ; Skabernød , Tumult i Sjælen , Michelangelo ' sk Stræben derimod faar man søge hos andre . Heller ikke for Busternes Vedkommende undgaar man Indtrykket af en haardnakket gennemført Ensformighed , ikke at forveksle med Ringhed , men en og samme aandelige Horisont , ikke vid , ikke bevæget ; Afvekslingen finder man i de mange meget forskellige Personligheder som er fremstillet . Busternes Værdi skal iøvrigt undersøges nærmere hver for sig . En Forklaring paa den store Ensartethed i Bissens Produktion foreligger til Dels i den Omstændighed at han først forholdsvis sent fik fat , Stammen i hans Arbejde ligger HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 121 til den sidste Halvdel af hans Levealder , er mere mærket af Modenheden og den tekniske Erfaring end de yngre Aars Forsøgsstadier . Han gik ikke ud over sine Evner . Men hvad Busterne savner af begejstrende Aand har de vundet ved den Tid der er forløbet siden de blev til . Først Tiden afrunder et Kunstværk ; det gælder i særlig Grad Portrætet . Jo længere Tid der skiller fra de Dalevende , des mere opfylder Portrætet sin Mission som Monument . En vis Oversethed af den nærmeste Tid er undertiden en Betingelse for et Kunstværks Værdi for Eftertiden . Løbske Arbejder morer i Øjeblikket , men vil ikke fængsle kommende Slægter . Under Hensyn til hvad der er af Portrætlighed i Bissens Buster skal de fremdrages . DEN TRADITIONELLE BUSTE I Stil er alle Herman Bissens Buster ens , den traditionelle Buste , med den afrundede Afskæring af Brystpartiet og Opstillingen paa en profileret Fod , direkte overtaget fra Thorvaldsen . Foruden den finder man hos Thorvaldsen en anden Variation , den hermeformede Afslutning , med en firkantet Basis , Figuren opstillet paa sig selv ; den benyttede Bissen ikke , han blev udelukkende ved Opstillingen paa den profilerede Fod . Det vil indgrænse Bissen og hans Periode paa en ganske bestemt Maade , hvis man med det samme i Korthed overser hele Portrætskulpturens Udviklingshistorie . De to Former Thorvaldsen benyttede , Hermen , og den paa 122 FORM OG SJÆL en drejet Fod opstillede Buste , overtog han fra Antiken . Hermen var den ældste , oprindeligt fremgaaet af den hele Portrætfigur ; idet Kroppen stiliseredes til en lang firkantet Sokkel ; Busten modelleret for sig , med en firkantet plan Afskæring , forudsætter Opstilling paa et hermeformet Skaft . Den profilerede Fod er fremkommen ved at man har givet løse Buster , undertiden kun Hoveder , en Basis , noget at staa paa ; de kunde iøvrigt opstilles hvor som helst . Hermeformen egner sig for den frontale , monumentale Fremstilling , den egentlig antike Stil ; den profilerede Fod tillader en friere Bevægelighed , og Typen falder sammen med en mere individuel Behandling . For begge Former havde Thorvaldsen et klart Blik og varierede dermed i Henhold til Opgaven , for nogle Modeller Hermen , med dens strengere , mere overmenneskelige Stil , den klassiske Frontalitet , Udødeligheden i Marmor ; for andre Busten med den profilerede Fod og et bevæget , mere nærværende Udtryk , Individet nærmere , Typen i det hele taget mere egnet til Fremstilling af det moderne u - antike Menneske . Ved denne Type alene blev Herman Bissen . Man kan sige , han kunde næsten ikke andet , da han som Billedhugger netop staar paa Overgangen mellem Klassicismen og den moderne Tid . Den traditionelle Buste var en Form Klassicismen vendte tilbage til , efter at Antiken , i en lang Periode forud , Renaissancen , havde været forladt . Renaissancens Portrætbilledhuggere tilstræbte for deres Tid en større Realisme , man modellerede hele Skulderpartiet og afskar Figuren midt paa Brystet , en Bestræbelse som egentlig burde forudsætte hele Fi - HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 123 guren , Afskæringen mener ikke andet end at man jo maatte slutte et Sted , naar det kun skulde være en Buste ; som Skulptur naaede man en større Livagtighed , men bibragte en pinlig anatomisk Forestilling om overskaarne Indvolde . Desuden Afskæringen var upraktisk , for hvor skal man stille saadan en kvart Mand ? Ikke desto mindre vendte man efter Klassicismen og Bissen tilbage til Renaissancens Bustestil : Naturalismen i Firserne og Halvfemserne , og tildels endnu . Saaledes svinger Smag og Mode . Vor egen sidste Tid har set en Mode , som hverken gaar tilbage til Antiken eller til Renaissancen , man løser Problemet ved at springe det over , den nuværende Buste tager slet ikke noget af Skuldrene eller Kroppen med , men kun Hovedet , opstillet paa en eller anden Blok , man undgaar derved Vanskeligheder som Holdning og Bevægelse ; denne fragmentariske Stil lader sig føre tilbage til en ægyptisk Paavirkning , visse saitiske Hoveder , Stumper af Statuer , som naturligvis aldrig har været ment som Portræter i sig selv ; men vor Tid har jo i saa mange Henseender ladet sig inspirere af Fragmentet . Smagen kan svinge igen . Nu er den traditionelle Buste ikke til at holde ud ; men hvor kan man holde de andre ud ? En Ting tror jeg altid man vil vende tilbage til , at en Portrætfigur naar alt kommer til alt maa være en Buste , Modellen selv bliver det dog aldrig alligevel ; hvilken Form for Ornament Tiden vil synes om , Tiden om det , men af en Buste vil man altid forlange at den skal forestille en Person , og i sig selv være et Kunstværk , afskaaret paa en eller anden Maade , og til at stille op , med mindre man vil hænge den som en 124 FORM OG SJÆL Skalp op under Loftet . Ikke uden Grund er den traditionelle Buste traditionel , Skulpturens Praksis har her i Virkeligheden sagt sit sidste Ord , hvad enten Tiden holder det ud eller ej . Den profilerede Fod , som man for enhver Pris vil undgaa , fastholder nu en Gang Forestillingen om at det er en Buste man staar overfor ; den har det Fortrin at alle andre Løsninger af Problemet Opstilling er ringere . I sine sidste Buster var Kai Nielsen da ogsaa ved at vende tilbage til den . En anden Ting er at aandsfortærende Kunstnere , Efterslæbere , har gjort den traditionelle Buste umulig ; men hvad har man Øjne til , uden til at gaa hen over Juks , og leve endda ? Kunde man ellers færdes i en By ? DIMENSION OG STØRRELSE Stilen for Herman Bissens Vedkommende var givet , han holdt sig til den endda i snævreste Forstand , uden anden Udvikling end en Stræben bort fra Antikens Monumentalitet , over imod Nutidens tilspidsede Krav til det personlige , Portrætet , realistisk opfattet . Ser man mange af hans Buster paa en Gang kan man nok blive ræd , en saadan Ensformighed har man aldrig staaet overfor før . Var Manden da aldrig under sin Standard ? Over den var han saavist ikke . Har han aldrig nyst , har han aldrig tabt Leret paa Gulvet , eller givet sin Figur en paa Siden af Hovedet ? Nej , de er ens og færdige , allesammen . De kan da ikke bedømmes ud fra andet Holdepunkt end i hvilken Henseende de adskiller sig fra hinanden som Portræter , vor Opgave her . Foruden Stilen maa Dimensionen ogsaa først omtales . Alle HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 125 Busterne er i naturlig Størrelse ; det vil sige de er for smaa . En Undtagelse danner Kolossalbusterne udenfor Universitetet , men er de andet end ført op i Størrelse , har de den store Stil ? Den store Dimension fremkommer ved en beaandet Udvælgelse i Formen , noget summarisk , løftet i Behandlingen som hæver af Livet over i Kunsten , en Stil de Gamle forstod , man tænke paa de græske i Sandhed store Fremstillinger man har kaldt Idealkunst , Busterne af Homer , Evripides , Sokrates . Klassicismen søgte ikke denne Stil , den var mere inspireret af den hellenistisk - romerske personlige Portrætkunst . Men Thorvaldsen havde dog for sin Part en large , erfaringsmæssig Fornemmelse af at en Buste maa være over naturlig Størrelse hvis den skal virke som naturlig Størrelse ; alle hans Buster er netop saa meget større i Forholdene som Øjet forlanger , hvilket man kan overbevise sig om ved at sammenligne med nogle af de eksisterende Dødsmasker , hvorefter de er modelleret . Den gennemførte Realisme med Hensyn til Dimensionen er en decideret Fejl ; Skulptur og naturlig Størelse har ikke med hinanden at gøre . Antiken vidste det , Thorvaldsen vidste det . Bissen stræbte efter Naturen , ogsaa i Størrelsen , med det Resultat at alle hans Buster tager sig ud som om de Personer de forestiller er set i Formindskelse , selv om de maaske er maalt ud med en Passer . Skulpturen vil have Rum , ikke Maal . Denne fundamentale Begrænsning for Bissens Vedkommende maa trækkes fra Busternes Betydning som Kunstværker . Tilbage bliver da igen hvad de giver som Portræter , Karakteristik , Troskab mod Modellen , Udtryk , Sjæl ; og her vil man samle Kendelsen ved at gaa fra den ene Buste til den anden . HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 117 GRUNDTVIG 126 FORM OG SJÆL Betragter man f . Eks . Herman Bissens Buste af Grundtvig , en Personlighed som rummer en hel Del af Tiden , vil man se at Formatet er den naturlige Størrelse , hvilket i nogen Grad kan virke velgørende , en Fremstilling af Kirkefaderen som et Bjerg , eller en Halucination , eller en Marmorgevækst , som f . Eks . Klingers Buste af Liszt , at se paa Glyptoteket , og til at blive Krøbling af , vilde man ikke have været glad for . Det er Grundtvig som han saa ud , som han var : des Pudels Kern ! Men Busten er for lille , en indkneben , atmosfæreløs Ting , værst i Marmorudførelsen , som kræver Dimension , mere end Gipsen ; den er ikke andet end et Portræt . Som saadan er den udmærket . Og da Bissen ikke har tilstræbt andet , er det det han skal have Kredit for . Skønt smaalig og glædesløs udført bevarer Busten en meget stor Værdi som antropologisk og psykologisk Dokument . Den er fra Grundtvigs ældre Aar , men endnu inden „Den Gamle af Dage " var bleven en Myte , med det hvide Hoved , der minder om en Bræ , en taknemligere plastisk Opgave , men lidt farlig , end den Bissen har været stillet overfor , en skaldet og barberet , omstridt Præstemand . Det er en noget tør Grundtvig , mere af Mennesket end af Religionsstifteren og Salmedigteren ; dog er man ikke i Tvivl om at man staar overfor en betydelig Mand , de hele Træk , den sluttede , kraftige Form vidner derom . Han har været en smuk Mand , af en lidt polstret Type , som forekommer mellem Prælater , et vist kvindeligt Plus , som virker stærkt paa Kvinder , og som hang sammen med den særligt grundtvigske Urnatur . Næsen er ejendommelig lang , lav og lige , bred i Ryggen , en hanlig Prydelse ; Munden derimod paafaldende svag , uden Renhed i Linjerne . Det elementære hos Grundtvig finder man i Brynene og de dybtliggende voldsomme Øjne . Han har en meget fin Hovedform , ogsaa fra Billedhuggerens Side et fuldendt Stykke Arbejde , Mandens ualmindelige Evner , Oprindelighed og Energi , kan man læse sig til paa den . Det grænseløse hos ham , det hvor Normen svigter , lejrer sig i Udtrykket omkring Munden , noget ikke behageligt , man kan jo sagtens sige hvad det er , da man kender det : Religion og Sanselighed menget sammen . Alt ialt har man vistnok Grundtvig her saa nær man kan komme ham , naar undtages Kanoniseringen og den høje Alders mammutagtige Pragt . Ingen Mand bliver færdig før han er gammel . 128 FORM OG SJÆL Uden Grund har man overset denne Buste af Grundtvig , man har i den en samvittighedsfuld Kunstners Overlevering af hvordan en mærkelig , produktiv og højt ladet Mand , som satte sig dybe Spor , hvordan han har set ud . CARSTEN HAUCH En af Bissens smukkeste og morsomte Buster er den af H . C . Andersen ; men den vil kræve en Behandling for sig . Med Beundring stanser man foran Busterne af Hauch og H . C . Ørsted , fængslet saavel af de to fremragende Mænd som af den levende , vellykkede Portrætkunst . I Carsten Hauch , modelleret som ældre Mand , har Billedhuggeren haft en taknemlig Opgave og løst den con amore , de magre , markerede , furede Træk , som Kraniet stikker ud af , afskræk - kende , hvis ikke det kraftige Haar og Ansigtets lange fornemme Form , et genialt Præg , havde ophævet Indtrykket af Alderdom . Busten er meget holdningsfuld , med et velafvejet Forhold mellem Hovedet , den lange Hals og de skraa Skuldre ; et Draperi giver Figuren en let antik Tilknytning . 130 FORM OG SJÆL For en overfladisk Betragtning , ogsaa naar man erindrer andre Portræter af Hauch , har han været en styg , uheldig Mand , og noget „glat Ansigt " kan man jo heller ikke sige , han har været , tværtimod kantet og som gjort af Træ , men han har haft Race . Typen er nordisk , han var af gammel , fortjent Slægt ; det er som om Tømret fra mange dygtige Forfædre gaar igen i hans Træk , robuste Mænd , for hvem Vanskeligheder og personligt Mod besørgede Udvælgelsen , Mænd der sikrede sig smukke Kvinder , hvis Forfinelse ligger under i Trækkene . Den lange fine hesteagtige Næse taler om udvalgt Race ; i et Misforhold til den staar en svag Hage , mest paafaldende i Profil , noget vegt , som genfindes i Hauchs Karakter , han var en fin Mand , for fin en Mand , kørte ikke haardt , hverken i Livet eller i Literaturen , ikke en Gang i Sproget , og derfor er han nu næsten glemt . Men hvor gerne vender man ikke tilbage til den noble Digter med det smukke , uskyldige Sind , det følsomme Smil , som Busten saa fint gengiver , naar den jagende Tid levner en Stund til at beskæftige sig med hans vege , simple og kloge Vers . Med sin Last af Tanker og Ængstelser og Haab , varsomt formet , hører han Literaturhistorien til , har ikke noget kradsende der kunde gøre ham egnet for Nutiden . Og dog , i een Henseende staar han Tiden nærmere end alle de andre Romantikere og Skønaander fra Oehlenschläger - Tiden , han var oprindeligt Natur - 131 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER historiker , omfattet uden Interesse af Samtiden , og ganske glemt nu ogsaa af en Eftertid . Hauch begyndte sin Bane som Zoolog , i en graa Fortid , dog ikke mere end ca . hundrede Aar tilbage , men før Darwin ; med stille Forbavselse læser man nu en gammel Afhandling af ham , som paa en famlende , seende og dog blind Maade , alligevel nærmer sig hvad der siden skulde blive til Udviklingslæren . Naturvidenskaben blev siden trængt ganske i Baggrunden til Fordel for Tidens voluminøse Æstetik , ogsaa for Hauchs Vedkommende ; men en Linie rækker fra ham , over en udstrakt Epigonliteratur , op til den næste Naturhistoriker og Digter J . P . Jacobsen . Selv om Hauch ikke læses mere , man er glad for at besidde Bissens Buste af ham , et Indbegreb af en fin , stille Mand , fra en fin , stille Tid , men med meget ufærdigt , som var vendt mod en Fremtid , gærende i sig . H. C . ØRSTED En anden af Tidens Naturvidenskabsmænd , H . C . Ørsted , kom med i Fremtiden , var med til at danne den ; et fysisk Eksperiment , som han begreb Rækkevidden af , men ikke selv førte videre , blev Aarsag til at vi nu kører i elektrisk Sporvogn , med samt alt hvad der fulgte deraf , en Omændring af hele Fysiognomiet paa Jorden . Den saa verdenskendte Mand , hvis Navnkundighed er vokset med Følgerne af hans Opdagelse , skønt til at begynde med beskeden nok , har set ud som paa Busten af Bissen , en meget beskeden Mand , vennesæl , med et kønt , ærbødigt Smil , den artige , gennemdannede Mand fra første Halvdel af forrige Aarhundrede . Fysiognomiet er ærkedansk , Navnet vel oprindeligt stammende fra Lokaliteten Ørsted ; mangen almindelig Bondemand kan se saadan ud endnu . Hos Ørsted er der til de folkelige , lidt vage Træk kommen Embedsmandskulturen og det lysende , humane , som følger med Forædlingen gennem Aand . Noget vist sværmerisk , holdt indenfor Grænser af Smag og Dannelse , er af Bissen truffen i Udtrykket , uendelig betegnende for den kundskabsrige , fattede Mand , der skrev „Aanden i Naturen " , som endnu bunder i Naturfilosofiens Uro , men viser frem imod de eksakte Videnskabers Orden , en egen tæmmet Flugt , som rammer Manden og Tiden . Saa nydelig en Buste af saa udmærket en Mand burde omfattes med en national Sympati . 133 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER Den er bleven til paa et aldrende Tidspunkt af Ørsteds Liv , det fine Rynkenet under Øjnene har venlige Smil , Aarene og meget Arbejde i Fællesskab gravet ; Haaret er urørt , Stammen i ham , uopslidelig er Velviljen omkring den kønne humane Mund , ublaseret , endnu ujaget , som den kyndige og satte Slægt af Lærde han tilhørte . De var som unge „begejstrede " , og Ilden døde ikke ud hos dem , men megen Ballast af Kundskaber forankrede dem paa Stedet , de var som Skibe , der havde alle Vindene indenbords og derfor ikke kunde sejle ; men deres Harmoni , fra den er Tiden jaget . Med skønsom Haand og et sikkert Blik har Bissen bevaret denne Slægt for os ; at fremdrage hele Rækken af Datidens Personligheder vilde Plads og Tid sætte en Grænse for , men de er der , enhver Tid vil altid kunne vende tilbage dertil . H. C . ANDERSEN 134 FORM OG SJÆL I Thorvaldsens Buste af Oehlenschläger besidder man et Kunstværk af en høj national , dobbelt og fortættet Værdi , Landets to Største paa en Gang , det ene Geni i Lys af det andet . En Generation længere fremme finder en lignende Potensering af et Kunstværk og en Personlighed Sted , Herman Bissen og H . C . Andersen , en fin Billedhugger og en mærkelig Digter , kendt af omtrent hvert Menneske Verden over ; det har en dobbelt Charme saaledes under et at omfatte to betydelige Personligheder paa en Gang , den Portræterede hvem Busten forestiller , og Kunstneren som er usynlig tilstede i sit Værk . H . C . Andersen er bleven bedømt paa saa mange Maader , literaturhistorisk og privat , mere vistnok end noget andet Individ , lige ind til Skindet , og længere endnu ; her skal det forsøges at sætte saa meget sammen om ham som kan uddrages af en Buste af ham , Form og Sjæl , med samt den Nøgle der ligger deri til en rent naturhistorisk Bestemmelse . Samtidigt falder der et Lys paa Billedhuggerens Fortjeneste ; man kunde ikke lade Billedhuggeren vederfares Retfærdighed paa bedre Maade end ved at analysere et Værk af ham , som Portræt betragtet , jo mere man faar ud deraf des større hans Hæder . Af andre af det nittende Aarhundredes Mænd , af en noget ældre Generation , foreligger der vel malede eller tegnede Portræter , men ikke Fotografier ; af H . C . Andersen har man Fotografier , fra hans senere Aar , omtrent samtidige med Bissens Buste , det er derfor muligt at anstille en Sammenligning og se hvad Busten betyder som portrætligt Dokument . Det maa siges at den ikke alene i Troskab og til Detailler giver lige saa meget som et Fotografi , et fuldkommen fyldestgørende Portræt , Ligheden slaaende , men at den giver mere , som man skulde vente af et Kunstværk : H . C . Andersen , ikke alene som han saa ud , men et intelligent opfattet og med Mesterskab gengivet Indbegreb af hans Væsen , Formen gennemtrængt af Sjæl . 136 FORM OG SJÆL Naar man har set en Tid lang paa Busten kommer der et Øjeblik hvor man maa le , saa morsom er den , saa morsom en Mand har H . C . Andersen været , saa forslagen , et begravet Vid ligger gemt i hans Minespil ; disse store , som det hed sig stygge Træk maa have haft en særlig Evne til at lade Humor skinne igennem , uden at slippe den løs . Udtrykket paa Busten , i Øjnene og omkring Munden , det let hældende , iagttagende Hoved , er beundringsværdig fint truffet , en Mand der morer sig , men holder tæt , saa at den anden Part maa le , et specifikt H . C . Andersensk Vid , som man jo kender fra hans Æventyr . En ikke ringe Portion hemmelig Malice er nedlagt i dem , man tænke paa „Skyggen " eller „I Andegaarden " ; den af mange som komisk Figur saa ynkede Æventyrdigter har været overlegnere end Samtiden vidste af ; Snerten i hans Vid , naar han bed fra sig , har overlevet Foranledningen , som man ikke gider oplede mere , Humoren bestaar i sig selv . Et Hamletsind ligger under i de personlige af H . C . Andersens Æventyr , hvori han befrier sig , den skruede , dobbeltbundede Maade , der hænger sammen med Overlegenhed i Forklædning , den Undertrykte , Manden nede fra , som varer sin Mund , men nok forstaar at udtrykke sig ; han var to HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 137 Gange klogere end de der bildte sig ind de havde Magt over ham . De er nu glemt ; tilbage er bleven hans Vid . Hans Succes kunde nu heller ikke forklares som den bare Uskyld og Naivetet , forstandsmæssig var han meget godt udrustet , der var flere Bunde i ham , et slebnere naturligt Redskab , end hele Tidens intellektuelle Flitter , som var importeret , sidst Hjernefostret Hegel ; H . C . Andersen havde sit Hoved fra Almuen . Som alle Mennesker var han et sammensat Væsen , med Skrøbeligheder , tilstrækkelig aabenbare , og ekstra udskreget , han var værgeløs , aabenmundet , latterlig selvoptaget , som de fleste , men han kunde ikke skjule det ; han var forskrækket , frygtagtig , som en Elefant for Mus , væbnede sig med Aftenbøn , Naturen havde ikke bestemt ham til Bøddel , skønt han var en stor knoglet En , han peb for et godt Ord ; han var naragtig , Allemands Skive ; at han var en ensom venneløs Ungkarl blev alt for ofte glemt ; Datidens Selskab , det lille platte , grusomme København , tegner sig af sig selv paa Baggrund af H . C . Andersens Livshistorie , og er da ikke helt uddød endnu ; Ingen er bleven saa klædt af som H . C . Andersen . Men enfoldig var han ikke , det er Ingen falden paa at sige . Han var en meget vittig Mand , det lyser ud af det ualmindelige , stortskaarne Fysiognomi og det underfundige Minespil , som Bissens Buste saa levende har bevaret . Gaar man Trækkene efter , saa har de jo ikke noget defekt , tværtimod det er store , hele , velproportionerede Træk , med en Masse Tømmer i , Næsen overvældende stor , maa man sige , en fabelagtig Næse , men velformet , ingen simpel Næse , og af Næse er det bedre at have for meget end for lidt ; denne Næse led han imidlertid meget for , og man kan forestille sig ham snyde den , med hele musikalske Drøn , naar han græd over at man havde opholdt sig over den . Hagen er vel udviklet , store og hele Øren , Munden baade stor og fintformet , modelleret over kraftige Tænder , og Omgivelserne præget af en Muskulatur , Folder og Furer , en følsom Mund , som har været meget udtryksfuld og bevægelig , lunet , i Stand til at kruse sig for enhver Gemytsbevægelse . HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 139 Hvor er da egentlig det „grimme " hos H . C . Andersen , Orangutangen , som hans Samtid kaldte ham , uden smaaligt Hensyn til om han hørte det ? Det ligger i Øjnene og Brynene ; her er i hvert Fald noget „aparte " , ligesom hos den grimme Ælling , af hvilken Grund han skulde „nøfles " . De meget paafaldende Bryn , med de svære fremstaaende Øjenbrynsbuer , er virkelig noget at lægge Mærke til , og Pøbelagtigheden greb for en Gangs Skyld ikke helt ved Siden af naar den slog H . C . Andersen sammen med Menneskeaberne , et Urpræg hos ham fører den Vej hen . Der kan nemlig ikke være Tvivl om at denne Form af Brynene tilligemed hele Kranieformen hos H . C . Andersen maa henføres til en meget gammel Mennesketype , Neandertaleren , som vel er uddød , men som ganske sikkert har sat sig Spor , Rester af gammel Blandingsrace , ogsaa her i Landet . Typen er bleven paavist af H . P . Steensby paa Anholt , men ogsaa paa Fyn , hvor H . C . Andersen er fra ; ikke saa sjældent støder man paa den hvorsomhelst i Landet , Rester af en forsprængt , ved Blanding udvisket , men paa visse Træk endnu kendelig Urrace ; Eksempler paa flere kendte Personer , ogsaa Nulevende , kunde næv - nes ; for nylig er Typen i en endnu ældre primitiv Form bleven funden i de gamle Nordbograve i Grønland . Det primitive hos H . C . Andersen maa søges i en saadan gammel Afstamning , som fører ned til den indfødte Befolknings oprindeligste Rødder . H . C . Andersens Folkelighed bundede dybt og gik langt tilbage . 141 HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER En vis Sygelighed derimod , som maaske har betinget hans Overfølsomhed og hele neurasteniske Gemyt , tror jeg man finder i en Beskaffenhed ved Øjnene . De er i sig selv smaa , med store Laag og meget dybtliggende , men de overhængende Bryn er ikke hele Grunden , de er hule , en sygelig Indsunkethed , som kommer meget tydeligt frem paa en Tegning af Küchler fra H . C . Andersens unge Aar , han ser her ud som en Patient , der er kommen sig efter en svær Sygdom og bærer varige Spor deraf i de indsunkne , lidende Øjne . Udtrykket har jeg iagttaget hos andre , og det har bragt mig paa den Tanke , at det svækkede Træk skyldes en eller anden overstaaet Sygdom , muligvis en Børnesygdom , Mæslinger eller Skarlagensfeber , som kan have angrebet Nyrerne ; „Kirtler " eller adenoide Vegetationer kan ogsaa præge et Individ for Livet paa lignende Maade . En saadan overvunden Lidelse i Opvæksten efterlader undertiden et konstitutionelt Mærke , saa at sige indbygget i Organismen , ledsaget af en konstitutionel blivende Retning i Temperamentet og Karakteren ; jeg er af den Tro at Uregelmæssighederne ved H . C . Andersens Sindsbeskaffenhed ikke behøver anden Forklaring . De nærgaaende og uanstændige Undersøgelser man har anstillet af H . C . Andersens Privatliv skulde man skænke de Personer der har kompromitteret sig dermed , de er H . C . Andersens Betyd - 142 FORM OG SJÆL ning som Digter ganske uvedkommende . I Instinkter og Drifter har han efter alt at dømme været et almindeligt , naturligt anlagt Menneske ; at ingen Kvindfolk vilde have den lange kantede Særling med det abeagtige Blik skal man da ikke lægge ham til Last . Der gives hvad man kunde kalde de Vragedes Psykologi ; efter den skulde man bedømme ham der har skrevet „Pebersvendens Nathue " . Det lidt Gorilla - agtige ved ham skyldtes hans Afstamning , der var virkelig noget af Skovmanden i ham endnu ; Neurastenien gik altsaa sandsynligvis tilbage til en eller anden Sygelighed i Barneaarene , et Stempel medbragt fra Elendigheden i et usselt Hjem . Et andet eget Træk ved H . C . Andersens Person , den Caspar Hauser - agtige Ubeskrevethed og Mangel paa født Hemning , kan dels forklares af den bratte Overgang i Klasse , en større social Afstand at tilbagelægge den Gang end nu ; dels har den vel haft sin Aarsag i et Spring i Anlægene , tilbage til Begyndelsen , et Præg af Unikum , der dog ikke er aldeles enestaaende , som Naturen undertiden opviser . Mandens Geni bundede deri : uden „Barnlighed " , i stor , voksen Forstand , Nyhed i Sjælen , Uimodtagelighed for ordinær Enshed , som alle andre Folk har paa , foruden Klæderne , uden denne Kiekindiewelt - Friskhed ingen H . C . Andersen . Hele H . C . Andersens Forfatterskab beror paa denne for Literaturen i en overliterær Tid frugtbare Umiddelbarhed ; alle Mennesker tænkte som alle andre Mennesker , og skrev som man skrev , han kom til som tabula rasa . Her er ogsaa Forklaringen paa H . C . Andersens højst personlige , impulsive Sprog : han sprang Sproget over , udenom det gængse literære Udtryk , lige fra Inspirationen til Tingen ! H . C . Andersen var den første Proletar indenfor Literaturen . Nu eksisterer der et stadigt tiltagende Antal , som med Tilfredshed slaar fast , for eget og andres Vedkommende , at man er kommen fra Samfundsstigens laveste Trin , Pas nok i sig selv ind i Literaturen ; H . C . Andersens subsidiært medbragte sjældne Naturgaver , skabende Fantasi og en dyb Oprindelighed , synes dog at have været en Egenhed hos ham ; Resultatet er ikke det samme hver Gang en Skomagersøn eller Bondedreng griber Pennen . Den grimme Ælling blev i H . C . Andersens uskyldige Æventyr til en Svane , nu om Stunder bliver den til en anden Fugl , med Næb og Klør ! At H . C . Andersen bl . a . ogsaa indlagde Ballast i Form af en akademisk Opdragelse , som han dog ikke skiltede med , glemmes undertiden , som Bestanddel af hans Karriere ; om de forskelligartede Veje ad hvilke man kan stige fra Underklassen kunde H . C . Andersen have skrevet et af sine morsomste , mest maliciøse Æventyr . I andre Former for hans Produktivitet var han direkte , slog lige ned paa Tingene , en vir novus , midt i en af Æstetik stokblind Tid ; man kan sige om H . C . Andersen at han var Danmarks første Journalist , i ædel Forstand , Reporter , i genial Forstand , han var den første der saa noget i Dagliglivet , i Datidens København , mens hele Literaturen iøvrigt var vendt bagud , Romantikens vidtløftige Symbolverden , som havde sin Betydning , men H . C . Andersen opdagede Gaden , Skraldemanden , Skorstensfejeren , Børnene i Rendestenen , Snemanden , det daglige Livs Tilbehør , Tepotten , Bolden , Sparegrisen ; nogle af hans Æventyr er som et Inventar over Datidens København . I Virkeligheden de gør det ud for en 144 FORM OG SJÆL Presse , som endnu ikke eksisterede , de er staaende Journalistik . Tiden har da ogsaa udviklet sig i H . C . Andersens Retning , ikke bort fra ham , som fra hans Samtidige , hans meget drøftede Næse pegede den rigtige Vej . H . C . Andersen var den første Realist i dansk Literatur , længe før der var noget der hed Realisme . I en anden aktuel Henseende var H . C . Andersen forud for sin Tid , han opdagede Tekniken , som var ved at gry , til Forstyrrelse for den æstetiske Te , han var glad for Dampskibet og Jernbanen , han faldt i en som det nu synes os barnlig Henrykkelse over Telegrafen , han forudsagde endogsaa Flyvemaskinen ; og i dette Aktualitets - og Fremskridtsinstinkt er han da næsten forud for sin Tid endnu . En bytræt Slægt der ømmer sig over Mekaniseringen , Tidens Udvikling og Flugt , hele Maskinalderen vi lever i , kunde her lære lidt af den gamle naive Digter . Stod Tiden stille i Literaturen , H . C . Andersen gjorde det ikke . Han var sin Tids første Rejsende , brød ud af den lille lukkede Æske som København var indenfor Voldene , han slog Horisonter op , bragte Virkeligheder ind i den lille Verden af Literater der grupperede sig om et Torv og et Teater og med den største Importance sad og anmeldte hinanden ; man sjokkede i København , men den grimme Andersen drog Lykkens Galosker paa , skrævede sin Vej med Syvmilestøvler , endnu at se paa Odense Museum — og hvilke Støvler ! Sin Rejse - og Trækfuglenatur har han nedlagt i alt hvad han æventyrligt og luftigt har skrevet om Storken , den kendte og dog saa fremmede Fugl , med en dobbelt Natur og dobbelt Hjemstavn , Gadekæret og et mystisk Afrika ; og ingen Fugl HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 145 kunde ligne Fynboen og Verdensborgeren med de lange Vaderben mere . H . C . Andersens Rejsebøger hører den Dag i Dag til den friskeste og mest fængslende Læsning man har . Og søgte han Verden , saa kom Verden til ham . I samtlige Nationer , paa alle Sprog er Hans Christian Andersen vel nok det danske Navn der er mest kendt af alle , mange Steder det eneste . Staar vi os nu ved at man associerer os som Nation med ham ? Det blotte Navn er et Greb lige midt ned i det folkeligste danske Niveau , mange aldeles anonyme Folk hedder det endnu , man kan træffe Navnet H . C . Andersen paa mere end et Skilt her i København ; forsaavidt træffer Udvælgelsen noget centralt , og H . C . Andersen levendegør jo ogsaa noget grunddansk , kommen lige fra Folkedybet , fra Midten af den danskeste af alle Øer . Typen er som taget lige ud af et Bondeland , den eksisterer virkelig , man kan møde gamle benede og stortskaarne Bøndermænd med Næse og Halsskæg endnu , samme store Numre Fødder , men ikke netop skrivende ; man er ægte nok repræsenteret i Udverdenen med ham . Hans Navn er knyttet til Børnene og Børnenes Lilleverden , ogsaa noget smukt og inderlig ægte dansk ; dette Bidrag til Verdensbevidstheden bør man være stolt over hidrører fra en dansk Mand . Hvis man ude i Verden forestiller sig Danmark som et Børnenes Land , lutter søde Børn paa en grøn Mark , og i en lille Legetøjsby med de rødeste Tage , og H . C . Andersen som den venlige gamle Digter der gerne underholder dem med de dejligste Historier , kunde Billedet da ikke være smukkere . Adskillige ynkelige og haarde Træk der knytter sig til samme Mands lokale Navnkundighed , dem kender vi nok ; HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 143 Vilhelm Bissen : Carit Etlar Kai Nielsen : Bindesball men man skulde ikke grave dem op , de kommer ikke Verden ved . Det er ikke en Gang sandt ; hvad der er sandt det er H . C . Andersen som Myte , saadan som Verden kender ham . Ofte er Æventyret sandere end Virkeligheden . Saa meget lader sig læse ud af Bissens fortryllende Buste af den store Æventyrdigter . Man skulde skænke dem begge en Tanke , og mindes den Tid de tilhørte , det jævne Almuelag de begge kom fra , hver fra sin Landsdel ; der var gammelt dueligt og varigt Tømmer deri . Ovenstaaende vilde danne Indledningen og de første Afsnit af et Værk om herman bissens protrætbuster . Hvis man deri indbefattede Sønnen , Vilhelm Bissen , og den Tid hans Buster repræsenterer , maatte man fyldigere ind paa en Tid som staar vor egen nær , et Slægtled som fylder sidste Tredjedel af det nittende Aarhundrede , Folk Nulevende har kendt , en ikke ringe Opgave , foruden det Galeri af Personer Herman Bissens Buster spænder over . For det Tilfælde Tid og Omstændigheder skulde lægge sig i Vejen for Samlingen og Bearbejdelsen af det omfattende Stof , eller hvis Opgaven maa overdrages andre , har jeg valgt at offentliggøre hvad her staar , for sig , i Sammenhæng med nærværende Bogs øvrige Artikler , der tilsammen udgør et Hele . Som foreløbig Stikprøve paa Vilhelm Bissens Udviklingstrin i Forhold til Faderen , afbildes her et Par af hans Buster , fra den af Faderen , der er meddelt foran , og som ganske tilhører Efter - Klassicismen , til et Par af hans Buster i den senere naturalistiske Stil , den ene af Henrik Ibsen , den anden af HERMAN BISSENS PORTRÆTBUSTER 149 Carit Etlar . Som man ser er de Naturalismens sidste Ord , Modellen som set i et Spejl , men uden at være gaaet gennem et Kunstnersind , en automatisk Proces , teknisk det videst drevne Stikkeri , uden formildende Omstændigheder , Gipshaar , talte Øjenbryn , naturlig Størrelse , og det hele . Der mangler kun Farven og en Grammofon indeni , saa var det omtrent Personerne selv . Denne yderste Konsekvens af Sandhed , Virkelighed , „Natur " , Realitet , i Bestræbelsen aldeles brødefri og oprigtig , haardbrændt , men en Forvildelse — i Lyset af den kan man nu altsaa betragte Henrik Ibsen og Carit Etlar . Det ligner da saa det gør ondt ! Hvis man endelig vilde gaa ud over Opgaven , Herman Bissen og Vilhelm Bissen , Afslutningen af det nittende Aarhundrede , og kaste et Blik ind i det tyvende , hvad der kom efter dem , kunde man jo f . Eks . minde om Kai Nielsens Buste af Bindesbøll — et Spring ind i en fuldstændig anden Stil , en anden Tid , næsten som en helt anden Menneskehed . Naturalismen eksploderede med et Knald ; om det saa er Sandheden maa den gaa naar Skaberen kommer ! Det Nye var endda et langt Tilbagespring , helt ned til Ægypterne . Ved en saadan Lejlighed falder Kunstens Suverænitet i Øjnene . Samtidigt ses det , at Begrebet „Fremskridt " , som der skriges saa meget om for Kunstens Vedkommende , maa tages meget betinget . Dog Befrielsen for Naturalismens skærende Bogstavelighed er ikke Skulpturens sidste Udviklingsfase . 148 FORM OG SJÆL IBSENS IKONOGRAFI I . I Anledning af Hundredaaret for Ibsens Fødselsdag udsender man i Norge en ny Udgave af hans Værker , hvoraf det tyvende og sidste Bind allerede foreligger ; det indeholder 125 Afbildninger af Mesteren , Fotografier , malede Portræter og Skulpturer , med samt Oplysninger om Billedernes Kronologi . Gennem disse Portræter kommer man den store Dramatiker saa nær som man kan komme ham , som Personlighed , Berømthed og som Menneske , som Tidsfænomen og som Type . Af de 125 Portræter udvælges fem , et tidligt Fotografi , Vilhelm Bissens Buste fra 1868 , da Digteren var 40 Aar gammel , et Fotografi taget i München i 1887 , da han var 59 , et malet Portræt af Walter Firle fra 1888 , i hans tresindstyvende Aar , og et Maleri af Werenskiold fra 1895 , da han var 67 ; hvad alle Portræterne indeholder indeholdes i disse fem ; de giver Ibsens Udvikling , hans Aldre , hans Maske , og hvad der var af Tømmer i ham . Fra Digterens helt unge Aar , eller hans Barndom , findes ingen Billeder , det ældste Fotografi er fra Begyndelsen af Trediverne , med et svært Fuldskæg , endnu bløde Træk , og mere af en Type end af et Individ ; fra dette i Skæg begravede Fysiognomi lader der sig slutte tilbage til en endnu ung - Det første kendte Fotografi at Ibsen dommeligere Ibsen , en køn og blid ung Mand , med noget frodigt i Trækkene , som leder Tanken hen paa Moderen ; af hende findes et Silhouetportræt fra Ungpigealderen , en fintformet , tækkelig Profil , med de samme smaa , veludførte Træk , det urfrodige hos Ibsen er muligvis at føre tilbage til hende ; Vitaliteten skal produktive Naturer jo ofte have fra Moderen . Men allerede Busten fra 1868 er den fuldfærdige , bevidste Ibsen , Masken anlagt , det om en Stedmoderblomst mindende Arrangement af Haar og Skæg , som Ibsen bevarede Resten af Livet , og som er gaaet ind i Sindene , saadan og ikke anderledes saa han ud . Denne Overgang fra Fuldskæg til barberet Mund og Bakkenbarter har en mere end tilfældig Betydning . Nu er Skægformen aflagt , men som Mode fastholder den Forestillingen om en bestemt Tid . For Ibsens Vedkommende betød denne personlige Stil Springet fra noget endnu vildtvoksende og formløst , Bohémienstilen , til det standsmæssige og korrekte ; og Forandringen falder sammen med et Gennembrud i Ibsens Udvikling og Produktion , hans Modtagelse uden for Norge , der har givet ham en stærk Følelse af evropæisk Placering , efter at han før havde været en oprørsk , hjemmefra jaget Litterat ; fra nu af anlagde han sit Ansigt og sin Virksomhed i daværende international Stil , som endnu var ejendommelig evropæisk præget . Forandringen skal være kommen ganske pludselig , paa Dato , samtidig med at Ibsen omlagde endogsaa sin Haandskrift ; hvis det er rigtigt taler det om Forhold man nu ingen Midler har til at forstaa , Afstanden mellem Norge og Udverdenen en Gang i Midten af forrige Aarhundrede . Ibsen har i hvert Fald følt Ibsens ikonografi 153 den , hans Liv var en haardt tirret Mands Kamp mod Provinsialismen i hans Hjemland , og hans Fortjeneste ligger jo i at han , med en meget stor Procent , bidrog til at gøre den umulig . Da Strømmen udenfor i Evropa begyndte at bære ham , skilte han sig energisk i sin Stil fra sin Oprindelse og sin Stand , fra nu af var han Ibsen . Nu fik man danne sig efter ham ! Man havde fornærmet den saarbare , højt ladede Mand , som ikke førte noget Værn med sig i sin Herkomst , men som skulde rejse en Aandsbygning , ikke til at komme udenom , han knappede sig da til for Resten af Livet , distingverede sig , og det kan man have ondt af , eller le lidt ad , bagefter , men som Forholdene var den Gang kunde Ibsen , som han var , nu ikke beskytte sig paa anden Maade . Stilen han tilstræbte var Selskabets , saadan som den lagdes for Dagen i de „højere Krese " man endnu talte om , og som eksisterede i en svindende Form endnu i Midten af det nittende Aarhundrede , en Rest fra Enevælden , Fyrster og Adel , som gav Tonen an , sekunderet af et uafhængigt Borgerskab , og Frakken og Kindskægget var et Kastemærke , hvortil kom Ordener , som man dog ikke bar til daglig , hvilket Ibsen skal have gjort . Kindskægget stammede fra Aarhundredets Begyndelse og var fra den Gang de unge Gækkes og Modeherrers Prydelse , som man kan se paa Tegninger af Thackeray , det voksede med dem og blev efter en Generations Forløb et Tegn paa Værdighed , hvorpaa man kunde kende Diplomater og modne Herrer af høj social Standard : Christian IX gik med Kindskæg hele sit Liv , af distingverede Herrer med Whiskers mindes man endnu Etatsraad Gamél i sin Tid paa Gaden i København ; i Portræter og tidlige Fotografier fra Midten af 154 FORM OG SJÆL forrige Aarhundrede er Typen almindelig . Moden var , vil man vel synes nu , en af de uheldigste der har været kendt , hverken Skæg eller Ikke - Skæg , en Grøft i Ansigtet i et Vildnis , Ansigtet gjort bredt ud til begge Sider , vel støttet af meget purlet Haar i Tindingerne ; men saadan skulde man nu i et givet Slægtled , som Ibsen tilhørte , se ud . Moden lagde Skulpturen uovervindelige Hindringer i Vejen , hvilket er tydeligt nok at se paa Vilhelm Bissens Buste ; som samvittighedsfuld Naturalist har han forgæves søgt at faa noget plastisk ud af den formforstyrrende Ansigtsprydelse , der er blevet til et Par gevækstlignende Protuberanser , stukne i Gips . Busten er i øvrigt pirket og atmosfæreløs , uden ornamental eller dekorativ Forløsning . Ikke desto mindre er det et virkelighedstro Arbejde , som gør nøje Rede for Formen og indeholder en sikker Karakteristik , det lader sig gøre at trænge ind til Kernen af Ibsens Personlighed gennem den , sammenholdt med de andre portrætlige Dokumenter . Af de eksisterende modellerede Portræter af Ibsen er Vilhelm Bissens den eneste der kommer virkelig i Betragtning ; Runebergs , der er modelleret samtidig , i samme Atelier i Rom , taaler ikke at ses ved Siden af . Den ringeste af Resten er Vigelands , i den genialske , søsyge Klinger - Stil fra Firserne ; Sindings Figur , som staar uden for Nationalteatret i Oslo , er der ingen der nogensinde har sagt et godt Ord om , og den er ogsaa i enhver Henseende forfejlet . Gaar man nu Bissens Buste efter , forfra og fra Siden , og undertrykker den dominerende Virkning af Haar og Skæg , føler man sig stillet over for en Mand med tætte , determinerede Træk , en levende Form af Næsevigene , energisk 152 FORM OG SJÆL Buste af ViJhelm Bissen , fra 1868 Mundparti , omend med en indkneben Form af Overlæben , en kraftig Hage og smukke afrundede Øren , skærpede , bistre Bryn , et sammentrængt bygget Hoved , ikke elskværdigt , tilsyneladende ordinært , men imponerende ved en egen samlet Viljekraft . Typen leder ikke Tanken hen paa Litteraturen eller Kunsten , snarere søger man i Erindringen mellem Købmænd , Skippere eller Sagførere , praktiske Folk med en kølig , borende Intelligens , for at placere den ; den har noget specifikt norsk ; ved et maaske utilladt Spring i Tanken bringes man til at huske den dybt udspekulerede Mac paa Sirilund hos Hamsun . Til Trods for Haarfylden lader det sig skønne at Hovedformen er kortskallet , med den brede , oprette Pande og det flade Baghoved , han tilhører uden Tvivl den paa Norges Vestland almindelige brachykefale Folketype , hvorom tilstrækkelig antropologisk Besked vides . Blod af den samme er gaaet op i Egil Skallagrimsson , med hvem det ikke heller er umuligt at paavise et fjernt aandeligt Slægtskab . En isoleret Type er Ibsen da slet ikke fra Naturens Haand . Dansk , skotsk og tysk Blod indgaar i Ibsens Afstamning , men dels er disse Elementer ikke saa fjerne endda , dels har Slægten levet saa længe i Norge , og blandet sig der , at Ibsen maa opfattes som norsk ; fysiognomisk kender man ham ogsaa som saadan . Af de to Grundtyper i Norge tilhører han den mørke , alpine . Efter sin Art skulde han have brune Øjne , men havde blaa , mørkeblaa , en Nuance som fremkommer ved Krydsning , fra Racens Side var han ikke ublandet , hvilket faa Nutidsmennesker er ; Bjørnson , Ibsens antropologiske Modsæt - Ibsens ikonografi 157 ning var heller ikke ren blond . Det var Fridtjof Nansen . Intellektuel Spaltning , Talent , synes at følge med Krydsning , hvorimod Race ytrer sig i fysiske Anlæg . Ligner nu Ibsen hverken nogen „Digter " , Idrætsmand eller Skønaand , hverken et nordisk eller et græsk Ideal , saa er det jo klart at en betydelig aandelig Overlegenhed skjuler sig et eller andet Sted i den i andre Henseender aldeles ikke sjældne Type , for det er jo hvad vi véd , Manden gjorde sig kendt som en fremragende Skribent , med en høj Gave for Sproget og en ualmindelig , Verden over beundret og siden uovertruffet Nerve for dramatisk Komposition . Den sproglige Evne unddrager sig Forklaring og gaar ikke sammen med noget særligt ydre Kendetegn , det er Sprogcentret i Forgrunden , noget elementært , som nu en Gang dukker op , og som man kan træffe lige saa forbavsende udenfor som mellem Kunstnere , det er ikke altid at Folk med Gaver for Udtrykket bliver Skrivende ; omvendt træffer man ikke sjælden Forfattere der er blottet derfor . Sleben Tunge er almindeligere i folkelige Lag , Almuen , Arbejdere i Byerne , end mellem saakaldt Dannede , det er et Forstandslys nogle fører med sig fra Naturen , og som ikke kan erhverves . Ibsen besad det , som Sagatidens Nordboer har besiddet det , Slagkraft i Sproget , det verbale Pletskud , som endnu gør ham erindret ; Verset tumlede han med suveræn Elegance og Smag ; derimod laa det egentlig musikalske og sangbare ham fjernere . Hertil kom saa en gennemtrængende Intelligens og Energi , høj dynamisk Spænding , Engenskaber som man kan læse sig til paa Bissens Buste . Uden Tvivl hang denne granatagtige 158 FORM OG SJÆL Sprængkraft sammen med noget i hans Fysik , Ursundhed , Evne til at rette alle Kræfter mod et Punkt . Han var en lille tætbygget Mand , af en Type som ofte gør et mere energiladet Indtryk end store voluminøse Personer . Er det fordi det samme Maal af vital Ladning spænder mere paa hos de smaa Folk , hvorimod det breder sig over et større Kubikindhold hos store svære Hytler med langsomme Reaktioner ? Her er noget at tænke paa . Med en i Øjeblikket hidsigt anvendt Metode , nyeste Mode paa psykoanalytisk Omraade , vil man formodentlig kaste sig ogsaa over Ibsens Tilfælde og forklare hans Opbud af vindiktiv Energi som en nødvendig Følge af hans korte Vækst , i Forbindelse med Afstamning fra neden , „Mindreværdsreaktionen " , som altsaa skulde være hele det underliggende Motiv for Ibsens Offensiv som Moralist og Samfundsrevser . Som man vil . Men er det ikke mærkeligt at det netop er alle Mindreværdsfolkene der bestiller noget og efterlader sig et Navn , hvorimod Folk , hvis Værdifornemmelse sandelig ingenting fejler , dasker som blotte Forbrugere gennem Tilværelsen ? En fattig Sjæl har opfundet denne Mindreværdsfilosofi , som ikke siger andet end at Ringhed hævner sig , hvor den kan , det ser man nok af ; men saa simpelt er Problemet ikke . Man kunde jo f . Eks . tænke sig at Mindreværdsofret i Virkeligheden var den kapable Part , som af Omstændighederne var bragt under Afhængighed , Hamlets Tilfælde , som jeg har analyseret , den Underkastedes Psykologi , hvordan vilde man vende Skemaet for at faa det fortolket ogsaa ? Produktivitet lader sig ikke forklare negativt , selv om det kan graves op at den rige Sjæl en Gang ikke har faaet Mid - 156 FORM OG SJÆL Fotografi fra 1887 dagsmad hver Dag . Hvilke Forestillinger nogle Folk har om Fattigdom ! De leder efter den som den Lærde , der ikke kan finde sine Briller , og har dem paa ! Noget af det man nu saa stolt kalder ressentiment , en Mekanik som skal forklare alting , slæbte Ibsen vel nok med sig , men man maa dog fradrage Tiden , hvor Klasse var noget andet og mere end nu ; men den bevægende Kraft i ham var positiv , ellers kunde den ikke have rakt ud over sin Anledning . Uden Skaberevne var Polemikeren Ibsen ' aldrig blevet jævnstillet med Shakespeare . Man forsøgte at hindre ham i at give , øse sig ud , heraf den vrede Ibsen , derfor stindede han sig og lod det regne med Lyn . Han var dog en Reformator for sin Tid , den saeva indignatio der fyldte Swifts Liv , den var ogsaa hans . Men for at forstaa Forholdet mellem Ibsen som Anklager , og Grunden til at han blev det , maa man nærmere ind paa hans Tid og hans Forudsætninger . II Den Periode Ibsen tilhører , stort set hele det nittende Aarhundrede , stod under Afviklingens Tegn , Afviklingen af Enevælden , og Kirken . For Literaturens Vedkommende udfyldtes den første Halvdel af Romantiken , hvis indre Bestræbelse gik ud paa at vinde op i Sidestilling med de privilegerede , fødte Klasser , den borgerlige Opstigning , hvis Middel var Genidyrkelsen , Aladdin . Ibsens første Fremtræden er romantisk præget , Frigørelsen kunde endnu kun tænkes ad højaandelig Vej , sakral , paa ibsens ikonografi 161 en anden Maade end Kirken , Fortrin de fødte Klasser ikke forstod , men bøjede sig for ; en Alliance fandt endogsaa Sted mellem Adelen og Genierne , Herregaardene som optog nogle af dem i Selskabet , et bevæget Møde , som har sat sig Spor i Literaturen : „Den grimme Ælling " . Denne romantiske Opfattelse af et Forfatterskabs mystiske Indstiftelse og Rang var herskende det meste af det nittende Aarhundrede , særlig levende i Damers omtrentlige Indbildningskraft , uagtet Genialiteten i Aarhundredets Løb udtyndedes til Epigoneri og beskeden Fordringsfuldhed , lagt for Dagen med en Fløjlsjakke . Men 1859 kom Darwin , og fra ham bredte sig et nyt naturhistorisk Syn , ogsaa til Literaturen , langsomt , det er ikke trængt igennem saa nær endnu ; hermed fulgte at Literaturens Mænd ogsaa opfattede sig selv anderledes . Sammen med Udviklingens Idé , der totalt undergravede Kirken , fulgte de store politiske Frigørelser , Konstitutionerne , og senere Arbejderbevægelsen , Folket selv der kom , efter at Genierne havde været udsendt som Blænkere , ikke uden at et Par Stykker var gaaet over til Fjenden . Ibsen oplevede saavel Romantiken som den ny Tid , der i Literaturen stemplede sig som Realisme , og foreløbig optog mere Politik end Naturhistorie i sig . Den romantiske udvidede Forestilling om egen Mission bevarede Ibsen hele Livet , den hørte hans Tid til , først som gammel Mand begyndte en Tvivl at hule ham ud . Af Instinkt holdt han sig til „Selskabet " , noget i Smagen , som man jo overfladisk kan kalde konservativt , hvad der hos ham ytrede sig i Kostumet , Frakken og den høje Hat , stablet ovenpaa Genimanken , kuriøst nu , men en nødvendig mimicry 162 FORM OG SJÆL den Gang , Overgangsformen i Tiden ; men af Overbevisning og i Retningen af hans Arbejde sluttede han sig til Oppositionen , hvad han kaldte Revolteringen af Menneskeaanden , Kampen mod Trolde , i Virkeligheden den Afvikling af Klasse der fandt Sted i Slutningen af det nittende Aarhundrede . Og her var det han stødte paa en Modstand i sit Hjemland , som forbitrede ham og gjorde ham til den store Straffer og Hævner . Nu er det næsten umuligt at danne sig en Forestilling om Samfundsatmosfæren omkring Tredserne i forrige Aarhundrede , kun gennem Eftervirkninger deraf , som man har oplevet , endnu i Firserne , paa afsides Steder , kan man vide noget virkeligt om den bundne Tilstand hvorunder man levede , Kvindernes Indespærring , Afhængigheden af Klasse opefter , Religionens Aag , altsammen forsvundet nu , men Virkeligheder , og det Virkeligheder man ikke en Gang vidste af , i de Tider . Enevælden var brudt , men et Aandsaag , Nationalliberalismen , traadt i Stedet . I Norge , hvor en sluttet , provinsiel Kultur gjorde sig gældende , som overalt andetsteds , laa Forholdene særlig grelt , netop fordi Ibsen belyste dem med særlig Energi , Milieuet i den norske „Kystby " han henlagde sine Stykker til ; men Kulturarten var udbredt , Provinsialismen , Hykleriet , saadan som det forelaa udformet de fleste Steder i Evropa , og Amerika med for den Sags Skyld , indtil fornylig , et ganske bestemt Sæt Konventioner og et Samfund der havde dannet sig derefter . Endnu i Firserne kunde man paa Landet , i Nærheden af en eller anden Provinsby , danne sig Forestillinger om Kulturtypen , i en sen , doven , men endnu effektiv Efterdannelse af hvad der en Gang var 160 FORM OG SJÆL Maleri af Walter Firle 1888 sivet ud fra Hovedstæderne . Det var Monarkismen og hvad der fulgte med den , selv efter at Enevælden var gaaet , i Periferien føltes den som et tyndt , men stikkende Embedsmandsvælde , præget af Servilitet opefter og Brutalitet nedefter , lige afvejet , en Helot - Type oprindelig præget af Enevælden . Man havde en Dannelse , det vil sige man var svækket , man var Rangsperson , det vil sige man var en Stræber , man udgjorde en Ring , hvortil hørte Herregaardene , Officererne , tabu i Uniform , Løver ved Selskaberne og Aftagere af de rige Døtre ; Præsten , tabu i Ornat og nyttig til at holde Bønder nede ; Juristen : Beskytter af en Stand han selv tilhørte , subsidiært Lov og Ret ; Professorer : Opretholdere af en Dignitarillusion og Vogtere af gammelt Papir ; Pressen — med et Ord Aslaksen , Schuften ved en Avis , saadan som Ibsen bidende hensatte ham i „De Unges Forbund " og i „En Folkefjende " . Aslaksen glemte ham ikke Striberne ! Man har ondt nu ved at fatte at Ibsen gad tage Notits af den hadefulde Forfølgelse han var Genstand for fra sine Landsmænds Side , i den Grad at han slap Afstraffelsen ind i sin positive Produktion ; men Tiden var jo præget af en Kamp mellem Meninger , mere end af Udbygning i Marken , nyt Stof for Literaturen ; man var endnu naiv nok til at forveksle en Befolkning med en Avis ; og Norge var et mindre Land end det er nu , efter at bl . a . Ibsen har lagt sin Dimension dertil . Føjer man endelig til Selskabet i „Kystbyen " Lægen , Datidens Skumler og Ræsonnør , samt en vis ung Apoteker , Blander af bitter Mikstur og Piller , Ibsen selv i Embryo , saa har man Ringen , og hvem det var der fik Hul paa den . 164 FORM OG SJÆL Mod det sammenklinede provinsielle Selskab , „Samfundsstøtterne " , hvor al Natur var udelukt , Kvinden gjort til Karikatur , hvor man ingenting maatte , og hvor Selvgodheden var ophøjet under Maksimen Gud , Konge og Fædreland , var det altsaa Ibsen rettede Søgelyset . Behandlingen han fik til Gengæld gjorde ham rasende , og han byttede Sonden om med Køllen . Samtlige puniske Krige er jo iøvrigt tilstrækkelig kendt Literaturhistorie . En Undersøgelse af Ibsens Produktionskurve , sammenholdt med hans Alderstrin , hans Stadier , vilde være en Opgave for sig . Fotografiet fra 1887 , i Ibsens 59 . Aar , viser hvordan han saa ud i disse Aar , da han havde fuld Grund til at føle sig som Bærer af Verdensbevidstheden . Det er det mest typiske af flere , taget i München , i Eksilet . Han er vokset , i Modgangen , han har sejret , men Forbitrelsen sidder i ham endnu — cave Ibsen ! Det er jo en æventyrlig Maske , Haaret som flyver til Himmels og de til hver sin Kant strittende Bakkenbarter , Flammer ud af ham allevegne , de hvasse , straffende Øjne , bag Tidens smaa økonomiske Staalbriller , den indbidte Mund , Figuren tilknappet til Hagen , en Mand paa Toppen af sin Eksistens , ikke ung , men heller ikke gammel , bevidst , ildvorn , frygtelig — saadan saa Ibsen ud , baaret af Verdensberømmelsen — og hvordan saa de nu ud , de derhjemme i Kystbyen ? Paa andre af Billederne , taget ved samme Lejlighed , ser han mindre monumental ud , den ubehagelige Ibsen , forfængelig , naragtigt hoverende , og med noget ubestemmelig kvindeligt , halvhysterisk i Udtrykket , for stærke Ord , men sikkert nok et Glimt af Sider af hans Væsen som ikke har 166 FORM OG SJÆL talt for ham . Man vil imidlertid helst dvæle ved det af Fotografierne der giver ham helest . Ibsens Maske leder Tanken hen paa det maskuline Skrækmiddel man kender fra Dyreriget , Løvers og Kappebavianers Manke , og Ligheden er ikke tilfældig , Moden hang sammen med en Tilbagevenden til Naturen , en Fornemmelse hos Datiden som tog det vildtvoksende foreløbigt for Natur , man var manket , Bjørnson , Drachmann , Strindberg , til Fordel i hvert Fald for Facaden af Fysiognomiet . I øvrigt , Tilstedeværelsen af en yppig Haarvækst tyder jo allerede paa Natur . Ibsens Manke og Frakke , med samt hans Ry , og hans evropæiske Betydning , stiller ham sammen med to andre af en lignende Type , Karl Marx og Krapotkin , nogenlunde samtidige , alle tre ejendommeligt artige i den personlige Stil og alle tre dybt revolutionære . Man kender det mærkelige Fotografi af Karl Marx i Kjole og hvidt , kombineret med et uhyre Vildmandsskæg , Haar over hele Hovedet , i øvrigt distrait og venlig at se til . Krapotkin havde ikke meget Hovedhaar , men han fløj med Manke i Form af et Fuldskæg , der som et Forklæde dækkede hele Brystet . Det er ikke en Vittighed at stille disse tre sammen , det var tre store Arbejdere , som fylder en hel Del ud af hvad der blev gjort i det nittende Aarhundrede , og det har noget tilfredsstillende at indlemme Ibsen i en Gruppe , den store Ensomme var ikke saa ensom , han hørte til sammen med en Tid og en Opmarch . En besynderlig Slægt , forskellige , men ens klædt , en lokal Type , aandeligt oprevne og sønderdelende , men af den yderste Korrekthed i Optræden og Vandel , en mislykket ibsens ikonografi 165 Maleri af Werenskiold 1895 Stil , vil man synes nu , med den tugtige Frakke — men Idræt og Friluft var jo ikke opfundet endnu , Angliseringen ikke trængt igennem , det var en anden Tid , og efter den skal man ikke bedømme det nittende Aarhundredes store Lærere og Tugtemestre . Af de malede Portræter af Ibsen var der Grund til at omtale et Portræt af Eilif Peterssen fra 1876 , dygtigt og fyldestgørende , med noget lokalt norsk , Ibsen minder her om flere Personer man har set i Norge ; den danske Maler Olrik malede ham i Rom 1879 , el ikke meget kendt Billede , men bemærkelsesværdigt , upaavirket af Berømmelsens Nimbus , som de fleste andre Malere har føjet til efter formodet Mønster ; en Walter Firle har i Gossensass malet et morsomt Billede af Digteren i 1888 , med høj Hat ovenpaa Haar og Skæg , iøvrigt lignende en gammel forfaren , livsklog og sleben Bonde , ingen helt forkert Opfattelse . Ibsen har selv formet Figuren i den gamle Gaardbruger , Lundestad , i „De Unges Forbund " , en primitiv Sjæl med en om en Odin mindende Visdom . En lignende Naturklogskab og Evne til Rænker , ikke her for det gode , men tilsat med Skedevand , findes hos Bisp Nikolas i „Kongsemnerne " ; Ibsens Omfang og Reserve fra Slægten er nedlagt i begge Figurerne . Men af Portræterne er Werenskiolds det betydeligste , fra 1895 , det giver den endelige Ibsen , efter at han var vendt hjem , efter 27 Aars Landsflygtighed , Ringen sluttet . Han var da 67 Aar gammel . Karakteristiken er meget fintfølende , med faa Midler , som man kunde vente sig det af den højtbegavede Maler . Jeg har ikke valgt det sidste , offi - ibsens ikonografi 169 cielle Portræt , i staaende Stilling , som findes paa Galeriet i Oslo , men den tredje Studie dertil i Olie , som forekommer mig at være den mest vellykkede . Ibsen sidder i en Stol , med Hænderne lagt sammen foran sig , ledig , Hovedet let hældet , iagttagende , men uden Brod , Udtrykket skyet , indadvendt og tungt , med en fredelig Tanke tilovers for den han ser paa — det var Ibsen efter Stormen . Manken er hvid og har lagt sig ; Ibsen blev tidligt gammel , tidligere end man bliver det nu , han havde drevet sig som en Dampmaskine over tilladt Kedelspænding . Foruden af Alderen trykkedes den gamle Ibsen af et Livs Facit , som jo kan læses tilstrækkelig tydeligt ud af hans sidste , svagere , allegoriske , selvoptagne Skuespil . Tiden vargaaet fra ham , ja det var jo en totalt anden Tid , en anden Tilværelse , helt andre Mennesker i det Norge han vendte tilbage til . Imidlertid var Hjemmene blevet aabnet op , man var gaaet ud i Naturen , Sporten havde holdt sit Indtog , en ny Kulturtype , og den havde Fridtjof Nansen hidført , samtidigt med at han gjorde Norge berømt ude i Verden paa en helt anden Maade end det sublime Skænderi Ibsen havde staaet i Spidsen for : faa Ord , men derimod Bedrift ! Som man véd yndede Ibsen ikke den ny Type , talte om Indianerhalløj , knipsede , men i Lommen , han havde set sin Grænse . Hvis man traf at komme i Datidens Kristiania , kunde man se de to Tidsaldre mødes , bogstaveligt , naar den unge Fridtjof Nansen skred i Sportskostyme forbi paa Carl Johan med Polfærden og Verdensberømmelsens Aura omkring sig , mens man samtidigt saa den gamle Stedmoderblomst oppe i det historiske Vindue i Grand med Pjolteren og de udenlandske 170 FORM OG SJÆL Aviser foran sig , i Dalaj - Lama Ensomhed ; det var de to Epoker der krydsede hinanden . Den ny Tid i Norge havde Ibsen været med til at muliggøre , ved at nedbryde den gamle , men han kom ikke selv med i den ny . Han havde sluppet Nora ud , men Hilde var ikke for ham . I „Bygmester Solness " bekender han nogenlunde aabent at han føler sig narret , Aandstaarnet han havde rejst forekom ham en Simeon Stylites - Søjle , i Modsætning til Ungdommen paa Ski , han følte mest Trang til at styrte sig ned fra den . Frakken og Masken var omsider bleven ham forhadt . Hvordan det havde sig med Ibsens private Glæde i hans Liv kan der ikke forskes efter , udenfor hans skrevne Værker ; efter dem at dømme havde det været tyndt . Selv Ryet , som havde erstattet ham et Fædreland , endte han med at vise fra sig ; saa meget saa han dog nu som gammel Mand at det kunde ikke være Tilværelsens Tyngdepunkt . Men Livet lod sig ikke leve om ; en ny Slægt havde det nu . Det kan se fattigt ud at Ibsen saaledes frivilligt opgav sin Placering , selve Fort Ibsen , uden dog at have Mulighed for at faa Part i hvad Ungdommen tog sig for ; i Virkeligheden er der noget stort deri , harmonerende med Ibsens strenge , sanddru Natur , at erkende at han havde overlevet sin Tid og hellere levede Livet om med en ny . I samme Anledning kan en Kurve iagttages , som selve Digterbegrebet er undergaaet , fra den naive Kultus i Romantikens Tid til Misligholdelsen under Naturalismen , da man talte haanende om „Degteren " . Først en nyere Tid har igen taget Digteren alvorlig . 168 FORM OG SJÆL Det var det romantiske Digterideal der gik i Stykker for Ibsen , til Fordel for en Menneskelighed han som Sacerdot havde lukket sig ude fra . Med sin sidste Aandskraft opløste Ibsen sig selv som Type . Naar man ser hen til at der findes endnu Levende af det nittende Aarhundredes ellers forladte Aandstype , Relikter , Skønaander , som gaar med Haar og Sjæl , var det ikke ringe gjort af Ibsen i sidste Termin at skille sig ved den og gaa gennem Forvandlingen til den ny , selv om han ikke selv havde noget Haab om at leve dens Liv . ibsens ikonografi 171 STADIER I SKULPTUR I TRE kvindelige Figurer skal sammenstilles her , Kunstværker som forstærker Indtrykket af hinanden og hver for sig er typiske for en Periode , et Udviklingstrin i Kunstens Historie , fra Antiken og til vor egen sidste moderne Tid : Venus fra Kyrene , Vilhelm Bissens Atalante og den kvindelige Figur af Kai Nielsen han har kaldt Aarhuspigen . Med dem som Udgangspunkter kan andre Kunstværker , der danner Overgangen mellem de afgørende Epoker , belyses . I Nationalmuseet i Rom , opstillet i et Rum for sig og lysende som en Guddom , den absolute , suveræne Nøgenhed , staar Venus fra Kyrene . Naar man er kommen sig for det første Indtryk skal man lægge Mærke til Turisterne , de er ikke traadt indenfor Døren førend de størkner i en eller anden Stilling , som ved Katalepsi , de taber Næse og Mund , i den Grad tager Afgudinden Vejret fra dem . Kustoden , en lille streng , vissen Italiener , nyder Sejren som om den var hans egen , overrislet med national Succes ; og staaende henne ved Døren lader han paa et velberegnet Tidspunkt , ved Hjælp af en snild Kontakt , Figuren rotere en Omgang om sig selv paa sin Piedestal , saa man ser Venus hele Vejen rundt — det er som om Gudinden faar Liv — Successen fuldstændig ! Antiken og vore Dages Italien mødes med en sagte Snurren af en Elektromotor i Piedestalen under Gudinden , der gaar en hørlig Vind gennem Rummet , Turisterne som faar Vejret igen ; og saa har man været stedet for den kyrenæiske Afrodite . 174 FORM OG SJÆL Som man ved er Figuren en forholdsvis sen Forøgelse af den civiliserede Verdens Skat af antike Arbejder , den blev fundet i dette Aarhundrede ved Udgravninger i italiensk Nordafrika , den gamle Ruinby af Oldtidens Kyrenaika ; ikke siden Fundet af Venus fra Milo er et saa blændende , uvurderligt Kunstværk blevet fremdraget . Figuren er en Torso , mangler Arme og Hoved , den er udført i Marmor af en gullig , patineret Tone , synlig poleret og afglattet gennem et langt Tidsrum ved Berøring , Haandspaalæggelse ; utalte Slægter har hentet Kraft fra Gudinden ved Berøring , som det primitive Menneskes Forestilling var , og som den er endnu ; Figuren har som en Hud , et gyldent Skær af Forkælelse og Tilbedelse , der er trængt gennem Overfladen i Marmoret , Formen er som kysset frem deri ; det er Kunst og Skønhed som Religion , potenseret ud over det menneskelige , Kvindens Herlighed . Kunsthistorisk , efter Stilen , kan Venus fra Kyrene placeres mellem den saakaldte „esquilinske Venus " og de senere kendte Afroditer , den kapitolinske , den medicæiske ; Afstanden er her fra den nylig frigjorte , endnu strenge Stil , til den raffinerede , hvor Antikens Kræfter naar Højdepunktet og ebber ud ; Venus fra Kyrene har den fulde Udfoldelse af Kun - stens Midler , samtidig med at Naturfriskheden endnu er bevaret . stadier i skulptur 177 Den esquilinske Venus regnes til Begyndelsen af den græske Kunsts Højblomstring , mellem 5 og 400 Aar før vor Tidsregning , og endnu kan en vis Stivhed i Figuren minde om den arkaiske Kunsts Uforløsthed i Ledemodene , til Gengæld bevarer den det sluttede , rene Præg . Den esquilinske Venus opfattes af nogle som en „Atalante " , en Væddeløberske , og den purunge , næsten drengeagtige Skikkelse , hvad man vilde kalde en „Backfisch " , leder jo ogsaa snarere Tanken hen paa de græske Idrætslege , hvori begge Køn deltog , end den voksne Afrodites Verden ; Stillingen , som paa Spring , og Bevægelsen af Armene , der mangler , men som det kan ses har været hævede for at gøre Haaret fast , kan godt tydes som den spændte Holdning lige foran et Løb ; andre er imidlertid af den Anskuelse at Figuren forestiller en Badende , før eller efter Badet , den støtter sig til et Arrangement af det aflagte Klædningsstykke , draperet over en Vase eller Salvekrukke ; det er muligt at denne Tydning er den rette . Salvekrukken er for Resten mærkelig ved at bære en Brilleslange som Ornament og synes selv at være formet som en Lotosblomst , Symboler der fører hen til Ægypten , hvad der saa ligger deri . Hvis man vil tolke Figuren som en Løberske ligger det nær at sammenstille den med en anden kendt græsk Figur , Løbersken fra Vatikanet , der er fra Slutningen af den arkaiske Tid , lige op imod den store Kunsts Periode , Udviklingstrinet falder da i Øjnene . Væddeløbersken fra Vatikanet har endnu den førklassiske Tids ufri Bevægelse , ligesom sammengroet i Ledene og uden naturlig Vægtfordeling , og 178 FORM OG SJÆL Trækkene har den ejendommelige Sødlighed der kendetegner alle tidlige græske Figurer , og som hænger sammen med at man endnu ikke forstod at modellere et Ansigt fuldt efter Naturen , man lagde ligesom Trækkene udenpaa , en primitiv Teknik , der betegner en bestemt Overgang i Kunsten . Det er for Tiden en Mode , udgaaet vistnok fra Tyskland , at opfatte den arkaiske græske Kunst , hvilket jo kun vil sige den gamle , i Modsætning til den nyere , fuldendte Kunst , som en i sig selv afsluttet , bevidst Kunsttype , ganske som om Datidens Billedhuggere kunde have kendt den udviklede Kunst , der kom efter dem , og alligevel med velberaad Hu valgte deres egen , bevidst Stilisering ; Opfattelsen er uhistorisk , den arkaiske Kunst maa bedømmes som det den var , Begynderes Arbejde , i Fremskridt , men utilfredsstillende for en Eftertids Betragtning ; den arkaiske Tids Kunst har Værdi opfattet historisk , som Trin , det lønner sig at studere den , men som Kanon i og for sig opholder den kun Tanken og bidrager til den Forvildelse af Smagen , paa saa mange Omraader , som Tiden elsker : altid proklamere noget skævt og ufærdigt som det eneste saliggørende ! Den arkaiske Kunst er blevet fremdraget af Bygningsfylden omkring Akropolis , hvor man i sin Tid har styrtet de gamle Statuer ned , Grækerne har ikke brudt sig om dem , efter at de var blevet i Stand til at gøre bedre Ting , haardt tænkt , og for Arkæologer til at ømme sig over , men levedygtigt . Som Mønstre eller Skønhedsaabenbaringer skal man ikke betragte den ufærdige arkaiske Kunst , Ufuldkommenhed byder altid imod , men man har i den et Middel til at studere Kunstens gradvise Marsch fra en famlende Teknik op til en fuldt behersket . Mangel paa stadier i skulptur 179 egen Stilkraft fører i en svagelig Tid til Imitation af Kunstens Forperioder , en sølle Glæde , men der gives dem der ikke har anden . Mellem Løbersken fra Vatikanet , en næsten gennemført Skulptur , som evner at bringe det unge , yndige Væsen , kun iført en stumpet Kiton , paa Spring foran Væddeløbet , i Erindring , hele den græske Styrke og Uskyld i et Billede , og saa den esquilinske Venus ligger den græske Kunsts Udvikling til fuld Beherskelse af anatomisk Form , Udtryk og Bevægelse . Endnu har den esquilinske Venus dog en umærkelig Mindelse om Bundetheden og Frontaliteten i den fremarbejdende Kunst forud . Men her staar man helt og klart foran Kvinden , i Kvindens første Vaar , den henrivende unge Fjortenaarige , lige traadt ind i Pigealderen , men endnu drenget , mere formet til Idræt end til Elskov , Kapløbet , Flugten mere end Hengivelsen , Barnealderens raske , sorgløse Verden , som deles af begge Køn , saa længe den varer . Aldrig før eller siden er dette Ungpigevæsen , paa Spring fra en Alder ind i en anden , bleven skønnere fastholdt i Kunsten . Venus fra Kyrene betegner saavel den modnere Kvinde som den til den yderste Fuldkommenhed udviklede Kunst ; efter den kunde der kun komme Forfald . Har den esquilinske Venus endnu noget der minder om Stokken , en Akse op igennem sig , som den oprindelige , udskaarne Træstøtte , saa er Venus fra Kyrene fuldstændig opløst i Bevægelse , i Hvile , en egen likvid Holdning , forløst Vægt , Figuren let støttet paa det ene Ben og ophængt i den anden Side , blødt skruet og fordelt op gennem alle Ledemod , Rygsøjle og Nakke , levende Vægt , kvindelig Vægt ; skønt 180 FORM OG SJÆL Figuren vender en Façade til er Frontaliteten helt overvunden ved Lemmernes Forskydning i Rummet og ved en fin Drejning af Overkroppen , som det manglende Hoved maa have fortsat og motiveret . Er Stilen fuldendt , al Modstand mellem Naturen og Billedet overvunden , saa er Smagen den græske Sjælsadel paa sit Højdepunkt , her er ingen Koketteri med Nøgenheden , som i senere Afroditestatuer , frembragt med en Skelen , det er Nøgenheden selv , fra Isse til Fodsaal , den højtrejste , fuldfærdige Kvinde ; og netop som saadan , uden noget som helst andet Hensyn , er hun Gudinden , Kønnet , hævet over Forkrænkeligheden . Ligesom den esquilinske Venus støtter Venus fra Kyrene sig til sit aflagte Klædningsstykke , haandværksmæssigt en Løsning paa Problemet at faa Figuren til at holde i Anklerne , og i sig selv Motivering nok for Gudindens Afklædthed , hun har lige skilt sig ved Tøjet ; senere Afroditefigurer har varieret , men ikke væsentlig kunnet forbedre Anordningen ; men i Stedet for Salvekrukken draperer Klædningen sig om en Delfin , Havsymbolet , der sætter Figuren i Forbindelse med Vandet , Afrodite Anadyomene , Afrodite Euploia. Tanken ledes hen paa Middelhavet , en heroisk , begunstiget Verden , fuld af skønne Sagn , Homers Himmel , det blaa Ørige , hvoraf Grækenlands nøgenhedsglade , guddommelige Kunst udsprang . Et søfarende Folk , vant til Friluft , Strandens og Solens Glæder , det nøgne , frie Menneske , har fostret denne Kunst , en Sommerkunst , en Legemskunst , gennemlyst af Solen og kølet af Søen . Af denne Skønhedsverden , knyttet til Bølgen , er Venus fra Kyrene blevet tilbage , reddet ved et Tilfælde , og i Stykker , som en Aabenbaring ; STADIER I SKULPTUR 181 det staar til Slægten at hele Aabenbaringen , hvis den formaar det . Hvilke Forsøg man har gjort derpaa skal med før nævnte moderne Eksempler skitseres i det følgende . II Julius Lange har i sin „Billedkunstens Fremstilling af Menneskeskikkelsen " forfulgt Skulpturens Udvikling gennem Tiderne ; fra en Iagttagelse af ham og første Gang formuleret stammer Loven om den frontale Stilling som gennemgaaende for al tidlig Billedhuggerkunst , enhver Figur opfattet symmetrisk og set forfra , som en Soldat i Retstilling , med de udstrakte Hænder til Bukselinningen ; den tidlige græske Kunsts Apolloer ser saadan ud , al ægyptisk Kunst , saa vidtdreven dygtig den ellers er , kom ikke ud over den frontale Stilling ; hvad der her fra første Færd var en Form hvormed man hjalp sig endte med at blive en uomgængelig Kanon ; kun i Tell - el - Amarna - Tiden satte man sig ud derover . Den frontale Figur stammer ned fra Stokken , den udskaarne Stolpe , oprindeligt Afgudsbilledet ; og noget af Stokken , Stammen , vil Øjet den Dag i Dag forlange af en Figur : Helhed , Oprejsthed deri ; det er hvad man kan lære af arkaisk Kunst ; Forfaldet i senere hellenistisk Kunst beror paa Frafald derfra . Endnu længere tilbage stammer Skulpturen ned fra den diluviale Kunst , kendt fra Knoglehulerne i Mellemevropa , den begynder , som andetsteds sat ud fra hinanden , i Aandens Stadier , som „Kapricekunst " , Videreførelse af Luner i Natu - 182 FORM OG SJÆL ren , der har befrugtet Urmenneskets Øje ; Buskmændene i Sydafrika er endnu levende Rester af en Urbefolkning der har skabt al Kunst . Skulpturen var den første Kunstart , fra den nedstammer Tegningen , som oprindeligt Forlæg , Kontur , til et Relief , senere blev den en Kunstart for sig . Den levende græske Kunst sprang hurtigt fra de stive arkaiske Figurer ind i den klassiske , bevægede Menneskefremstilling . Det pludselige , friske Indtryk af Trinet kan man næsten opleve , ved en Kontrastvirkning , som er Historien i en Forkortning , naar man gaar igennem Museet i Cairo . Det er ordnet kronologisk , og har man gennemvandret alle Dynastierne , med Hærskarer af Figurer , alle i den ægyptiske , strengt frontale , ligesom laasede Retstilling , og har faaet Øjet forseglet af dem , kommer man endelig i de sidste Sale til den græske Kunst , hvad der er udgravet af Figurer fra Ægyptens sene , hellenistiske Periode , man bliver med et stillet foran en græsk Figur , i græsk draperet Klædebon , snoet i Bevægelsen , som løftet af Jorden , levende , smeltet , et Menneske , det snildeste , skønneste Arbejde — ja , og man bliver simpelthen lykkelig , som en Fange der er undsluppen Farao og havnet i Hellas ' Arme ! Ægyptens Kunst er vældig , almægtig , den vejer til som et Bjerg , monoton , ikke et ondt Ord om den , man er et Ingenting imod den , døvstum kommer man ud fra de stenede Sale , med Mumier og Dyreguder i Ryggen — og der aabner Hellas sig saa for en , og man maa le , en ubeskrivelig Glæde , som man føler nogle faa Gange i sit Liv , naar Inspirationen springer i en . Og det er jo Efterglæden af de gamle Grækeres , de unge . Grækeres Glæde , et Glimt af den ; netop en Lykkefølelse , stort Aandedræt , og frie Spring i Sjælen , har behersket de Slægter der skabte den store græske Kunst , hvori Udviklingen er at den gaar fra Bundethed , fængslede Ledemod , til den fuldkommen forløste , frie , tyngdeløse Bevægelse i Formen ; de blev selv fri , mens de skabte sligt ; og hvad enten man nu vil kalde dem Kunstnere eller Haandværkere , lykkeligere Slægter har ikke gaaet paa Jorden . De har haft Frembringerens Glæde , det eneste der ikke kan tages fra et Menneske , og som Misundelsens Padde , der kryber paa Jorden , ikke kan naa . Fuldbaarenhed og Glæde strømmer ud fra den lyse græske Kunst ; og lige siden dens Blomstring , og Afblomstring , har man set hen til den og søgt at nærme sig den , naar man ikke , med sorte og leveangste Naturers Nag , vendte sig imod den , som gennem flere Aarhundreder i Middelalderens Pønitensekunst . Saa lang Tid gaar der , at først Klassicismen i det attende og nittende Aarhundrede bevidst vender tilbage til Antiken og forsøger sig i dens Aand . Renaissancen staar til hver Side , for vel retter man den Gang allerede Blikket mod Antiken , men sidder endnu fast i Middelalderens Passionssymboler ; denne blandede Kultur er egen for Michelangelo ; og den har sine Fortsættelser op imod vor egen Tid : Rodin . Antiken fortsætter sig , efter Instinktet , i Klassicismen , og den efter den følgende naturalistiske Retning . En dyb Kløft i Smagen skiller den Dag i Dag mellem de to Retninger , en Natside , Tilbøjelighed for det vredne , krybende og lidende , det emotionelle , fra Midelalderens Kirkeskulpturer , med deres 184 FORM OG SJÆL Trolde og Krypter , over Michelangelo til Rodin , og saa den klare Retning , Antikens sorgløse Dag , med dens Skikkelser hentet ind fra Naturen under aaben Himmel . Det er som om to dybt væsensforskellige Menneskearter ligger til Grund for de to , haardnakket fra hver sin Side forfulgte Retninger , en Delingslinje som ogsaa lader sig forfølge i Literaturen . Hellenere og Nazaræere deler Heine Menneskeheden i , og det lader virkelig til at der ikke kan tænkes og føles i Verden , til denne Dag , uden enten paa den ene eller paa den anden Maade . Men det fører ind paa en videre Betragtning for sig . Til Antikens Side stod Thorvaldsen ; og Naturalismen gør det , for saa vidt den fortsætter og skærper Klassicismen . Som Eksempel og Udgangspunkt er her valgt Bissens nøgne kvindelige Figur „Atalante " . To Afbildninger vedføjes her , den ene af Figuren saadan som den staar opstillet paa Statens Museum for Kunst — forkert , frontalt , imod en Mur ; den anden Afbildning viser hvordan Figuren skal ses , og hvordan den skal opstilles , halvt bortdrejet fra Beskueren , som det ligger i Figurens Mening , Atalante der har tabt Væddeløbet og vender sig bort , nedslaaet over Følgerne . Billedhuggeren har gjort Opstillingen tvivlsom , idet Fodstykket er rundt , men Støtteblokken bag Fødderne ses mindst , naar Figuren staar rigtigt , det er klart Billedhuggeren har ment Opstillingen saadan . Desuden , man se paa Afbildningerne : en Kvinde kan jo ikke staa med sin Vægt paa sine Fødder og dreje dem under sig , som paa den frontale Opstilling , derimod kan hun staa paa Fødderne og stadier i skulptur 183 dreje sig i Kroppen som paa den rigtige ; Figuren skal saaledes orienteres efter Fødderne , ikke efter Facaden . Tilfældet er kuriøst , det viser hvor Frontalitetsprincipet sidder uudryddelig fast endnu , man gaar efter det , naar man iøvrigt ikke har undersøgt Tilfældet nærmere . Populært er Frontalitet en Nødvendighed , hvilket man kan se paa Kirkegaarde ; Buster vil man ofte se orienteret efter Ansigtet , selv om de har en decideret Bevægelse , endogsaa paa Museer , det er Kustoder og Rengøringskoner der drejer dem , ellers kan de ikke holde det ud . stadier i skulptur 187 Vilhelm Bissen udgaar fra Klassicismen , Thorvaldsen , gennem Faderen , men fulgte i Firserne fransk Paavirkning , den naturalistiske Skole , som her i Landet er stærkt repræsenteret paa Glyptoteket ; foruden Antiken maa „Atalante " vel nærmest henføres til Indtryk fra Dubois og hans Skole ; men for Resten er Figuren et saa energisk gennemført Arbejde , efter Modellen , at det næsten hæver den over Paavirkningen ; Tilskyndelsen er Naturalismen , at gaa Naturen saa nær som mulig , i Antikens Aand ; i Intention og Udførelse er Figuren original og meget betydelig . Det umiddelbare Indtryk er en pragtfuld , blændendé Kvindeskikkelse , øjensynlig endda et bestemt Individ , en meget smuk Model , udført til de mindste Enkeltheder i Marmor af en Mand med usvigeligt sikre Øjne og en fuldkommen overlegen teknisk Dygtighed ; hvis Sten kan blive til Kød , saa har det fundet Sted her . Vanskelighederne er i den Grad overvundne at det er som om der ingen har været , en Fuldendthed der ofte koster Kunstneren hans Anerkendelse , paradoksalt og lumpent nok , det fuldendte gaar gennem Øjet 188 FORM OG SJÆL som blot selvfølgeligt ; mere Held følger undertiden det ufærdige Stymperarbejde , præget af den „titaniske " Kamp , eller den ituslaaede Figur , hvor Kontrasten mellem Form og ubearbejdet Materiale forstærker Indtrykket . Vilhelm Bissens „Atalante " er imidlertid et Karlfolkearbejde , gjort færdig som Figur for Figurens egen Skyld , ikke med Henblik paa en Udstilling , det er en hæderlig Figur ; og det har været en ganske dejlig Model . Hensat er her et Fruentimmer i Marmor . Sammenligner man nu Bissens „Atalante " med Venus fra Kyrene gaar det ikke af uden betydelig Uro ; sluttelig holder den moderne Figur ikke Sammenligningen ud . Hvorfor ? Sagt i Korthed med det samme : den antike Figur bevarer Fortrinet fordi den er mere af en Type , Bissens Figur meddeler det tilspidsede Indtryk af et Individ ; Venus fra Kyrene udvider Forestillingen til hele Kønnet , hvorimod Bissens „Atalante " som Forestilling vender tilbage i sig selv , det enkelte , isolerede Tilfælde af en Kvinde . Bissens Figur er endda den bedst udførte , to Tusind Aars Erfaring er dog lagt til siden Antiken , anatomisk Viden , forfinet Øje — men det hjælper altsammen ikke , Naturalismen strander paa selve sin skærpede Bestræbelse , at gaa Naturen nær ; man kan gaa den for nær . En overordentlig Finhed er naaet i Redegørelsen for Vævet , Huden , lige til Indvoldene i Bissens „Atalante " , abdomen har netop den Spænding der betinges af Organerne derunder , noget af det skønneste der gives i Naturen , og plastisk et Fund at beskæftige sig med , Brystets Vægt ses , hele Figuren staar netop med sin Vægt , nøje hægtet sammen i Ledene , det er Natur , fuldendt gengivet . Men rigtig Anatomi kan man faa for meget af ; den naturalistiske stadier i skulptur 189 Bestræbelse har sin Grænse deri at hvor høj en Grad Livagtighed man saa naar , Figuren bliver dog aldrig levende ! Man faar vende tilbage fra Livet til Figuren . Den tilspidsede Livagtighed efterlader et Ubehag , som om alt hvad man har faaet af den korrekte Anatomi er en Menneskelugt man ikke bryder sig om ; i en vis Forstand hæver Kunsten over Livet . Denne samme Betragtning har jeg gjort gældende for Literaturens Vedkommende ; den naturalistiske pinlige Roman skærer i Øjnene , selv om den er sand . For Naturens Domstol er ikke alt sandt , selv om det finder Sted ; spørg Udviklingen . Det komponerede Digterværk , „Myten " , har mere end Virkeligheden . Saadan som Venus fra Kyrene bryster sig i Marmor , endda uden Arme og Hoved , saadan vil man anskue Kvinden og blive rigere i Sjælen hver Gang man fylder sig med den blændende , evige Form . Det typiske , som der ligger tilstrækkeligt af Model bagved , hæver Tanken over det nærværende , en eller anden Kvinde , til Kønnet , i ren , ædel Almindelighed . Forestillingen om Guder og Gudinder i ægte , primitiv Forstand , gav den græske Kunstner hans Inspiration , af et Menneske gjorde han mere end et Menneske . Det kan den moderne Kunstner ikke hjælpe sig med ; at Bissen kalder sin fortrinlige Modelstudie en „Atalante " er kun en tom Reminiscens og det ringeste i Intentionen , en Navlestreng Arbejdet slæber paa , da det dog i alle Henseender er et naturalistisk præget Kunstværk . Bestræbelsen , som udgik fra et snævert Studium af Antiken , gik saa vidt , som man kan se paa nogle af de franske Figurer fra Firserne i Glyptoteket , at man kunde mistænke 190 FORM OG SJÆL dem for at være støbt direkte over Naturen . Et saadant Tilfælde har endogsaa været kendt ; saa kunde man ikke komme længere . Teknisk tilspidser Naturalismens Metode , som fjerner fra Antiken , i Stedet for som man troede at nærme sig den , sig i Brugen af Modellen . Thorvaldsen havde endnu , som han selv oplyser , mange Modeller til sin Venus , han tilstræbte altsaa det typiske ; Bissen kan kun have brugt een ; en overordentlig , paa sin Vis meget imponerende Troskab er naaet , Antiken overgaaet — men en anden Tid mener noget andet . Naturalismen , tilsyneladende det sidste , endelige Udviklingstrin i Skulptur , kunde ikke holde som Skole . Tiden svinger ; for Billedhuggerkunstens Vedkommende kan det ses at den svinger til Modellen , og fra den igen ; hvad der er Jernlov for en Generation ryster man af sig som en gammel Sele i en anden , for saa muligvis at vende tilbage til den igen , naar en næste Slægt tropper op . Dette kan ses ved at stille Kai Nielsens Figur „Aarhuspigen " op til Sammenligning med Antiken og Naturalismen . III „Aarhuspigen " betegner noget centralt i Kai Nielsens brat afsluttede , glimrende Produktion , alle foregaaende Arbejder fører op til den , og hvad der kom efter fører derfra , naar man ser hans Kunst under Synspunktet af hvordan ogsaa han svingede til og fra Modellen . Han begyndte med det i hans Tid nødvendige og uundgaaelige Discipelforhold til Rodin , men lagde et usædvanlig energisk Modelstudium til , Oprindeligheden , det fødte Øje og den ualmindelige Haand , der fra første Færd bestemte ham for det betydelige , han var Billedhugger til Fingerspidserne ; fra den Periode har man Figuren af den gamle Arbejdsmand i siddende Stilling , kopieret over Rodins „Grubleren " , men i Detailler Studiet af en gammel udslidt Arbejder , en meget dygtig Figur , som stillede ham uden Konkurrenter i Samtidens Billedhuggerkunst , den Gang inde i en Rædselsperiode , som man vil nøjes med at erindre vagt ; noget af den trak sig siden tilbage til Island , en anden Portion til en Mark oppe i Nordsjælland . Efter Rodin kom Kai Nielsen under Indflydelse af Maillol , meget afgørende , hos ham tilegnede han sig et nyt Princip , som siden har gennemtrængt næsten al Billedhuggerkunst , et nyt frugtbart Syn paa det rumlige , som Maillol har Fortjeneste af at have opfundet for sin Tid , men som iøvrigt er en gammel Opfindelse , kendt fra primitiv Kunst , kinesisk og japansk , Fornemmelsen af en Figurs substantielle Indhold , hos de Gamle et Instinkt , men af Maillol og hans Følgere gjort bevidst , hvad Kai Nielsen paa sin drastiske Maade kaldte „Klumpen " . Principet førte radikalt bort fra Naturalismen , med dens Kniplinger i Marmor , hvad den f . Eks . drev det til i en anden Figur af Vilhelm Bissen , den paaklædte Københavnerinde fra Firserne med Modehat papirtyndt udmejslet , for Kai Nielsen og hans Slægt en Tortur af Marmor . Den ny Maade gik til en anden Yderlighed , den sfæriske Overdrivelse , de noksom kendte Kai Nielsenske tykke Piger . Under Henrykkelsen gik Modelstudiet tabt , og Retningen arbejdede sig efterhaanden ind i en Maner , en lang Række Statuetter og Figurer , hvor det drastiske eller 192 FORM OG SJÆL stadier i skulptur 193 det sødlige erstattede saavel Natur som Kunst , Kulmination : Nilgudinden paa Glyptoteket , hvor den megen Frodighed i Virkeligheden er gaaet under i barok , flov Form . Men et Hovedværk i denne Retning er Figurerne paa Blaagaardsplads , Kai Nielsens modneste og mest uspolerede Arbejde , et Storværk , endnu ikke paaskønnet . Det burde flyttes fra det meningsløse Sted til en Plads hvor det blev set , f . Eks . rundt om Muslingeskallen foran Raadhuset . Autoriteterne , ser jeg , ønsker ikke at Kai Nielsens Figurer skal flyttes fra Blaagaardsplads , med den Motivering at Figurer og Plads nu en Gang er komponeret sammen ; og for denne Dom er det rimeligt at bøje sig . Impulsen fra min Side var ogsaa snarest den at gøre opmærksom paa Kai Nielsens Værk igen , efter at det en Tidlang har været glemt ; hvor man ser det kan for saa vidt være ligegyldigt , bare man ser det . Mere Glæde havde man deraf , hvis man passerede det hver Dag , et eller andet Sted midt i Byen , hvor Folk kommer , og hvor Udlændinge vilde se det ; som det er faar man prøve om man kan finde det ; jeg anbefaler at tage Linje 3 . At der skulde være nogen dybere Sammenhæng mellem Kai Nielsens Figurer paa Blaagaardsplads og det folkelige Kvarter , en opdragende Hensigt , ømme Hensyn taget til Arbejderkvarterets kunstneriske Behov , turde være en Myte , som der ingen Grund er til at hænge altfor fast ved Kai Nielsens Navn ; de der har kendt ham nøjere ved at han var fuldkommen sorgløs i social Henseende , han var Kunstner , og det det kom ham an paa var at faa en Opgave . I Sujetet 194 FORM OG SJÆL havde Figurerne paa Blaagaardsplads overfladisk en social Tilknytning , de forestiller de forskellige Haandværk , men som Enhver vil se er der ikke Skygge af Politik eller Agitation , fra neden eller fra oven , i dem , de er højt rafinerede Kunstværker , ikke andet , Kai Nielsen boltrende sig i det ham egne Element ; saa det vilde være Skaberi af den Grund at knytte Kai Nielsens Figurer uløseligt til et Arbejderkvarter . Derimod glædede Kai Nielsen sig af en anden Grund til at faa sine Figurer opstillet paa et folkerigt Sted , hvilket jeg personligt har hørt ham udtale , det var hans Idé , saa betegnende for ham , at Figurerne skulde overgives intimt til Befolkningen i det børnerige Kvarter , Børnene skulde kravle paa dem , med Børn paa sig skulde de ses , og Figurerne , i Forvejen runde og polerede , skulde modtage en ekstra Politur deraf , hvilket de virkelig ogsaa har , som man kan overbevise sig om , i de Aar der er forløbet siden de blev opstillet . Betragtningen hang nøje sammen med Kai Nielsens kunstneriske Stil , den polerede Granit , og den Patina han ønskede sig udsprang af hans varme Instinkt for Liv , Former og Børn og Mylder blandet sammen . Paa det Punkt er det da ogsaa gaaet ham efter Ønske , man vil altid se en Skok Børn ridende paa Figurerne hver Gang man passerer Pladsen . Oplyses bør det med det samme , at Figurerne ikke er gaaet aldeles uskadt ud af Intimiteten med Kvarteret ; hvorsomhelst der er et mindre Fremspring , som kunde slaaes af , er det slaaet af , det ser næsten ud som om man har hentet svære Forhamre ind paa Pladsen for at faa det gjort ; det kan jo næppe være Børnenes Værk . Med Kendskab til Kai Nielsen stadier i skulptur 195 tror jeg det vilde have moret ham , han vilde have taget det som en fældende Kritik at der i det hele taget var nogetsomhelst spidst paa Figurerne ; den folkelige Behandling vilde han have opfattet som en sidste Fuldendelse af den runde Stil han tilstræbte . Alligevel burde man dog vel omgive Pladsen med saa megen Opsigt at Figurerne ikke en Dag berøves Hovederne eller bliver slaaet til Skærver . Figurerne paa Blaagaardsplads har aldrig været afbildet samlet og offentliggjort ; det burde gøres . Der er gaaet saa lang Tid nu siden Kai Nielsens Død at en udførlig Gennemgang og Bedømmelse af dette hans Hovedværk , med passende Afstand og Oversigt , kunde iværksættes . Endnu inden Sygdom , som mærker Kai Nielsens sidste Arbejder , havde taget hans Kræfter , samlede han sig , efter de mange Udenadfigurer , til en Figur efter Naturen igen , al kunstnerisk Erfaring anvendt paa en Model , Resultatet blev „Aarhuspigen " . Navnet er allerede betegnende , det har ingen mytologisk Tilknytning , men er tilfældigt , efter Byen hvortil Figuren var bestilt , det er ingen „Eva " heller , altsaa hverken Antiken eller nogen Slags Æstetik er kommen i Betragtning , det er et Fruentimmer . Stilmæssigt set staar Aarhuspigen Naturalismen fjernt , er langt fra Klassicismen , men bunder i Renaissancen . I Holdning og Idé er Figuren direkte overtaget fra Rodin , næsten til Identitet ; Rodin igen , som fra sin Tids Naturalisme sprang tilbage til Renaissancen , har den fra Michelangelos „Slave " ; gennem Mellemled stammer „Aarhus - 196 FORM OG SJÆL pigen " ned derfra . Selv søgte Kai Nielsen paa første Haand tilbage til Rodins Kilde , Michelangelo , i senere Aar . Er Motivet Michelangelos , saa er Behandlingen Rodins , den ejendommelige Tilhylning af Konturen ; den krummede Storetaa paa alle Kai Nielsens Figurer man vil lægge Mærke til har han fra Rodin , et spændt Træk , en Spasme , overtaget fra det ene Kunstværk til det andet ; i Masse og Volumen har Figuren Tilknytning til Maillol . Men Besjælingen er Kai Nielsens egen . Skønt Figuren er senere end Naturalismen , mere moderne for saa vidt , gør den ved et umiddelbart Blik Indtryk af at være ældre , ældre endogsaa end den græske Kunst ; en ægyptisk Indflydelse er da ogsaa indgaaet i den Kunstperiode den tilhører . Ensemblet er en Stilisering , bevidst Reaktion imod Naturalismens grelle Kontrafejtilstræbelse , Model lige i Ansigtet , saa vel som mod Klassicismens Ro , som laa Kai Nielsens Væsen fjernt ; han vendte tilbage til Naturen fra en helt anden Led , en Bevægelse som laa i Tiden : han blev elementær . „Aarhuspigen " er ingen Individ , skønt et ordentligt Menneskestudium igen ligger til Grund for den , ingen Gudinde og ingen Idé , den er Inkorporationen af det kvindelige , kunstnerisk mere af et Ornament end af et Portræt . Efter den skærende Glasklarhed der omgiver Bissens „Atalante " kvæger den som Skyggen i en Skov ; det er Kunsten der igen triumferer over Livet . Betragter man Figuren nærmere vil man bemærke at den i en enkelt Henseende er mere naturalistisk , radikal naturlig , end selve Naturalismen , Redegørelsen for den sekundære Kønskarakter , en sidste Konsekvens af Modelstudiet , som stadier i skulptur 197 hverken Naturalismen eller Antiken har tilladt sig ; Bissens Figur er i den Henseende konventionel , standser foran Maalet , fordi den altsaa dog ikke er helt sanddru ; Antiken havde sit eget Hensyn , det samme som man formodentlig vilde bevare overfor Engle , der ikke tænkes at tilhøre noget Køn . Et sædeligt Synspunkt skal ikke anlægges i den Anledning , heller ikke et Spørgsmaal om Smag , Problemet er at opfatte udelukkende plastisk , og her maa det siges at det nye Træk er en Erhvervelse , en Kløvning mere i Formen , som fuldstændiggør Naturbilledet og sætter Tanken i Ro , hvis man i det hele taget formaar at forvandle kvindelig Form til et Skønhedsindtryk . Men den ubehagelige Reaktion der hænger ved Naturalismens Kunst , det at man bliver standset af det individuelle og det altfor kødelige , selv om det er sandt , er her hævet , Kai Nielsens Figur svinger paa sin elementære Maade over i det almene og evigt gyldige , som betinger Forestillingen om Kønnet . En stor omfattende Forelskelse ligger til Grund for Inspirationen af denne Figur . Fortid og Nutid , al Natur og alle Kvinder gaar igen i den som i et komponeret Fotografi , kopieret over mange Billeder . Den hos Naturalisterne pinligt virkende Nøgenhed er som paaklædt af en Rundelighed i Formen , et statisk Indhold er bevaret , selv Stammen , det opretstaaende , som Øjet forlanger af en Statue . Kai Nielsen gik siden over til liggende Figurer , og Efterlignere med ham ; en Statue kan ikke være liggende , uden muligvis i Forbindelse med Arkitektur , eller i en Gruppe , i Sammenstilling med andre ; den liggende Enkeltfigur medfører Forestillingen om et Fald . Saaledes som Figuren staar , ret op og ned , med Armene 198 FORM OG SJÆL op over Hovedet , en . kvindelig værgeløs Stilling , forstærker den Indtrykket af Nøgenhed , der ikke kan skjules , en plastisk Iagttagelse som allerede ligger til Grund for Michelangelos Slave , den menneskelige ubeskyttede Bugside prisgivet . Frontaliteten er tilstede , men opløst i Drejning og en asymetrisk Balance ; det nyeste Krav til en Figur , at den skal kunne ses hele Vejen rundt , er fyldestgjort ; dette Krav er siden paa Vej til at idiotisere al Skulptur , paa det ofrer man al virkelig Form . Men „Aarhuspigen " vil blive staaende som et Arbejde der har samlet alle sin Tids og sin Billedhuggers bedste Egenskaber inden for en enkelt gennemført , beaandet Figur . Mægtig Skaberlyst , Ve , og megen Sødme , en stor Kunstners Tilskyndelse , har faaet et evigt Liv i den . De sidste Aar af sit Liv var Kai Nielsen jaget , det var nok gaaet op for ham at hans Tid var kort . Men han samlede en sidste Gang al sin Tid i sig , da han satte denne kvindelige Figur op , som for i et enkelt Værk at fuldbyrde sit Væsen . Figuren er gaaet over med hans Hænder og har faaet Liv deraf , en uudslukkelig Higen , som stod foran sin Grænse , er gaaet op deri . I sin sidste Fase nærmede Kai Nielsen sig Antiken , i nogle af sine Buster ; det er ikke godt at sige hvortil han vilde være naaet , om han havde levet og var bleven fuldt udviklet . Det lod sig gøre at analysere hele Nutidens Skulpturudvikling med „Aarhuspigen " alene som Udgangspunkt ; men Opgaven kræver mere Plads og en Anledning for sig til at gaa i Enkeltheder . Et Fugleperspektiv ud over Udviklingen stadier i skulptur 199 og Svingningerne indenfor Billedhuggerkunsten gennem Tiderne har Sammenstillingen af disse udvalgte Figurer haft til Formaal . To Hovedretninger krydses og mødes , og Udsving finder Sted , henimod Naturen , og fra den igen , en Pulsering og Rytme som rimeligvis ligger til Kunstens Væsen , den er altid søgende , men nu en Gang begrænset . Loven for de skiftende Retninger i Kunst synes at være den samme som indenfor Elektricitetslæren , at Ladethed , i den ene eller den anden Retning , naturnødvendigt slaar over i sin Modsætning . For Tiden lader Skulpturen , efter at have mættet sig med Stilbestræbelse , til at gaa mod Natur igen . Rodin er jo nu en Gru , hans Efterlignere en Pest . Et Udviklingsmoment , Stadier som Kunsten har gennemløbet , kan paavises . Man har været optaget af den kunsthistoriske Systematik , typologisk Bestemmelse , Datering , foruden den kunstkritiske Bedømmelse , hvad man til enhver Tid naadigt synes om Kunst , som oftest kraftigt mærket af Tiden , det er gerne den der synes , en anden Tid synes anderledes , derfor er den ene Periode , i Kraft af Modens Ekstrem , saa haard imod den anden . Bissen maatte ikke leve , saa længe man svælgede i det man fandt nyere , ikke desto mindre vil „Atalante " blive staaende som et gyldigt og ædelt Udtryk for sin Tid , som kan faa en opgaaende Kurs igen . Antiken nytter det jo nu en Gang ikke at sønderslaa , den bliver bare bedre af det . Men foruden den kunsthistoriske professionelle Bedømmelse trænger Kunst til at ses i Lys af Evolutionen , Naturhistorien anvendt ogsaa paa den . De Forandringer Menne - 200 FORM OG SJÆL skeheden har gennemløbet har sat sig Spor ogsaa i Kunsten , en væsentlig Del af Historien har sine uskrevne Kilder her , de kan tydes fyldigere end en blot kunsthistorisk Rekord , i hvert Fald lønner det sig at se paa Kunst , om man vil Kunstens Filosofi , ud fra dette Retningspunkt ogsaa , hvad der er i den af gradus , Manifestation af menneskeligt Udviklingstrin og Kapacitet . Men det er en ny Videnskab , som vil beskæftige Fremtiden . I de korteste Træk , den mest summariske Kortskitse , gaar Udviklingen fra Urtid til Nutid , med Spring og Tilbagespring , fra Fetischen over den guddommeligt opfattede Figur til den menneskelige , og den altfor menneskelige , herfra endelig til den universelle , som omfatter alle forudgaaende Trin . Men Udviklingen falder jo ikke netop kronologisk sammen med Historien , den ligger i Zoner , vidt forskellige Trin kan være samtidige i forskellige Verdensdele . Historien strækker sig i Tiden , Udviklingen mellem Nord og Syd ; Trin vil man derfor studere efter Karakteren , subsidiært en eller anden Datering . Gradus kender man igen efter indre Kriterier . I nogle Henseender bliver Historien aldrig passé ; og det mest præsente og ultramoderne kan være af meget uudviklet Type , se vor Tids Malerkunst . Vor Tid har Betingelser for at vende tilbage til Antiken i virkelig Forstand , ikke Eftergøreise i Stilen alene , Længselsmotiver , som ledede Klassicismen , men en Vækst og Modenhed indefra , noget i Trinet som bringer Antikens Muligheder tilbage . Den hele almindelige Udvikling og Opdragelse gaar i den Retning , fysisk Forædling , Idræt , som i græsk Tid , en civiliseret Opfattelse af det nøgne Menneske , heraf kan der stadier i skulptur 201 opstaa en Kunst som er Antiken lig i Frigørelse og simpel Natur . Indtil videre synes man ikke at have Øjne at se med , der svarer til Tiden . En anden arvet Retning , den der fulgte efter Antiken , og brødes med dens Genopstaaen under Renaissancen , den man med Heines Udtryk kunde kalde den nazaræiske , i Modsætning til den hellenske , har dybe Rødder og vil gøre sig gældende , saa længe det uudviklede , dystre Trin , hvortil den er knyttet , endnu er stærkt repræsenteret . Saavel med en historisk som med en biologisk Begrundelse kunde man kalde denne Retning indenfor Kunsten for den barbariske , hvorved der tænkes paa en bestemt Udviklingskarakter , staaende mellem det vilde Trin og det kultiverede . Den gaar gennem middelalderlig Kunst , Gotiken , dog ikke den arkitektoniske Bestræbelse ; Livsfrygt og et uforløst , dunkelt Driftsliv præger den , en Quasimodo vælter sig og stemmer Puklen imod i dens Krypt . I vor Tid ytrer den sig som et tilbageblevet , undertrykt Baviantrin . Barbarisk er f . Eks . Willumsens berygtede Relief . At forfølge denne Retning vilde føre ned i Menneskehedens Natside . Man ønsker for Fremtiden at den vil blive ved Dagen . Den vil fuldbyrde Antikens og det moderne Fremskridts Formæling . GYLDENDALSKE BOGHANDEL Johannes V . Jensen Introduktion til vor Tidsalder Under Beskrivelsen af en Rejse rundt om Asien og til Amerika samler JOHANNES V . JENSEN i denne Bog Indtryk fra hele den civiliserede og halvciviliserede Verden og anlægger et Grundsyn paa Tiden , som den var umiddelbart før Verdenskrigen , og som den siden er vendt tilbage til . Alle de Problemer , som har rejst sig efter Krigen , findes i Kim i Bogen . Den bæres af en kritisk Metode , der opsøger Tingene og Menneskene selv , samtidig med at der anstilles Betragtninger derover . Den indeholder bl . a . en Betragtning over Religionens Genesis , som siden er ført videre , og som er mere aktuel nu , end da Bogen blev skrevet . 8 . 50 ; indb . 13 . 50 Dyrenes Forvandling „Dyrenes Forvandling " er Udviklingen selv , fremstillet i en betragtende Form , hvad der vides om Evolution , zoologisk taget , dog mere set direkte fra Naturen end fra Lærebøgerne . „Dyrenes Forvandling " giver hele Udviklingsrækken , Dyrenes Stamtræ , fra Ormen til Mennesket , saadan som man kan gaa ud paa Marken en Sommerdag i Danmark og se det for sine Øjne . 6 . 75 ; indb . 12 . 50 GYLDENDALSKE BOLGHANDEL Johannes V . Jensen Aandens Stadier Slutter sig til „Dyrenes Forvandling " ; her er det Menneskets Forvandling , en Oversigt over Historien i Lys af Evolutionen , hele Menneskeudviklingen i Gennemsnit . Skildringen er knyttet til en Rejse , Ægypten , Palæstina og Rom , de gamle Kulturcentrer ; herfra stræbes der mod et Overblik over samtlige Kulturer og Tidsaldre med det Maal at paavise Stadierne , den fremadskridende Udvikling , op til vor Tid . Et nyt evolutionsteoritisk Begreb , gradus , indføres , til Forskel fra species , Vægten lagt paa Trinet , i Modsætning til Systematikens Artsbestemmelse . I Overensstemmelse hermed forsøges en ny etnografisk og antropologisk Inddeling , successionsvis , idet Menneskeheden ses som een oprindelig Race , der har delt sig efter Trin , fra Pygmæen og op til den hvide Mand : Raceudfoldelse og Historie falder herved sammen . Den kendte politiske Historie ses under et simpelt psykologisk Grundsynspunkt , Modsætningsforholdet mellem Afhængige og Uafhængige , med de Forvandlinger Forholdet fører med sig . 9 . 75 ; indb , 15 . 50 Retninger i Tiden „Retninger i Tiden " slutter sig fra Idéindholdets Side til „Aandens Stadier " , som en videre Udførelse i Enkeltheder af det deri kort skitserede Forsøg paa at tegne Historien og Udviklingen op under samme Synspunkt , Trinet , og hvordan det ytrer sig i Tiden . I „Retninger i Tiden " er Synspunktet anvendt paa de nyeste aktuelle Bevægelser med Rod i de sidst forløbne 25 til 30 Aar . 5 . 75 ; indb . 11 . 50 JOHANNES V . JENSEN FORM OG SJÆL PORTRÆTER OG PERSONLIGHEDER GYLDENDALSKE BOGHANDEL 1931 