text: ÆSTETIK OG UDVIKLING ÆSTETIK OG UDVIKLING EFTERSKRIFT TIL DEN LANGE REJSE GYLDENDALSKE BOGHANDEL-NORDISK FORLAG - KJØBENHAVN - KRISTIANIA LONDON - BERLIN - MDCCCCXXIII JOHANNES V. JENSEN COPYRICHHT 1923 BY JOHANNES V . JENSEN COPENHAGEN OPLAG 3000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI - KØBENHAVN INDHOLD Mindeblad 7 Grundplan for „Den lange Rejse " 17 Kilder og Principer 27 Naturmennesket i Literaturen 40 Roman og Myte 75 Gotik 94 Immoralisten 122 Det moderne Menneske 132 Et større Danmark 145 Til min Bedstefader 164 MINDEBLAD FOR ADAMOEHLENSCHLÄGER DØD 20 . JAN . 1850 TIL ET VINTERBILLEDE FRA HANS GRAV PAA FREDERIKSBERG KIRKEGAARD GRAVEN I SNE DEN lille gamle Kirkegaard , hvor Muren med sin Vebend staar Her kom han ofte ene ind og var i Løndom , øm i Sind , Og skred langs klippet Buksbomsti de kendte Graves Skrift forbi . Et straalende , et dugget Blik han gav til dem der forud gik . Han vidste det , vi skal derned , men gyste lidt for hvad vi ved . Hvor kan den sunde Mand forstaa at ogsaa han en Gang skal gaa ? Han gik . Hvor Gruset knaser nu gaar med Cigar i Munden du . Ved Jævndøgnstid , Vandmandens Tegn , Snebyger veksled støt med Regn — Jeg kom en Dag hans Grav at se og fandt den føget til med Sne . En Kuppel som et Pigebryst laa over Graven , hvid og tyst . Et Jomfrubryst af Sne og Lys , en elsket Form , gydt i et Gys . Dybt under frossen Jord og Sne ... hvor død , hvor fjern — hvor nær hans Ve ! Den Tanke som du tænker her , den var jo hans . Den er saa svær . Forfærdet ringer i hans Sprog : „Hvor blev I røde Roser dog ? " 10 GRAVEN I SNE Her er saa stille , hvidt og tyst og marmorkoldt , de Dødes Kyst . M en udenfor jeg hører Gny og Bulder fra den haarde By . Sporvogn som hamrer med sin Last En Folkevandring , Huj og Hast ! Her hvor han gik , her græssed Ko ; nu dunster Byens Asfaltbro . Sodomas Beg , som slæbt mod Nord begraver Sjælands gamle Jord . Pileallé , hans grønne Sti — en stenet Kløft med Sporvogn i . En Hylen høres : Frelsens Hær ! Skibbrudnes Kvaler paa et Skær ! En Sø af Larm , et Druknekor ! Sent hører Gud den gale Jord . GRAVEN I SNE 11 Hæst tuder Bil . Hvad naar man me ' en ? Den stille Ende af Alleen ! I Barnets Haand en Ragekniv er den Tumult vi kalder Liv . Hist Byens Niagara - Svælg , her Gravens Ro — besind dig , vælg ! Nu ja , et Suk , man sukker , gruer , som vel man maa , ser paa sir Ur . Alen han , hvor tog han skønt sin Stund Thi Liv er Liv , i Dødens Mund . Og da han maatte gik han smukt , med Mandemod og sønlig Tugt . Ham lærte Skov at visne glad . Ja Løv og Liv de følges ad . Vor Pæl i Kødet : Vare ved ... naar Kødet gaar gaar Pælen med ! 12 GRAVEN I SNE Den lille Skræk , han er den kvit . Hans Hjerte tav . Nu værker dit . Se Sneen lyser som et Lin . En hellig Form har skjult hans Skrin . Det siger : Kødets Gang du gaar . Men sjælfuld fattet Form bestaar . To Gange gav han Livet Form , i Livet selv , i ædel Norm . M en føl , det tøer ! Den vaade Luft er sælsom fuld af Paaske - Duft . Klar skrider Solen af en Sky og ler til den fortabte By , Og tindrer fager , foraarskaad i sorte Grenes Demant - Graad . Sært brygger Luft og Sne og Vand , en kosmisk Lugt . Skyfødte Land ! GRAVEN I SNE 13 I denne Luft hans Sjæl var døbt . Den er endnu om Landet svøbt . Et Hav er nær , med Slud og Salt . Midt er du , Byorm , i dit Alt . Hvor smager vel den vaade Luft som Pigekinders Hyben - Duft . En Node fra et Fuglekræ fortoner i et lysfyldt Træ , En Haabets spæde Sjæl i Sky , som nyfødt Mandbarns første Kny . Se Spurven bader ! Ej forknyt , i næsten ingen Tøvandspyt . Et Himmelspejl den basker i og toer sig paa de Dødes Sti . Saa altfor tidligt ! Er den ør ? Dog Spurven føler at det tøer . 14 GRAVEN I SNE En Regnbu ' stump omkring den staar , en kronet Fugledrøm om Vaar ! Følg du en fjedret Skabnings Raad : bryd Himlens Spejl og gør dig vaad ! Jrra Vest er Vinden , som en Føhn . Verweile doch , du bist so schøn ! Du er jo i din Evighed ! Gaa hjem ! Vid bedre hvad du ved ! Og med den Døde Sind i Sind man kysser ad den vilde Vind . Og lister bort , med Regn paa Kind . GRAVEN I SNE 15 GRUNDPLANFOR „DEN LANGE REJSE NORDØST for Sjælland skyder det lange Forbjerg Kullen sig fra Skaane ud i aabent Hav , hvor Øresund gaar over i Kat - tegat , en brudt Klippeprofil som falder frem - med i Øjet paa den der er vant til Lavlandet og leder Tanken tilbage til andre Jordaldre . Det er en gammel Linje , den kan se ud som et opadvendt Ansigt med vage evige Træk , Tidens Ansigt . Sjællænderen for tusind og totusind Aar siden har set den samme Profil , ved Kul - lens Fod findes gamle Fiskepladser fra Stenalderen , vore ældste Forfædres Tilvæ - relse har været indrammet af de samme Horisonter der den Dag i Dag indrammer vor . Saadan som Kullen viser sig er den bleven nedbrudt og formet af Isen . Men før Istiden , i en tidligere Jordperiode , hvor den nordlige Zone endnu havde var - me Skove , stod der Bjerge i Skaane , Vul - kaner , hvis Udbrud har sat sig Spor som Askestriber i Moleret paa Mors , som er gammel Havbund fra Tertiærtiden . Usyn - lige Organismer i Havet har bundfældet de - res Skaller , et umærkeligt Drys i Aartusin - der , til der er bleven Lag i Bakkers Højde deraf , Havet er forsvundet og Bunden om - lejret — saa længe er det siden det Time - glas er løbet ud ! Men endnu fortæller Stri - berne med et forstenet Nus Tydelighed om de gamle Vulkanudbrud : slørede Aureoler om Solen og vældige opalfarvede Aften - himle , Atmosfæren fuld af Støv , for ufatte - lige Tidsrum siden . Støvet er faldet paa de halvtropiske Skove ved Vulkanens Fod , og et haaret Væsen oppe i Træerne efter Frugt har undret sig over Flammer i Luften og holdt op at tygge et Øjeblik : hvad er det dog for en forfærdelig Ildmand der i Him - len ? Han har rystet de lange Kæber og faaet Striber paa Næsen , for der ligger et fint Lag Støv paa Frugter , Blade og alting , som han faar paa Fingrene og som kna - GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 19 ser ham mellem Tænderne . Det er Man - den , og Træet under ham staar i Edens Have . Hvad der nu er Kullen er som en Tomt , der er bleven tilbage af en mægtig , forsvun - den Bygning , Roden af et Bjerg . Naar de store Sommerskyer kupler sig over Øre - sund og ind over Sverige tegner de Kon - turen og Tinderne af en Bjergkæde , som en Gang har fortonet sig i samme Højde . I de lyse Nætter , naar et Tordenvejr be - lejrer Himlen og Lynene slaar ud bag Ver - dener af Skyer , Genfærd af Ild i Himlen , tror man at se en umaadelig Kegle , der staar og skræver over den halve Synskres med Toppen kronet af Lyn og en Røgstøtte stræbende op mod Maanen , det er Gunung Api , Ildkilden , Skrækkens Fader , men ogsaa Miskundhedens , for ved hans Fod modtager Skovmanden Ildens Gave og bliver Menneske , med alle Muligheder i Knop , og Rædslen paa Bunden af sin Sjæl . Her i varme Skove , men under en nord - lig Breddegrad , begyndte Menneskeheden sin lange Rejse . Og Mindet om en Tilvæ - 20 GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" relse i evig Sommer gaar igen i alle senere Slægters inderste Nu , som en dybt begravet Sjælearv , der vokser med Sjælen og gaar over i Tanken , skønnere og skønnere tænkte Verdener jo mere Magt Mennesket faar i det en Gang ubevidste Skovvæsen ; og af en arvet Erindring bliver Sagnene til om Paradisets Have , Livets Træ , lykkelige Øer et eller andet Sted i Havet som endnu er skaanet for Verdens Forringelse og et Til - holdssted for de Salige ; tilsidst ren Tanke : Sfærer i selve Himlen , hvor den faldne Menneskehed skal finde sin Lykke igen — altsammen dunkle og i Ønskets Lys for - klarede Erindringer om „det tabte Land " , næret og fornyet hvert Aar af Aarstiderne , deres Svingen mellem Vinteren , som ud - driver Haabet , og den korte nordiske Som - mer , der tænder det igen og forjætter med Anelser helt ned i Bunden af Sjælen . Om Vinteren naar svære Skybanker svangre med Sne spærrer hele den ene Side af Himlen , med Solen lavt i den an - den som en fjern lysbrydende Isskive , gen - kalder det Bræen , der en Gang laa tværs over Nordevropa , gabende med mange hun - GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 21 drede Fod høje Klinter mod Syd , milevidt , og med Isørkner paa sin Ryg som fortsatte sig lige til Polen ; kun frostkolde Orkaner gik deroppe , men i det vaade sludfulde Lav - land foran Bræranden knirkede Renen paa brede Klove , og Mammuten følte sig for med sine Stempelben mellem Stenene ; lang - haaret og valen søgte det omstrejfende Men - neske Tilflugt i Huler , i Bræporte i Foden af Isen , hvorfra der udsprang Floder ; Hær - skarer af kalvende Isbjerge svømmede ud i Havet mod Vest . Da Isen endelig var smeltet og vegen til - bage mod Polen igen havde den malet Skaanes Bjerge væk fra Jordens Overflade , helt ned i Roden , og bundfældet dem som Grus i Østersøen ; kolde Regnskyl i Aar - hundreder furede Tundraen — Syndfloden og til det kolde Land , der blev efter Is - — tidens Kværn , vendte Mennesket tilbage for at blive og begyndte at gaa i Modgangens haarde Skole , Kilden til Livet paa en ny Maade — uden at Mindet om Livets sorg - løse Gry dog nogen Sinde gik under i Slægtsarven . Saa store Modsætninger har dannet Men - GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 22 neskets Natur . Men ikke alle blev saaledes dannet . Istiden satte Skellet , den blev Aar - sag til at Menneskehedens Rejse delte sig i to fra hinanden adskilte Veje , idet den ene Part som blev i Norden og optog Kam - pen mod umilde Betingelser forandrede sig , voksede i Menneskelighed , indad og opad , mens Resten bøjede af for Modgangen og flyttede i Stedet for at vokse , de tabte sig sydpaa , gik efter Varmen og vedblev at være de nøgne Skovvæsner de var i Begyn - delsen ; endnu den Dag i Dag befinder de - res Efterkommere sig i Urtilstanden under Troperne . De gamle varme Skove i Nordevropa ra - seredes af Isen , saa vel som Skaanes Vul - kaner ; men Mennesket beholdt dog Baalet , Arnen . Med Tiden fik Nordboerne nye Sko - ve at bo i , de nordiske svale Løvskove , i Skyggen af dem og under mange Taager voksede vore Fædre op . Et rodfæstet men dybt uroligt Folk ; Gang paa Gang , i for - historisk og historisk Tid , driver den glemte men i Blodet stærke Grunderindring dem fra deres Bosteder under Vinterens Kaar mod Syden og tvinger dem til Blomstring under GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 23 mildere Himmelstrøg . Men som Nordboer taber de sig , hvor de kommer hen , gaar op i andre Folk og mister deres Naturs Spire - kraft , som er knyttet af deres Skæbne til det Nordlige og til en frugtbar Higen der - fra . Det er Folkevandringens , Vikingetoge - nes , Normannernes Historie . En primitiv Drift skaffer sig Luft i Rejser : Skovene bliver til Skibe . Tidligt fortættede oldnordiske Skovmyter sig til et universalt Billede , Verdenstræet Ygdrasil . Slægtens Barndom , og alt hvad den har optaget i sig paa sit Voksested , sammen med Trangen til et Udblik over Alverden , Slægtens Aand , søger Form i den oldnordiske Digtning og kan samles , med en Udvidelse i Tiden , i det gamle Sagabrud - stykke om Norne - Gæst , der netop var tænkt som en Tidernes Samler og Bevarer . I ham som Skikkelse higer den nordiske Aand ud over Norden . Han overlever sin Slægt og søger den i de Dødes Land . Nord og Syd , som har været skilte Verdener siden „det tabte Land " , begynder at mødes igen . Cimbrer og Teutoner drager mod Syden i Norne - Gæsts Spor , og det første Sammen - 24 GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" stød mellem nordiske „Barbarer " og An - tiken finder Sted . Siden da Kristendommen begynder at trænge nordpaa møder den Folkene i Opbrud sydefter , den kristne Udødelighedstro bringer „det tabte Land " direkte i Erindring : af denne Forening af Syd og Nord opstaar Middelalderens skøn - neste Myte : Foraarsgudinden Jomfru Ma - ria , Nordboens Sjæl og antik Kunst under ét , i sin højeste Blomstring fuldbyrdet af Renæssancen . Ygdrasils Ask vokser ud over sig selv . I Middelalderen hæver den sig til et større Billede , der forbinder sig med religiøse Symboler og finder Udtryk i Gotiken , Ka - tedralen . En Vandring som indtil videre møder Grænser bliver til Udvidelser i Sjæ - len ; saaledes samler nordisk Higen , Erin - dringer fra Slægtens Ungdom og kristne Sindbilleder sig til et Kunstværk , som Sneg - len afsætter Konkylien med sit Legeme : Skoven og Skibet er bleven til Kirken . Med Opdagelsesrejserne bryder Urdrøm - mene op paa ny og søger deres Afbillede ikke i Himlen , hinsides , men med en vis GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 25 Utaalmodighed i Virkeligheden , paa Jorden , i det Fjerne : Kirken bliver Skib igen . Columbus søger Himmeriges Rige og fin - der de Vilde paa Guanahani . Den nordiske Sjæl i hele sin Udfoldelse mødes her for første Gang igen med sit Udspring , Ur - mennesket ; det tabte Land konfronteres med Tropen . Symbolet gaar under . Men i Stedet betræder Menneskeheden den ny Verden . Skibet er bleven Skov igen , Jord . Ringen er sluttet . Det er en tænkt Ring ; maaske af sig selv bleven til som et Nedslag af den Kurve , inden for hvilken det enkelte Menneskeliv begynder og hvori det vender tilbage . Form maa til for overhovedet at anskue Ting der er fordelt uden kendt Plan i Tid og Rum ; uden for Ringen kan Verden anskues paa mange andre Maader , i andre Spejle , rigti - gere og fuldstændigere . Her er i hvert Fald et fast Synspunkt valgt hvorfra Menneske - hedens Opmarch er set . Inden for Kresen saadan som den er afstukket , med den Byg - ning der er rejst paa den , en Art Kunst - værk ogsaa den , antager jeg , som stræber 26 GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" at gøre noget rundt ud af de Bestanddele der ligger for , og med Kunstværkers Liv , som ikke er længere end til Aanden danner nye , inden for denne Kres skal Den lange Rejse læses . GRUNDPLAN FOR „DEN LANGE REJSE" 18 KILDER OG PRINCIPER RÆKKEFØLGEN hvori Den lange Rejses enkelte Parter er bleven offentliggjort var ikke den kronologisk ordentlige ; den er som følger : Det tabte Land , Bræen , Norne - Gæst , Cimbrernes Tog , Skibet og Christofer Columbus . For Resten kan hvert Bind læses uafhængigt for sig , og Række - følgen kunde være en hvilkensomhelst ; for Fantasien er der ingen Rækkefølge . Nærværende Efterskrift gaar frem i den Orden og Sammenhæng i hvilken Bindene er skrevet . Den henvender sig til dem der er i Be - siddelse af mine Værker og ønsker For - fatterens egen Kommentar dertil . Sammen med en Efterskrift i snævrere Forstand til mine egne Arbejder tænker jeg mig at rette et Tilbageblik paa vor Tids Rødder i det hele i det nittende Aarhun - drede , og længere forud ; Sideblik paa ad - 28 KILDER OG PRINCIPER skillige andre Problemer , i og udenfor Li - teraturen , vil der blive Lejlighed til ogsaa undervejs . FØRST af Rækken udkom Bræen . Som det ligger i Navnet foregaar den under Istiden , en Periode hvorom der ingen Over - levering haves , uden for saa vidt som Sag - nene om Syndfloden muligvis kan forklares som urgamle Erindringer derom , tvivlsomt , dog et Stof for Fantasien . Ad geologisk og arkæologisk Vej er der imidlertid oplyst saa meget om disse forhistoriske Tider at man er i Stand til at danne sig et Billede deraf , paa sine Punkter mere gennemar - bejdet end Perioder der ligger os meget nærmere . Glacialmanden var en Kunstner og har efterladt os nogle af de mest talende Spor af Haand og Aand der forefindes , en Jæger , en Dyrenes Mand , Spor saa friske at det er som om Mellemtiden , et halvt hundrede Tusind Aar , eller mere , slet ikke eksisterer . Mennesket fra den Tid er givet , Troglodyten , og stirrer os imøde med sine Øjenbrynsbuer og svære Tænder . Resten har man at tænke sig til . Skønt selv de laveststaaende af endnu le - vende vilde Folkeslag er mindre primitive end det diluviale Menneske kan Analogier hentet fra Iagttagelser af dem ad Omveje give Besked om det forhistoriske Menne - ske : Australiere , Ildlændere , Eskimoer ; og ellers , hvad er Digteren til ? Hvad har man fra sin Barndom , uden netop Nøglen til det forhistoriske Menneskes Sjæl ? De skrevne Kilder til Bræen og i det hele taget Urtiden er den biologiske Oplysnings - literatur siden Darwin , Udviklingslæren med dens forskellige Hjælpevidenskaber , direkte Fremdragen af tidligere Trin : de mellemevropæiske Hulefund , engelsk og tysk Populær - og Specialvidenskab ; af Op - dragelse og Tilbøjelighed var jeg selv noget af en Zoolog , med de Forudsætninger i hvert Fald lægevidenskabelig Forberedel - seseksamen , Kantussen , gav i sin Tid . Der er bleven snakket saavel om den Uvidenhed som Lærdom jeg skal have lagt for Dagen i disse Forsøg ; jeg var hverken uvidende eller lærd , i almen Kundskabs - trang skaffede jeg mig et Overblik over mere end et Fag , uden nogetsteds at gøre 30 KILDER OG PRINCIPER mig til Specialist , jeg havde Brug for Bille - der , ikke Data . Da Flertallet enten er Me - stre i et Fag , uden Kendskab til andre , eller uunderrettede i dem alle , kan det forstaaes at min Metode , som er omfattende , ikke er den sædvanlige , skønt den er saa lige til . Jeg elsker Oplysning , men murede mig ikke inde i et Bibliotek , mit Udgangs - punkt og min umiddelbare Kilde var Na - turen , i andet Plan kom alt hvad der kunde hentes sammen ved Læsning eller paa Rej - ser til forøget Orientering og Indblik i Na - turen . Man begynder dog med en stor Nysger - righed , ikke sandt , Drengeblikket , som sø - ger at omfatte de fleste Ting . Enhver har været Dreng og samlet og gjort fysiske For - søg og modtaget kære Chok af sin selv - lavede Elektricermaskine og gravet i Skrif - terne udenfor Lektietimerne efter Recepter til ualmindeligt høje Knald , Detonationer , med et godt Ord , vældig Stank , eller anden Ubehagelighed som den anvendte Kemi ud - sætter for . Hvad har en Dreng ikke i Lom - merne ? Hans samtlige Ejendele minder om Ole Worms Naturaliekabinet , Alverdens KILDER OG PRINCIPER 31 Vidundere , inden de fordeler sig i flere Mu - seer og grundlægger flere forskellige Viden - skaber , der alle er „rene " , strengt med Ryggen til hverandre , Grundighed ofte uden Grund . Meget fordægtig er enhver saakaldet polyhistorisk Bestræbelse , og dog har man set Eksempler paa at en eller an - den udenfor alle Ringene har slaaet Bro fra den ene Videnskabs Krystalpaladser over til den anden . Ikke at det er det jeg har gjort ; jeg blev simpelthen i Drengens Verden , en aldeles uafhængig og universel Verden . Og af den er Dreng , vor første Stamfader , udgaaet . Nogle faa Oversigtsværker af den evolu - tionshistoriske Genre , som navnlig Tysk - land er saa rig paa , og hist og her et dybere Stik ned i de originale Akter , var Materiale og Afretning nok til hvad jeg havde for . løvrigt nærer den frie Formning sig af uden Undtagelse alt , om det saa er en Forstyr - relse , en Flue paa Papiret , Ve Insektet , det sætter sine Ben i Evigheden ! Paa et Hovedpunkt skylder jeg Antro - pologien en af de Forudsætninger jeg er gaaet ud fra : Hypotesen om at Civilisa - 32 KILDER OG PRINCIPER tionen har bevæget sig fra Nord til Syd . I Modsætning til en tidligere Opfattelse , end - nu hævdet vistnok af de fleste , der søger Menneskehedens Udspring i den varme Zone , skal den efter den nye søges i en nordlig , men i en Jordperiode da Klimaet endnu var tropisk der . Afkølingen , de for - skellige Istider der har afløst hinanden , bli - ver da at opfatte som den Kulturfaktor der har tvunget Mennesket til at udvikle sig . Denne Grundtanke , som for mit Vedkom - mende ikke lod sig tænke af igen efter at den en Gang var tænkt , gaar gennem Bræen , saa vel som de følgende Bøger . Op - rindeligt var den ikke min egen , jeg har den fra tysk Palæantropologi , hvor den skal være fremsat første Gang , i hvert Fald efter hans eget Sigende , af L . Wilser . Den er af ham afledt af den plausible Tanke at da Jordafkølingen har ladet sig mærke først ved Polerne maa Plantevækst og Dyreliv ogsaa være begyndt først der . Andre Hy - poteser gaar ud paa at Polerne kan have forflyttet sig . Udviklingens Bevægelse bli - ver dog den samme ; Racernes Sæde paa KILDER OG PRINCIPER 33 Jorden og det Slægtskabsforhold de staar i til hinanden tyder paa at de kun kan have udbredt sig i en Retning fra Nord og mod Ækvator . I hvert Fald denne Antagelse har jeg gjort til min , Grundlaget for Den lange Reise staar og falder med den . EN Paavirkning der har holdt sig gennem hele Arbejdet , væsentligere end al Lek - ture , en Udfoldelse i Smagen , skylder jeg Indtryk fra Amerika , hvor Udviklingslæren er trængt ind i Sindene og sætter sig Spor i den daglige Tanke langt mere omfattende end i Evropa . Amerikanerne er jo et Folk som selv ny - lig er begyndt saa at sige forfra , Ansigt til Ansigt med en ubetvunget Natur og nødt til at leve paa elementære Kræfter , i et yngre Plan , men med fuld Viden om hvad de gør . „Friluftsbevægelsen " er et af Ud - trykkene herfor , den civiliserede Mands be - vidste Tilbagevenden til Naturen : ud under aaben Himmel , Outing : Manden ved en Ild og under et Telt i Skoven , med Øksen i Haand og ellers selvhjulpen i Naturens store 34 KILDER PRINCIPER Forraadskammer . En Type som Roosevelt , kunde han tænkes andetsteds end i Ame - rika ? De var et Skovfolk endnu for et Par Generationer siden . Bedsteforældrenes gamle Tømmerhytte staar den Dag i Dag bag Udhusene sine Steder paa de store ryd - dede Farme ; og Sønnesønnerne , som er bleven Byfolk inde i Kæmpebyerne , der staar paa Teltlejrenes Plads paa Prærien , giver sig af en arvet Drift i camp fra Lørdag til Mandag , med Darwins Bog i deres Op - pakning , hvor de Gamle førte Moses og de strenge Profeter med sig i deres : Aanden er den samme , fra Naturen og til Naturen , Andagt og Smag for Nøjsomhed i Vild - marken , under aaben Himmel . Amerika har den skønneste naturbe - skrivende Literatur i Darwins Aand der gives . Set fra en ikke altfor stor Afstand vil det kunne siges at mine Forsøg er hvad der fra dansk Side er bleven gjort i en Periode hvor man i mange Lande og hver efter sin Smag dyrkede den Retning man kunde kalde Darwins Popularisering , literært forskelligt KILDER OG PRINCIPER 35 nuanceret , vitalt en Tilbagevenden og Dvæ - len i Naturen . Men som stærkest paavirket af Amerika maatte jeg styre deres Kurs , og i Amerika , i mere end een Forstand , ender Den lange Rejse . Ikke i Naturfølelse alene men med ak - tiv bevidst Tendens ytrer Amerikanerne sig som Darwinister , praktiske og handlekraf - tige som de er : er England Evolutionens Moderland , Tyskland det Sted hvor den er bleven flittigst bearbejdet , saa er Amerika - nerne uden Tvivl de fremmeligste hvor det gælder at anvende den paa Tilværelsen ; Bevægelser derovre tyder paa at de en Gang vil gøre til Natur hvad der for andre forblev en Videnskab og et Program . Her skulde jeg ønske at følge dem siden . Baade hvad Stof og Tilskyndelse angaar anser jeg mig for et Barn af min Tid , tem - melig isoleret paa mit eget Sprog , hvor Ret - ningen ikke var dyrket , næppe nok kendt , men internationalt taget en af mange ; et Tilfælde af at være en outsider i sit eget Land og , i hvert Fald i Intentionen , en af Familjen overalt andetsteds . Var den literære Retning saaledes af 36 KILDER OG PRINCIPER gangbart internationalt Stempel gik jeg un - der Udarbejdelsen af mine Kompositioner mine egne Veje . Hvad Bræen har om de første Opfindelser , og senere Det tabte Land , Ilden , Fartøjet , Vognen o . s . v . er ikke øst af Literaturen eller andre Eks - empler alene , men rummer i en mytisk Form Forsøg til nye selvstændige Forkla - ringer , fremgaaet af en umiddelbar Betragt - ning , og undertiden , som jeg tror , en vis Slægtserindring . Det indre Udgangspunkt for Bræen var ældre end Studierne dertil og et personligt , lidenskabeligt ; jeg var kommen til at se denne Dreng for mig der skød Rygstyk - kerne op og gik mod Kulden ene Mand , bed igen naar Haglvejret bed , Tand for Tand , mens de andre Fløjlsskind bolede med Søn - denvinden og blev i Læbæltet længere og længere mod Syden , ad Ækvator til , hvor de hygger sig i Adams Kostume og ufor - andrede den Dag i Dag . Modgangens Be - tydning for Karakteren var en Støbeform jeg bragte med mig fra Slægten , og som jeg bare havde at fylde naar Metallet var hedt og løb over . KILDER OG PRINCIPER 29 Selve Ordet Bræ og de aktuelle Indtryk af Istid havde jeg naturligvis fra Norge . EFTER Bræen ( 1909 ) udkom Skibet 1912 ) . Springet var langt , fra den for - ( historiske Tid op i den historiske , forholds - vis nære , men dog en Fortsættelse af den foregaaende , for saa vidt som Grundmo - tivet i Den lange Rejse gaar gennem dens Konstruktion : den nordiske Skæbne , i en Krise , Grænsen mellem Hedningetid og Kristendom , Norden der trænger Syd paa og Syden som er paa Vej op mod Nord , en Bevægelse som paa en vis Maade ikke er sluttet endnu . Stoffet bunder i Sagntiden , tilspidset i den gamle Fortælling om Normannerhøvdingen der skaffede sig Adgang til en befæstet By ved at lade sig bære som død ind i en Kirke . Sagnet er benyttet af Oehlenschläger i Am - leth ; det maa have tiltrukket ham fordi det rummer et plastisk Symbol paa den raske fri Hedningaand der springer lyslevende ud midt i en af Klerke fornedret lummer Kultur . Som Digter kom Oehlenschläger ind i Literaturen paa en lignende Maade 38 KILDER OG PRINCIPER der minder om Sagnet ; i en senere Svag - hedstid har han genkaldt sig sin Eruption dermed . Sagnet gentager sig fra Tid til an - den , hver Gang den nordiske Sjæl frigør sig og lader sig se i sit Lune . Ellers skulde Skibet være Vikingetiden , men haandgribeligt , ikke den fra Romanti - ken , eller rettere Teatret , kendte ulidelige Figur , et Kostume og en Diktion , men gen - født bagom , de Folk selv , under de Natur - love der gjaldt for dem , saa nær ned til dem som man kan slutte sig til , med andre Ord Udviklingen anvendt bagud ogsaa paa dem . Snorre og Sagaerne er naturligvis Kilder langt ægtere og værdifuldere end nogetsom - helst der kan stykkes sammen bagefter , det behøver ikke at siges ; men se sig selv i vor Tids Lys kunde de Gamle dog ikke . Det gjaldt om en Fornyelse af den Oeh - lenschlägerske Stil , men en Bibeholdelse af hans Aand . Romantikens Apparat , nyt Sprog hos ham , udtraadte Begreber hos hans Eftertid , kunde ikke mere anvendes . Ved en Viking forstaar man nu om Stun - der en Næringsdrivende som gaar i Vandet om Vinteren ; iøvrigt tjener Kostumet til KILDER OG PRINCIPER 39 nationalistisk Skryd i Anledning af For - fædre hvis Bedrifter som Snaphaner paa andre Folks Kyster hellere maatte glem - mes , med mindre man har Blik for Hu - moren deri , som Frölich , men det fore - kommer ikke paa Teatret . Vikingetiden som saadan har ingen Næring mere , saa lidt som den nordiske Mytologi , der er gaaet over i Højskolens Besiddelse og for Resten endt som Sangforeningers og Skibes Navne , Ydun og Gylfe . Af Nordens Guder maatte Stoffet tages ud og Skallen overlades Literaturhistorien . Det blev nødvendigt at gaa tilbage til For - udsætningerne før Oehlenschläger , det at - tende Aarhundredes Forsøg paa at placere Mennesket i Naturen , og efter ham , det vil sige Udviklingslæren og det Lys den kaster paa det primitive Menneske . KILDER OG PRINCIPER 37 NATURMENNESKET I LITERATUREN EN privat ærgerrig Plan jeg har haft med Den lange Rejse tør jeg næppe omtale , som for forvoven og jeg ved ikke med hvil - ken Udsigt til at lykkes , og dog har jeg na - turligvis næret den : at de mytiske Bærere af vor Forhistorie jeg har sat paa Benene skulde kunne træde ind i Stedet for dem af bibelsk Oprindelse der endnu lægger Grun - den i ethvert Barns Bevidsthed : Dreng og Moa altsaa som vore første Forældre i Ste - det for Adam og Eva , den naturlige Skabel - seshistorie i Stedet for Bibelhistorien — et forfængeligt Haab , saalænge Kristendom - men endnu er officiel Statsreligion og den gamle Opdragelse foretrækkes af et Flertal . En Gang maa Ombytningen imidlertid finde Sted . Ethvert Barns aandelige Vækst er en Afspejling af hele den Udvikling Men - NATURMENNESKET I LITERATUREN 41 neskeheden har gennemløbet ; i Barnets Le - ge , i Undervisningen kræver denne Vækst og Genoplevelse at næres . Paa et tidligt Trin skal Barnet maaske netop have tidligere Trins Bevidsthedsformer at bygge med , men ogsaa heri er der en Udvikling , de bibelske Sagn har været brugt længe nok til Dannel - sen af Barnets første Begreber , Biologien , i en tilpasset Form , maa træde i Stedet , før eller senere . Allerede i det attende Aarhundrede be - gyndte man at reagere mod Skabelseshisto - rien til Fordel for Naturmennesket , i uklare Former , Rousseau ; en egen blind Udvæl - gelse fandt Sted hvoraf virkelig en Figur fremgik som traadte op i Nærheden af Bi - belhistorien og af sig selv blev Børnenes Bog : Robinson Crusoe . Skønt jeg ikke direkte stilede mod at væk - ke Barnets Opmærksomhed har jeg dog holdt mig Forbilleder for Øje der har haft det Held at blive Børnebøger , Robinson Crusoe , Gullivers Travels . Begge disse Bøger der er trængt ind i den almindelige Bevidsthed og bevarer sig fra Generation til Generation havde oprindeligt en helt an - 42 NATURMENNESKET I LITERATUREN den Adresse , men der var det i dem Tiden ønskede , og hvad den ikke fandt omformede den til sit Brug : for begges Vedkommende lader det sig paavise at det der gjorde dem til Drengebøger netop var Udviklingen anti - ciperet . Den første , Robinson Crusoe , var fra Defoes Haand en naiv Søroman i Smag med mange andre datidige der nu er glemt , og selv ulæselig i Originalen ; men den havde et Fund som har gjort den uforgængelig : „den øde Ø " , Livet forfra , Mennesket alene og overladt til sig selv igen i Naturens Haand , i Virkeligheden det første famlende Forsøg paa hvad en anden Englænder godt hundrede Aar efter faar ud af en Rejse : Darwin , stillet overfor det primitive Men - neske : Begyndelsen , Udviklingen . Ogsaa Gulliver er jo en Rejse ; mærkeligt at se hvad Englænderne i det hele taget har rejst sig til , hvor Verden aabner sig for dem først af alle ; den høje aandelige Gave de har givet Verden med Udviklingslæren Lamarch ufortalt ) hænger sammen med ( det ekspansive i deres Historie , Sømagt og Koloniherredømme i alle Zoner ytrer sig NATURMENNESKET I LITERATUREN 43 ogsaa i en Kortlægning af Sjælen ; først ved man Besked , siden har man Filosofi . Fra Englændernes koloniale Berøring med Urfolk daterer sig Materialet til det Over - blik over Menneskeheden som Slægt der er kulmineret i Evolutionslæren ; Defoe og Swift er i deres Stil en Slags Forgængere for Darwin . Var Robinson Crusoe oprindelig en gan - ske plat tænkt Søfortælling , men med mere i sig end den vidste af , saa var Gullivers Rejser jo endogsaa en Parodi paa alle Sø - romanerne der blomstrede omkring Tiden for Cooks Opdagelsesrejser , desforuden en farlig politisk Satire , og endnu højere op et Stød rettet mod selve Mennesket som Skabningens formodede Ypperste . Men i Kernen kommer Swift sig selv uafvidende til at forudfatte Udviklingen , hans fanta - stiske Pamflet paa Menneskeheden , Ya - hooen , er jo saa at sige i Darwins Aand længe før Darwin , misantropisk kreeret som Umennesket , og dog et Trin Menne - sket senere har kendtes ved , det der knyt - ter os til Aben , vor Urhistorie , the missing link . Nu er Gullivers Rejser en Børnebog ! Ja , med Parodi , politisk , totalt glemt Satire , Attentatet paa Menneskeheden og det hele er den endt i Barnets Haand ; og det er nu ikke saa aldeles tilfældigt heller , for Bar - nets uskyldige Grumhed og Swifts gorilla - agtige Raserianfald i Aanden harmonerer meget godt med hinanden ; man genoplever visse uhyggelige , dragende Ting sammen , er ligesom i en Skov man synes man skulde huske . Swifts enestaaende Paafund med at stille Gulliver som en Gigant mellem Puslinger og som en Pusling mellem Giganter , Børn er stillet ligesaadan , gør Bogen uforgænge - lig til Børns Ejendom . Hvordan kunde han faa det ? Man maa tænke paa Kikkerten og Mikroskopet , hvis Oprindelse og Forbedring falder omtrent sammen med Swifts Aarhundrede ; maaske er det denne Forlængelse af Perspektivet til begge Sider , der gør et Punkt paa Him - len til en Klode og Jorden til Ingenting , og en Draabe Vand til en Verden , maaske er det herfra Swift henter sin Ide om Altings Relativitet og Tossethed . 44 NATURMENNESKET I LITERATUREN I Virkeligheden var det grove Ting der skete da disse Glas blev sat sammen i Rør og rettet mod baade det ene og det andet . Den Nat da Galilei for første Gang rettede sin Kikkert mod Himlen , omkring 1610 , sprang en Verden i Stykker ; det var jo ikke Gud Herren han fik i Kikkerten men en udslukt Maane . Kopernikus og Giordano Bruno regnede Universet ud med rent Hjernearbejde ; men Kikkerten , Galilei med den i Haanden , det var Syn for Sagn ! Fra det Øjeblik af var vi ene paa Jorden og maatte tænke paa at orientere os med Hensyn til vor Oprindelse og Bestemmelse der . Flertallet har ikke bestemt sig til det endnu ; men hvad har de at skulle have sagt med deres Bibel i Haanden mod Galileis Kikkert ? Fysik og Oplysning satte ind og lod sig ikke stanse . Paa Swift virkede det gamle Verdens - billedes Opløsning forstemmende ; og hvem føler ikke Skuffelsen endnu ? Som et ra - sende Barn tævede han sin mislykkede Ver - den . Men af Ruinen bjergede han Yahooeti : er det sandt , er vi saadan saa er vi saa - 46 NATURMENNESKET I LITERATUREN dan , ingenlunde Guds Børn , men fra Sko - ven ! Almindelige Indtryk af Moral og Menne - skelighed , Iagttageren ikke undtaget , har ogsaa forsynet Swift med Materiale til hans yderliggaaende Humor . Børnene forstaar ham , læser deres Gulliver i Sympati for alt hvad der er vældig stort og latterlig smaat , og stillet paa Hovedet ; hvad der for - mørkede Swifts Sind faar de sig en Latter over . Lad det være en venlig Nemesis der rammer ham , som ikke var Børneven , og som fordømte sin Art fordi han endnu ikke kunde se at den bevæger sig i Trin , hvorvel han anede det . ROBINSON CRUSOE er Udviklingen selv , uden at man gør sig det klart , Natur - mennesket , i sine Begyndelser , omtrent uden nogen Fortjeneste af Defoe , eller Alexander Selkirk , kan man godt sige , Bo - gen er bleven bearbejdet af Tiden , som dig - tede sin Trang ind i den , enhver har sin , Campes Bearbejdelse i Oplysningsstilen , det er en Fællesbog som fornyer sig med Menneskeheden . I den lever Barnet Menne - NATURMENNESKET I LITERATUREN 47 skehedens Barndom om igen , som det nu en Gang maa , ligesom det maa have sine In - dianerlege , Afspejlinger af vore Stamfæd - res Liv paa et Jægertrin . Ethvert Individ føler paa et Tidspunkt Trang til en Robin - sonade , om ikke paa anden Maade saa i Fantasien ; somme bliver i den Trang hele deres Liv , og det er ikke godt for dem . En Robinsonade er det naturligvis ogsaa der har staaet for mig da jeg begyndte paa Den lange Rejse , det gamle Ønskemotiv fra Drengesjælen , men med de Udvidelser og Rettelser af Planen Udviklingslæren betin - ger og giver Materialet til . Jeg kunde have arbejdet den gamle Bog om , med Darwin ved Haanden , Betingel - serne vendt om : Handlingen forlagt til en nordlig Ø , haarde Vintre og ikke andet at arbejde med end Flint , Modgangen , i Ste - det for den lykkelige Ø i Troperne hvor Robinson Crusoe strander , med Sheffield - knive og Ildvaaben , og hvor han flæber med Munden fuld af Brødfrugt ; det blev til at jeg valgte at skildre Udviklingen paa egen Haand , Udviklingen selv , Istiden som den øde Ø , Kulden som Læremesteren , og 48 NATURMENNESKET I LITERATUREN Menneskehedens Aldre som Handlingens Kapitler . Udviklingslærens Doktriner omsmeltet i Æstetik , med Slagger og Støberande , det blev nok min Robinson Crusoe . Menneskeligere end mine Figurer er uden Tvivl han , Defoes Helt , der hung - rede midt i en Overflod , ubrugelig hjemme og løben fra et Samfund men uden Hold - ning heller i Ensomheden , frygtagtig indtil Usselhed , krybende i Aandsmørke for sin Gud , og paa det Standpunkt overfor Dyr at Papegøjen er hans Trøst , først naar Kræet snakker kender han sig igen i det ; paa den hvide Mands Tinde overfor „de Vilde " , hvis Menneskeofringer tænder In - dignationens Helgenild over hans Isse , mens hans Bøsse endnu ryger efter fuld - bragt Mord paa et halvt Dusin Stykker af dem ; byggende og skrabende sammen , uag - tet han er ene , den ejendomskære Englæn - der der arbejder i ham som en gold Ma - skine ; alle kendte civiliserede Former om - hyggelig genskabt paa den øde Ø , end - skønt han netop skulde forny sig fra bar Bund : Hat , Bukser , Paraply , Evropæeren NATURMENNESKET I LITERATUREN 49 om igen — alt i alt fra Defoes Haand Ev - ropceeren , det attende Aarhundredes Men - neske , det mest fantasiløse der har været kendt , for endogsaa Overtroens Billedver - den var gaaet i Stykker . Man kunde nok trænge til at gaa i Naturens Skole igen . Defoes Robinson lærer i Virkeligheden Ingenting og vender da ogsaa tilbage til England igen , kun maaske med Vagabond - naturen avet , formuende og devot , en rig - tig Englænder , som siden kan ruste sig til at sende Missionærer ud til den lykkelige Ø og gøre en Ende paa det hedenske Mørke der , i Forbindelse med Oprettelsen af en Kulstation , hvortil Øens Beliggenhed lyk - keligt er egnet . Ufrivillig sand var Defoes Helt ; han har ved Gud ikke forandret sig synderligt siden heller , maalt paa Gennemsnittet ; Papegøjen staar fremdeles mellem Godtfolk og Dyre - riget , og Paraplyen i den Guds Mands Haand skiller ham den Dag i Dag fra Him - len . Dog en Ting gjorde Robinson Crusoe , han præsenterede „Fredag " for den for - undrede Verden , en Udvidelse af dens Fo - 50 NATURMENNESKET I LITERATUREN restillinger om „Morianen " . Englænderne skulde lære mere af Fredag siden . UBARMHJERTIG var den Anvisning paa vor egen Natur og dens Forudsætnin - ger som Oplysningen i sin Tid udstedte ; frivillig tog man ikke imod den . Jeg maa igen tænke paa Galilei den Nat da han rettede Røret ud af et eller andet Tagvin - due i en eller anden norditaliensk By , mens hele Evropa intetanende sov i deres Senge , med Aftenbønnen endnu præget paa den slumrende Mund . Røret peger og peger , saa vakler det , Manden vakler — hvad er det han har gjort , har han skudt Gud ? Ja Galileis Ansigt i Maaneskæret , det har nok været hvidt , han har lignet det han har set , en hvid , koparret Ting , med kolde Kinder har han fattet Rækkevidden af sit Syn ; og kolde bliver vi den Dag i Dag naar vi be - tragter Maanen i Kikkert . Men det nye Tankearbejde skulde gøres . Langsomt arbejder vor Oprindelse , Natur - mennesket , sig ud af Teologien og ind i Naturhistorien . Endnu inden Udviklingslæ - ren gav saa stærke Holdepunkter , som al - NATURMENNESKET I LITERATUREN 51 drig skal svigte , famlede man sig tilbage ad den Vej der ikke fører til Paradiset men til Urskoven . Trangen til at bore Udgangspunktet ud , hvordan alting begyndte , hvordan vi lærte at blive Mennesker , er jo gammel , den be - skæftigede Grækerne , Prometheus - Myten rummer i storslaaede Billeder Udkast til en rationel Forklaring af Kulturens Oprin - delse ; Ovids Metamorfoser er en romersk literær Bearbejdelse af antike Skabelses - myter ; selv det gamle Testamente der be - gynder med „I Begyndelsen " ... er jo ret beset den samme Bestræbelse i en orientalsk Form , ganske hedensk , men gennem Aar - hundreder sakrosankt og opretholdt som den eneste sande Aabenbaring , hvorpaa Enhver havde at tro , eller brænde levende . Officiel Religion er Skabelseshistorien til denne Dag . Som gammelhedenske Myter betragtet er Biblen jo iøvrigt af en enestaa - ende Pragt . Efter at Himmelrummet var slaaet ind tog man fat paa Oprindelsen hersteds , mange Metoder , mange Laboratorier . Ind i Æstetiken rager Bestræbelsen her og der ; NATURMENNESKET I LITERATUREN 45 Goethe rørte tidligt Emnet , men lod det falde igen , Prometheus - Fragmentet , hvor han direkte i Antikens Spor anlægger For - men for de første Mennesker . Antagelig drog Faust siden al hans Opmærksomhed til sig ; men det har været i Goethes Sind at rekonstruere det primitive Menneske , stillet ene i Naturen , og dets Overvindelse af den . Det Værk der dog staar os nærmest , og som jeg føler mig i aandeligt Afstamnings - forhold til , er Oehlenschlägers Nordens Guder . Her er Antiken forladt , saavelsom Teologien , Vejen gaar nordpaa , mod vore Fædres egne Billeddannelser , den nordiske Mytologi . Først forsøgte han at gøre Teologien nor - disk : Aarets Evangelium , et af de elskelig - ste Digterværker der eksisterer , uskyldigt , genialt , af en uhørt Dristighed i Tanken , som minder om Søvngængerens Balance paa Randen af en Afgrund ned i Gaden . Med en forbavsende Sikkerhed , Urvækst - lighed i Sjælen , tager den unge Oehlens - chläger sig her Frihed til at omdigte hele Kristendommen saadan at den kan smage NATURMENNESKET I LITERATUREN 53 ham , beplanter den gamle Dogmeørk , van - der den , forsyner den med Aarstider , Regn og udsprungne Bøge , kvægende Kølighed og Duft , kort sagt Atmosfære ; og dertil simpel Følelse , det naturlige Hjerte , som kulminerer i Billedet af Guds Moder og Foraaret — og det var mer end Lyrik , det var sandt , en Seers fødte Indblik i Tingenes Sammenhæng , for det der var Katolicis - mens Kerne , desværre forladt af Prote - stantismen , Jomfru Maria - Dyrkelsen , det var jo netop Nordens Bidrag til Kristen - dommen , det hvori den var nordisk . Oeh - lenschläger greb i sin Natur og greb rigtigt . Endnu oprindeligere : en Aarstidsmyte ligger til Grund for Jomfru Maria - Dyrkel - sen , den hedenske Vaarfest , Majbruden ... men til dette Motiv kommer jeg tilbage i en senere Anledning . I Nordens Guder vender Oehlenschläger sig fra Kristendommen , mod de ældste nor - diske Overleveringer . En Undersøgelse af hvilket Forhold hans Digt staar i til den oldnordiske Kilde , og hvilket Skridt derfra til sin egen Tid han har foretaget , skulde anstilles i Enkeltheder . I denne Forbin - 54 NATURMENNESKET I LITERATUREN delse skal det kun understreges hvad Nor - dens Guder betyder for Naturmenneskets Genesis , og i hvilken Grad det Stof Ud - viklingslæren siden former med gaar op deri . Bortset fra Myterne som Fortælling og den Omformning de undergaar i Oeh - lenschlagers Haand er der i hele Digtet skjult en Bestræbelse som netop i poetisk Nedslag søger at aflede Gudernes Oprin - delse af Naturen og Naturen af dem ; men Guderne og deres Verden efterlader just Totalindtrykket af det nordiske Menneske og den nordiske Natur . Allerede de Gamle blandede Mennesker og Natur sammen i deres Myter , hvad skulde de ellers være blandet sammen af , Oehlenschlager fordy - ber kunstfuldt og dybsindigt Symbolerne . Alle Stederne kunde citeres ud , men Ken - dere af Nordens Guder ved hvad jeg me - ner naar jeg til Eksempel minder om Sifs Haar , som Loke røver , og de skønne Vers hvori Oehlenschlager uddyber Myten : Dan - mark opstaar af den , i Lys af hans Fro - dighed . En Skabelseshistorie , flyttet fra oldnor - disk Fantasi over i en Sjæl fra omkring 1800 , NATURMENNESKET I LITERATUREN 55 er udfoldet i Nordens Guder , nordisk Luft og nordisk Nerve . Som Vejret er deri , saa - dan føler vi det endnu , vor Identitet er truf - fen deri . I sproglig Kraft og Gratie , i natur - lig Klogskab og den reneste Følsomhed er det et Værk uden Mage , en monumental Iklædning af et Folks Sjæl , dets Forudsæt - ninger og Stadier . Senere nærmede Oehlenschlager sig mere direkte Robinsonaden , uden Held , i Øen i Sydhavet ; hvad der var af Skabelse i ham havde han udtømt i Nordens Guder . HVORDAN nu fortsætte Nordens Guder , Stoffet fra de Gamle og fra Oehlen - schlager , men i en ny Iklædning , passende til en Tid med meget forandret og udvidet Horisont ? Det var givet at den nordiske Mytologi først maatte falde . Grundtvig havde krøllet den , de der kom efter ham havde haft den i Munden , den var bleven et Idiom paa Folkemøder , Fluer sad paa den ; foruden Sangforeninger og Dampskibe , som før sagt , smykkede enhver Bedrift sig med Nordens Guder , Odin var et Bryggeri , Freja en Bol - 56 NATURMENNESKET I LITERATUREN chefabrik , Thor en Hund , og Balder solgte Postkort paa Dybbøl . Den nordiske Myto - logi maatte kasseres som poetisk Hjælpe - middel . End ikke en Glose som blond kunde bruges , den var bleven til en Hørparyk luf - tet fra Scenen . Dog Naturen , som var Eddas og Oehlen - schlagers Kilde , havde ikke forandret sig væsenligt , og de der havde forsynet sig i Romantikens Rustkamre var gaaet med Sproggodset , men havde ladet den blive til - bage . Man saa nok en Stump Glas og snu - sede lidt til det , skulde det være de Vises Sten ? Det var det virkelig , men det kunde man jo ikke se . Et almindeligt Stykke Vin - duesglas , ikke Spor af slebet eller farvet eller mærkeligt , Alting saa jo ud set derigen - nem ganske som det var ! Ja , saadan lod man Naturen ligge og rendte med Ordfor - raadet . Det hvori Oehlenschlager skulde følges var den nordiske Aand ; ny Form og Metode tilbød sig fra den moderne Livsbetragtning der var kommen efter ham , fra England , Darwinismen . Guderne var faldet ; Natur - mennesket maatte sættes i Stedet . 52 NATURMENNESKET I LITERATUREN Oehlenschläger gaar ikke dermed ud af Linjen , han var i den og er i den endnu , mer end en historisk Figur , for selv naar man griber i Tiden foran ham og efter ham kom - mer man ikke udenom Sjælen i hans Form . Endogsaa Udviklingen før Udviklingen kan eftervises som Tømmer i hans Hus , en af Bærestøtterne deri , nemlig Indvirkningen fra Naturfilosofien , som var en uklar , over - stadig Optakt til hvad der senere spaltede sig i flere eksakte Videnskaber , og som og - saa havde Spirer til den senere udformede Evolutionslære i sig . Naturfilosofien har ingen godt Navn nu , eller er glemt , det lønner sig næppe heller at gaa tilbage til Datidens Ekspansionstæn - kere , men uden Tvivl havde Naturfilosofien for sin Tid en betydelig stimulerende Virk - ning paa Sindene . Videnskab og Æstetik var endnu noget af en Enhed , en Knop med Hede i , Forgreningen kom siden , træede Former nok ; nu er det sværere at faa Vi - denskab og Æstetik til at mødes igen , og dog er aandelig Harmoni umulig uden at det sker . For Oehlenschlägers Vedkommende fandt 58 NATURMENNESKET I LITERATUREN Ekspansionen Sted ved Mødet med Stef - fens , den berømte Legende , som uforandret gaar af den ene Lærebog over i den anden , om Samtalen mellem de to unge Aander , hvoraf Romantiken sprang ud fiks og fær - dig . Hvad kan de egentlig have snakket om ? Resultatet blev som bekendt at Oehlenschla - ger gik hjem og skrev Guldhornene , Por - talen til en ny literær Retning i Danmark , senere uden synderlig Mening kaldt Guld - alderen . Noget andet med Aldre laa i Si - tuationen , hvis man opfatter Digtet som det det var , den arkæologiske Aare der blev aabnet her i Landet . Den delte sig si - den , en gik til Poesien , en anden til den højtfortjente danske Arkæologi , som i det nittende Aarhundrede udformede Læren om de tre Aldre , Stenalder , Broncealder og Jernalder . „Guldalderen " burde skænkes dem der har stemplet Begrebet , som uegnet i denne Forbindelse . Altsaa et Stød tilbage mod nordisk Fortid var Guldhornene , den med Undren og Tri - umf vaagnende Bevidsthed om at her lige under , her i vor egen jord , er Skatten be - NATURMENNESKET I LITERATUREN 59 gravet . Den er funden ! Resten af sit Liv anvender Oehlenschläger paa at drage Skat - ten frem , nordisk Aand , samtidigt med at oldnordisk Museum fylder sig med Akterne , de Gamles haandgribelige Ting ; og modnest og fyldigst udtrykker Oehlenschläger sig i Nordens Guder . Hvad der gik til Tragedi - erne har ringe Kraft for Eftertiden , minder om gamle Klæder ; i sine Digte , sin Følelse , er Oehlenschläger den nordiske Aand selv ; men i Hovedværket Nordens Guder sam - ler han under et sin Inspiration , sin Viden og sin Pragt . Til hvilken Impuls i Tanken gik denne „Vækkelse " tilbage . Et stærkt Indtryk af Datidens videnskabelige Fund , omfattet med Datidens „Begejstring " , et den Gang ny - stemplet Ord , maa være Svaret . Ja , med Fare for at stikke Hul paa den traditionelle literaturhistoriske Ballon vover jeg at fore - stille mig de to unge Menneskers Samtale , ikke som et mystisk Sakrament , men som en Udveksling af vældige spændende Nyhe - der paa Fysikens Omraade , i en Tid fattig paa Aviser og længe om Efterretninger , Steffens lige hjemkommen fra Tyskland , 60 NATURMENNESKET I LITERATUREN spækket med Vidundere , og Oehlenschla - ger med Ørene aabne , Øjnene aabne , Mun - den aaben , det Barn af Frederiksberg , land - lig uskyldig , af en Modtagelighed og Lyn - kraft i Sjælen som aldrig har været set før eller siden ; Steffens sikker , som sagt lige hjemkommen , med Selvsyn endnu i de overstuderede Øjne , Ak alvidende , velta - lende , rolig ; Oehlenschlager farende om i Stuen , besjælet , rablende , med Haarene rejst paa Hovedet af hellig Indvielse , utro - lige Ting han hører , det ene Skud af Natur - filosofi som Steffens løsner paa ham efter det andet ; to store Drenge i Hede , en Ver - den af Vidundere krammet ud paa en Gang , alle Ejendele , Lommerne krænget : Forste - ningerne , Konkylierne , Billerne , Mineral - samlingen , Magnet og Brændglas Voltasøjlen ! Ja . Ja . To Aar før var den bleven rejst , saa at sige , et Monument for Tidens Gysen , man gyste allesammen og var i en Forventning , Haarene rejste sig paa Hovedet af hele Europa , man var ladet , svære Ting i Naturen man lige anede ; og disse Ting gik jo da ogsaa siden i Række - vidder som Datidens inspirerede Aander al - NATURMENNESKET I LITERATUREN 61 drig skulde se . Men man følte Chokket der - af , bogstavelig talt , Voltasøjlen fortalte dem noget , i Fingerspidserne og helt ind i Ryg - raden — at Naturfilosoferne minder lidt om fulde Folk nu , var det underligt ? Elektricitet har der været i Luften paa det Studenterkammer hvor Steffens og Oehlenschlåger udvekslede Tidens Sensa - tioner , med dens Wahn staaende ud af Øj - nene ; og har de ikke haft en Voltasøjle at sitre med saa kunde de næsten have haft det , af Erindringer fra den Tid ved man at unge Mennesker som studerede i Tyskland satte alle deres medbragte Dalere i Volta - søjler , javist , stablede hele Formuen op ovenpaa hinanden , og havde Chok hver Dag , svagere og svagere dog efterhaanden som man var nødt til at tage af Søjlen til at leve for — saadan var Datiden , og saadan var Steffens og Oehlenschläger . Det samme Kuld grundlagde den rationelle Kemi , La - voisier og alle de andre ; lidt sent og lidt tørt kom vi med i Fortjenesterne , Ørsteds lille Opdagelse , som andre drog Konsekvenserne af . Det var en overordentlig Tid , Tekniken laa i Svøb i den , en egen Rugevarme beher - 62 NATURMENNESKET I LITERATUREN skede hele Europa ; den Retning i Litera - turen der prægedes deraf fik Navn af Ro - mantiken , et i alle Maader meningsløst Navn , men det har den nu faaet at rende med . Glosen har vel sin egen Klangfarve efter sit Indhold . Afledningen er af noget ro - mersk , romansk , eller af Begrebet Roman ; men romantisk betyder noget helt andet , en gysende Forestilling , overordentlige , ry - stende Indtryk som man er lykkelig over . Romantiken her i Landet fornægter først og fremmest det udenlandske i Ordet , Retnin - gen betyder jo netop den Tid i hvilken man blev national , det vil sige fattede sig paa sine egne fødte og arvede Forudsætninger . Kunstnerisk var det det Gennembrud da ældre æventyrlige Fantasifostre afløstes el - ler fornyedes af de sande fysikalske Mirak - ler man uddrog af en intim Tilnærmelse til Naturen . Det er Nøglen til den Oehlenschla - gerske Nerve . En tilsvarende Indflydelse fra Videnska - ben paa den mytologiske Forskning førte til saadanne Forvildelser som at transportere den nyeste Fysik direkte ind i Oldtidsmy - NATURMENNESKET I LITERATUREN 63 terne : Thor = Magnetismen osv . et helt System ud i det Blaa . Noget var der imid - lertid om det , selv om de Gamle ikke havde vidst hvad vi ved , Fænomenerne var altid de samme . En Mand med Smag og Fantasi træffer det rigtige , rimer Oldtidens Myter , som dog ogsaa beroede paa en Sansning , sammen med hvad Oplysningen har lært ham : Resultat Nordens Guder . Man er i Naturen , Fænomenernes Ver - den , Regnbuen og Tordenvejret , man lug - ter Jorden , Ozon er i Luften , Masserne vælter sig i Skabelse — slaa op i Nordens Guder og føl det ; i Stedet for en lang Paa - visning af hvordan og hvor Oehlenschlåger har indlagt Naturhistorie i sit Digt skal man tage Chokket derfra , det er ladet den Dag i Dag og giver Gnist ved Berøring . Med Frygt for at forfalde til Verbalanalyse kunde man paavise hvordan Tidens fysikalske Inspira - tion , saa at sige dens Hud - og Haarfornem - melse , er gaaet over i Sproget hos Oehlen - schlåger , Ingen knitrer i sine Skyer og Lufte som han . I Sprog og Farve virker Nordens Guder endnu ganske moderne ; Myterne staar som 64 NATURMENNESKET I LITERATUREN pragtfulde Billeder , hvis man formaar at holde Øjnene rene for en Eftertids Misbrug og Vulgarisering ; men Menneskebetragt - ningen og Naturfornemmelsen er Oehlen - schlägers egen og tilhører hans Tid , det er den gryende Naturvidenskab , trængt ind i en aaben Sans , som har bestemt den . Et Fostbroderskab til Naturkræfterne ligger til Grund for Oehlenschlägers poetiske Kapa - citet — man sammenligne den med Poesien før ham ! To Stadier af nordisk Aand er da fastholdt i Nordens Guder , de Gamles Betragtning , de mytiske Personer og Billeder , og Oeh - lenschlægertidens nye Naturfølelse . En Alpe - kæde i Literaturen for alle Tider er Digtene i Nordens Guder . Uforlignelig er Kvinden opfattet og idealiseret , i stærkeste Forstand , deri . Til Oehlenschlägers Kvinde , som san - delig ikke er Luft , tværtimod vægtig , varm og ildfuld , men omfattet med Tugt og skøn naturlig Ømhed , kan enhver Tid vende til - bage , og forelske sig , og blive ren i Sjælen , for der er det i Forholdet mellem Mand og Kvinde som altid forbliver elementært , hvor enhver Mode eller lokal Tidsaand dog til - NATURMENNESKET I LITERATUREN 65 sidst maa stryges af som et Sæt Klæder , saa at Hammerslaget af det evigunge Hjerte ses under Ribbenene . Nordens Guder nyder ikke den høje Værdsættelse den fortjener . En af Grun - dene , foruden fordærvet Smag og alminde - lig Afstumpning , tror jeg er at de Fremstil - linger i Kunsten Værket gav Anledning til ikke staar Maal med Oehlenschlägers Geni , Constantin Hansens Vadmel , Frølichs over - for denne Opgave svigtende Inspiration . Forsøget kan nu ikke gøres om , Guderne frister ikke mere til Fremstilling , og Oeh - lenschlägertidens Menneske er direkte uden - for Rækkevidde . Men i Nordens Guder , paa de trykte Sider , i magiske Strofer , le - ver og aander Oehlenschlågertiden , en Regn - buebro slaaet mellem Eddas verdensdan - nende Fantasi og en ny , som havde næret sig af og opløst i sig nye Tiders oplyste Be - tragtning , med Lys bagud over Menneske - livets første mørke Begyndelse . Den nye Fysik , det er den der har fænget og fornyet et Væsen til Grunden i Samtalen mellem Steffens og Oehlenschlåger ; i sin endelige færdige og fuldt afrundede Form 66 NATURMENNESKET I LITERATUREN kommer Værket frem sytten Aar efter Sam - talen . Nærmere ved falder Indflydelsen i Guld - hornene og i Aladdin . Og det er virkelig som om en mere bogstavelig , naivere Paa - virkning har nedfældet sig her først . Mel - lem hvad de har snakket om kan man lide paa at Jordens Indre ikke er bleven glemt , Steffens var Mineralog og Geolog , Bjerg - værkskyndig , hvad vi nu vilde kalde Mine - ingeniør , men i Tidens bruskede embry - onale Aand meget mere , Tryllekunstner og Filosof ; der har været Snak om det , Jor - dens Indre har aabnet sig mellem de to Be - gejstrede , man har gravet og er steget ned i Gruber — og ikke sandt , herfra Skatte - graveriet i Guldhornene , herfra Aladdins Hule , det er saa nærliggende at det næsten ikke kan siges . En virkelig Skat bragte Guldhornene for Dagen ; Aladdins Hule derimod forblev et Kabinet for glimrende Ting og efterlader en Følelse af at bide i Ædelstene . Det Nye var her endnu ikke gaaet i Blodet , Oehlenschlager skulde befri sig for Naturfilosofiens Dogme og Inventar til Fordel for egen Smag først , inden han NATURMENNESKET I LITERATUREN 67 lutrede sin Videnskab ud i Nordens Gu - der . Aladdin , Oehlenschlagers mest beundrede Værk , synes mig et af hans svageste , en haabløs Konfusion af et orientalsk Motiv , usmeltet , ringere for hver Omarbejdning han underkastede det. Andetsteds i en Be- tragtning af Hamletfiguren har jeg paavist Sammenhængen med Askeladden-Motivet , vigtigere end at prøve paa at bringe Orden i den umulige Afstamning fra Tusind og en Aladdin er Oehlenschlagers uelskvær- Nat. digste Produkt , ganske frastødende , trods blændende Partier ; det er et Ungdomsar- bejde i dobbelt Forstand , en ikke ringe Be- standdel af det Smuds der klæber ved Ung- dommen , taget som Aandstype , gaar op Grisk og ublufærdig som Lømmelal- deri. deren er Aladdin. Gik Oehlenschlåger fra Orienten til Norden i Aarets Evangelium saa gaar han i Aladdin den omvendte Vej. Den store Naturinspiration kommer til Oehlenschläger i Nordens Guder ; senere her og der , men sjældnere , maaske sidste Gang i Langbarderne , hvor han igen er i NATURMENNESKET I LITERATUREN Skyen og knitrer , i hele sin forunderlige følsomme Vælde . Hvor han er sig selv i sin sidste Digtning er han det helt , personligt , de bevægede menneskelige Digte paa egne Vegne hvor - med han holder sig Tilværelsen nær eller skilles fra den ; her fører han over til vor egen Tid . Symbolerne er brugt op , kun den simple Følelse er bleven tilbage . Med en Rest af Paryktiden begynder Oeh - lenschlager , Pisken i Nakken ; som ung er han i Empiren ; som kronet Digterfyrste i Lunds Domkirke gaar han Laurbærkransen imøde i Frakke og lange Benklæder , noget nær endnu Nutidens Dragt ; i Aanden gen - nemløb han en hel Del af Menneskehedens Historie . Ingen kan nærme sig samme Op - gave uden at modtage Stød af ham ; og er der end Mulighed for at udvide hans Stof og forny hans Form , der er aldrig Mulighed for at naa ham i primitiv Styrke , han havde Naturmenneskets hele Friskhed , eller i hel - lig , ædel Besjæling ; for hans Evne og hans Renhed bøjer man sig i dybeste Be - undring . NATURMENNESKET I LITERATUREN 57 I Tiden efter Oehlenschlåger er der kun to der har gjort Indtryk paa mig af at have bidraget til Menneskets Placering i Na - turen : H . C . Andersen og Poul Møller . H . C . Andersen var det primitive Menneske selv i Person , nærmere Paavisning her unø - dig . „Dyndkongens Datter " skylder jeg tid - lig en Tilskyndelse . Poul Møllers faa fragmentariske Arbejder har en Farve af Instinkter nedenunder som aldrig trængte helt igennem i hans Sind . Han var jo saa meget , meget mere end hvad han nogensinde fik skrevet . Men han var paa Vejen , han rejste , nærmede sig Natur - mennesket ogsaa geografisk , uden dog at komme ham nær , megen Teologi som Skibs - præsten førte med sig hjemmefra laa som Skæl over hans Øjne . Ikke desto mindre har han paa et Sted direkte været inde i Midten af Temaet , kun en Berøring , men fuldstændig rigtig sigtet , i det mærkelige lille Digt der hedder Længsel , kun 2 Stro - fer , først for ganske nylig er jeg bleven op - mærksom paa det : NATURMENNESKET I LITERATUREN 69 Mellem Ellestub og Torn , Der hvor Hjorten skrider , Strøjfed al vor Slægt tilforn I de gamle Tider . Kvinden med sit lange Haar Staar og plukker Blommer , Manden med sin Bue gaar , Priser evig Sommer . Udi Skoven gror en Lind ; Linden bær en Rede ; Reden er af Katteskind , Fint og blødt at brede . Har den Ravnes Æg i Gem ? Sover der en Killing ? Op af Reden stikker frem Benet af en Tvilling . Hele Anslaget ! Det ældste Danmark knyt - tet til Forestillingen om det første Menne - skepar ! Hvorfor kalder han Digtet Læng - sel ? Havde Poul Møller ikke først skullet arbejde sig igennem Filosofien , Omvejen ud af Kristendommen , og var han ikke der bleven hængende i Begyndelsesgrundene , ligesom Licentiaten , der ikke naaede frem paa Grund af lutter Stadier , og havde Dø - den ikke hentet ham endnu inden han var Voksen og Mand , saa kunde han have fyl - NATURMENNESKET I LITERATUREN 71 destgjort denne Længsel , der er vor Races dybest iboende Trang til at rekonstruere sig som Art , med fuld Livsbevidsthed om den Natur og den Forhistorie hvoraf vi er fremgaaet . Det var min Agt ; en anden Tid faar dømme om hvorvidt jeg naaede Maalet . Sandheden tro skal det vedgaaes at et Overblik som det foregaaende ikke stod for mig i aldeles klare Træk mens jeg arbejdede paa Den lange Rejse , Sammenhæng og Slægtskab er gaaet op for mig bagefter ; en Overgang var jeg endogsaa i Oppositionen , Form og Stof maatte underkendes for at komme til Aanden ; saa meget sikrere er jeg paa at Smag og Instinkt var i Orden , siden Maalet kunde erkendes at være det samme efter at Metoden var bleven mig klar ; dette er det ubeskedneste jeg er i Stand til at sige om mit eget Arbejde . OVERORDENTLIGE Hjælpemidler forelaa i min Tid til den Rekonstruktion der skulde foretages , ikke alene Udviklingslæ - ren fuldt udfoldet som Videnskab , men en Bearbejdelse af den trængt ind i Æstetiken , 72 NATURMENNESKET I LITERATUREN som kunde tages til Forbillede , hvis Fejl man kunde lære af , og som allerede i ud - strakt Grad havde Publikums Øre . En saa - dan Literatur forelaa ikke her i Landet , var ikke trængt ind i den literaturhistoriske Me - tode heller , til Gengæld Legio af Skrifter i andre Lande . Naturmennesket træder os i Møde i Kip - lings Junglebogen , hvor Udviklingslæren ikke direkte er anvendt , men hvor Milieuet hvori Udviklingen virker er tilstede , med samt Personerne : Adam og Dyrene , vilde en gammel Æstetik sige , men det er netop ikke Adam , det er Mowgli . Megen Sødme og Grumhed bragte Kipling ind i Verden med ham , i Bagheeras Dyreham selv , Jung - len , Tropen taler i disse vildtvoksende , pa - radisduftende Urhistorier . Junglebogen er Enhver gaaet igennem som selv har forsøgt sig i Skildringen af det primitive Menneske . Kipling nedrev selv siden sin egen Stan - dard , Ingen kan tænke paa hans Navn med Behag efter de blodtørstige og servile Agi - tationsnumre han skrev under Krigen , uden andet Udbytte end at skæmme sig dermed , end ikke Englænderne selv modtog hans NATURMENNESKET I LITERATUREN 73 Tjenester med nogen synlig Taknemlighed , den lille Kat med Blod om Munden var dem dog for fæl . Men Mowgli som Figur vejer alle Kiplings Synder op og skal aldrig glem - mes ham . Af andre der erstattede Adam med Natur - mennesket er der Jack London , som pro - klamerer Tendensen i selve Titlen : Before Adam , en absurd Titel , den indeholder jo det Begreb den skulde udelukke . Fra Ind - holdets Side er Bogen ikke meget overbe - visende , den plyndrer Populærvidenskaben til Fordel for Underholdning , med et Sujet som Forfatteren føler er Mode ; andet end hvad man burde undgaa var der ikke at lære af den . Udviklingen og Naturmenneskets Gene - sis er bleven ganske anderledes grundigt gennemarbejdet i Amerika af andre ; i en aktuel Form er hele Outingliteraturen en Udtryksmaade afledet deraf ; de Folk som er kommen af Skoven er gaaet til Skoven igen . Nylig har i England H . G . Wells fore - taget en samlet Bearbejdelse af hele Evo - lutionslærens Materiale , Kulturens biologi - 74 NATURMENNESKET I LITERATUREN ske Oprindelse og Historie , dog ikke i no - gen komponeret Form , men som en fremad - skridende Beskrivelse , meget i Lighed med de allerede eksisterende tyske Populærover - sigter ; mellem andet af hvad England fra - tog Tyskland synes ogsaa nogle af dette Lands aandelige Ejendele at have tiltrukket Englænderne . Der synes i det hele taget at være en al - mindelig Trang , i de fleste Lande , til at er - statte den gamle religiøse Opdragelse med en eksakt , Biologien bearbejdet til Fordel derfor ; man taler endogsaa om en ny „Bi - bel " , som om man ikke kunde have haft nok af Begrebet . At presse al Videns Frugt ind i en enkelt Bog eller et enkelt Værk er ugørligt , selv Biblen bestaar jo af mange vidt forskellige Bestanddele samlede inden - for en Ramme ; og vor Tid kræver en større Mangfoldighed , hverken med en eneste Bog eller med et Bibliotek lader Opdragel - sen sig gribe om . Den Form hvorunder Op - dragelsen vil arrangere sig er antagelig alle - rede under Udvælgelse , uden at man endnu kan se paa hvilke Punkter Nydannelsen fin - der Sted . 70 NATURMENNESKET I LITERATUREN ROMAN OG MYTE TIL en nyere Rekonstruktion af Natur - mennesket kunde Figurerne i den old - nordiske Mytologi ikke bruges , heller ikke den græske , til hvilken en Forbindelse , som Oehlenschlager ikke kendte , jo iøvrigt se - nere er genoprettet , Myternes fælles gamle Urverden ; som Stadium maatte de holdes i Erindring . Men Studiemarken laa forud for enhver mytisk Tid , helt tilbage mod Dyre - riget , snarere et zoologisk end et literært Stof , netop den Udvidelse Udviklingslæren havde bragt med sig . Her skal det siges at den Plan jeg fulgte forskød sig undervejs , paa et principielt Punkt ; i Bræen fulgte jeg endnu uover - vejet den Opfattelse at Menneskenes første Forestillinger om Guder skyldtes Indtryk af og Erindringer om særlig fremragende Personer , den samme Opfattelse som f . Eks . Snorre deler ; Dreng fortoner sig til en Odin . Opfattelsen holder ikke Stik , af store Na - turindtryk er de første Gudeforestillinger fremgaaet , Guderne har været Naturen selv , Ilden , Bjerget ; og først efter at Mennesket har taget Træk fra sig selv til Personlig - gørelsen af sine Guder har man kunnet blande Guder og betydelige Mennesker , Heroer , sammen . Denne Anskuelse fulgte jeg i Det tabte Land og Resten af Den lange Rejse der kom efter den . Skikkelserne i Den lange Rejse og Kom - positionen rettede sig efter Kravet om at faa Tiden fremstillet , med en brugelig Pla - stik og en Slags Handling som kunde for - korte paa Stoffet . Det lykkedes mig saa eller saa . Undgaaes kunde det ikke at Broen gav efter nu og da , naar det underliggende Mo - tiv skulde passes og Personernes Skæbne ikke forsømmes . Saaledes hørte jeg Undren udtalt over Kompositionen i Skibet ; og den havde ogsaa noget usædvanligt , ikke for - klaret indenfor dens Ramme , det at Hoved - personen forsvandt fra Handlingen og ikke viste sig igen før mod Slutningen af Bogen . 76 ROMAN OG MYTE Sagen var at Tiden traadte i Stedet ; først da Helten var bleven forandret af den hørte han til i Forgrunden igen . Et Trin skulde skildres , Lømmelalderen , Menneskehedens Lømmelalder , hvortil Vikingetiden afgiver en god Type ; det er den der er Hovedper - sonen . Overhovedet gælder det for Figurerne hele Vejen i Den lange Rejse at de kun i en vid Forstand gaar for Figurer , det var Tiden , Udviklingen , det kom mig an paa , Skikkelserne træder ind for Slægten , og har mere af Race end de har af Individ , de bærer en Handling , og hvor de ikke er brede nok substitueres Tiden , kunstne - risk ufærdigt , men ikke at undgaa . Helten i Skibet lod jeg endda fremgaa som Produkt af selve Udvælgelsen , en Anakronisme , som dog lader sig forsvare : af hvad er Indi - videt og Arten ellers nogensinde frem - gaaet ? Mine Figurer dannede jeg mig enten selv til det jeg skulde bruge dem til eller tog de historiske Figurer jeg fandt egnet . Op i den mere belyste Tid snævrede Opgaven sig sammen , her var Folk mere givet , man 78 ROMAN OG MYTE kunde ikke operere med Skyer og Jord og gøre deraf hvad man ønskede . De mest længelevende maatte jeg se mig om efter for at gaa Tiden igennem med dem . Et Fund var Norne - Gæst , som Figur et Samarbejde , tør jeg maaske sige , mellem de Gamle og en Ætling af dem i Nutiden . Norne - Gæst er jo fra Sagaens Haand netop tænkt som en Figur der spænder over Tiden , den samme Bestræbelse efter at konstruere hele Menneskehedens Histo - rie ind i et enkelt Individ der her er Tale om , han er identisk med Tiden . „Æventyret der ikke bekymrer sig om Tid eller Sted , har villet samle paa et Sted de ypperste hedenske Minder " siger N . M . Petersen om Norne - Gæst ; det var just hvad jeg havde Brug for . Fra de Gamles Haand forelaa et Fragment som kunde udfyldes , og det sprængte ikke Figuren at strække Tiden tilbage fra Sagaen og helt ned i Stenalderen , det var at forblive i Sagamandens Hensigt og en naturlig Fortsættelse af Sagaen , med den Horisontudvidelse lagt til , bag om Old - tiden og med vor egen Tids Blik , vi senere har forskaffet os . ROMAN OG MYTE 77 Saa længe Norne - Gæsts Lys ikke er brændt ud , saa længe skal han leve — hvad skulde det være for et Lys andet end Over - leveringen ? I Christofer Columbus træder Tiden uden videre ind paa samme Maade som i Skibet , da Figuren ikke kan gøres længelevende nok til at bære Handlingen alene , Motivet faar bære den ; Gotiken er her Hovedper - sonen . Metoden er i hvert Fald bevidst og giver sig ikke ud for mere end den byder , et Konglomerat af Stilarter , hvoraf ingen enkelt kunde bringes til at rumme Inten - tionen . METODEN er mytisk , i Modsætning til den almindeligt anvendte der finder Udtryk i Romanen . Romanens Krav til en „Helt " , af det gamle biografiske Tilsnit , en Person og hans Skæbne , har jeg aldrig fyldestgjort , aldrig følt Trang til at gøre det heller . Det har altid forekommet mig at den ene - ste virkelige Handling i en Bog , hvad enten man nu vil kalde den „spændende " eller aandfuld , er det der er af Udvikling deri . ROMAN OG MYTE 79 Et Menneskeliv fortalt fra Vuggen til Gra - ven kan være spændende , god Roman , selv uden synderlig Episode , hvis Individet af - spejler Udviklingen i Henhold til den bio - genetiske Lov ; i kortere Udsnit af et Liv kan Konflikter og personlig Skæbne ogsaa interessere hvis der er Udvikling deri ; Hel - ten maa komme anderledes ud af en Bog end han begyndte , maa have gennemgaaet en Vækst . De Romaner der skrives har imidlertid sjældent andet end Hændelser , Komplikationer , Karrierer eller Fald , i Ste - det for Forvandling . Til Grund for min Æstetik ligger en Over - bevisning om at Slægten og Livet i Slægten er et personligere Indhold end aldrig saa megen individuel Tilskikkelse , eller endnu ligegyldigere Biografi . Slægtspræget gaar saa langt dybere end Individets egen Evne til at gøre sig bemærket . Slægten og Be - stræbelsen efter at placere sig i den er paa en Gang Individets Begrænsning og for - nemste Udfoldelse . Samlingsbilleder for Slægten kan man da kalde mine Figurer , kunstnerisk en Form - ROMAN OG MYTE 81 ning for Øjet , uden hvilken et spredt Stof var forbleven livløst i Fagliteraturen . Det er den mytiske Metode . I Forhold til Romanhelte er mine Folk , som opfinder at leve , naturligvis kun rene Abstraktioner . Og dog , er de ikke Men - nesker , i en anden bred , slægtslig Forstand ? Man har ikke kendt dem , men var de ikke værd at kende ? I hvor høj Grad Menneske er egentlig talt den og den meget individualiserede og specialiserede Herre , taget ud af Vejviseren og portræteret , lige til Privatslang ' en og Antallet af Knapper i Skjortebrystet ? Hvad vedkommer hans Spisetider , hans Veksler og hans Kærester hvem ? I det hele taget saa er det jo Anskuelsen af Mennesket som Person , med en Gang for alle staaende Træk , der er en Fiktion ! I Virkeligheden kan man kun se selv et Menneske man kender i en Rækkefølge af flere Figurer , fra Barn til Voksen , end ikke een Dag det samme Væsen ; det er Tiden man ser med et Menneske i sin Kurve . Et - hvert Individ staar mellem sine Fædre og 82 ROMAN OG MYTE sine Efterkommere , det er Slægten man ser , hvis man overhovedet ser noget . Alder og Afstamning præger , Resten bilder man sig ind , Figurer man har fra sin Nabo , eller hvis man er studeret sin Lekture . Ad en vis kunstnerisk Vej forestiller man sig Typen , der er en Generalisation af Racen ; men fra en Vedtægt nedfældet i Romaner og atter øst af dem har man sine Illusioner om Mennesker , Individer , som muligvis har levet og været kuriøse , Varianter af hvad man hører , men som ikke sysselsætter en Betragtning der retter sig ikke overfladisk men i Dybden paa Slægten . Menneskelighed , Mennesker ser man ef - terlyst i Literaturen af Personer som der - med næppe mener andet end Individer med deres egne Skrøbeligheder , som de kan kende , af deres nærmeste Kreds : Køben - havnere , et lille Selskab , i Grunden kun een , Autor selv , som ser Verden fra sin Roman . I et utaalmodigt Vers siger Goethe : Wass soll mir Euer Hohn Ober das All und Eine ? Der Professor ist eine Person , Gott ist keine . 80 ROMAN OG MYTE Er mine Figurer ofte mere idealiserede end de er typiske er det fordi Haanden svigter , ikke Hensigten ; som Personer i Romanbetydning er de slet ikke tænkt . La - tent Autobiografi er de heller ikke , de rum - mer en Slægtserkendelse . Jeg ved ikke hvilken anden Biografi Dig - teren skulde have . En Embedsmand , en Bødker har Biografi , han har ikke andet , et Par hæderlige Data ; Digteren kommer fra Tiden og gaar til Tiden . Qua Digter interesserer han Literaturhistorikere og Da - mer , hvis han kostumerer sig lækkert , men ikke en Gang Forfatter er Digteren i egent - ligste Forstand , hvorvel Sproget er hans Element . At skrive er dog kun en af de mange Ting et ordentligt Menneske skulde kunne bruges til . Dannelse er et fysisk An - liggende , i det mindste lige saa meget som et intellektuelt , Skribentens samlede Tæn - der betyder mere end hans samlede Vær - ker ; desværre ender de som oftest med at staa i et omvendt Forhold til hinanden . En Mand i Udvikling , som føler sit Jeg tabe sig i Slægten og Tiden , har Lov at kalde sig Digter , selv om han slet ikke skriver . ROMAN OG MYTE 83 løvrigt fuldbringer han sin Nødvendighed , som alle Dødelige der bærer Sjæl fra den ene Slægt til den anden . Men hellere Grøftegraver end professio - nel Forfatter med en Roman , som nærer sig af et sølle Privatliv . Nærmere Betragt - ninger herover , Vrangen og Karikaturen af Romanen : se et Kapitel af Mr . Pickles Me - moirer . ROMANEN i en nogenlunde bedre For - stand , at skildre Niveauet , Folk som de er , det vilde blive en Opgave for sig . Ja , hvordan er de ? Naturalismen stillede sig Opgaven i sin Tid , men greb den aldrig an med den naturhistoriske Metode man gjorde sig til af , man fik hvad man kaldte Milieuet og var lige vidt . En Defile af Defekte vilde det blive , alle disse Smaa som ikke skal forarges , Folk fra Gaden og Sporvognen ; de har deres Ret . De er ikke defekte heller allesammen , et Sted , man ved aldrig hvor , i de Anony - mes Skød , er det at Slægten bæres . Al - muen , saavel i Byerne som paa Landet , gemmer Hjerteskuddet i Slægternes Træ . 84 ROMAN OG MYTE Men nu er jeg ved Slægten igen . De De - fekte , Flertallet interesserer sig for dem , og lad Flertallet skildre dem . Romanhelten selv , den forkælede Skøn - aand i Spejlet , kunde man , hvis man havde Udholdenhed nok til det , tage op til Behand - ling , en ny Adam Homo , Offentlighedens Ansigt , alle disse Levnedsløb paa Avispapi - ret rystet sammen til et eneste ; det kunde blive en artig Kafévandring . Men man vilde være i en Illusion ; uden at han ved af det er den suveræne Byberømthed jo ogsaa kun et Produkt af Omstændigheder , saa langt fra at han skulde hæve sig over Almindelig - heden , Mennesketrykket mærker ham som det mærker Niveauet , alle dem i Mandtals - listen der bor oven over hinanden i Etager og har en Bestemmelse bygget ind i deres Natur fra Fødselen af ; Forfatteren er ikke anderledes , et Barn af Trældommen , Kon - kurrencen ; skildrer man ham , eller skildrer han sig selv , skildres et Niveau . Dette , der i Virkeligheden indeholder det moderne Menneske , det forklemte Menneske , hvad enten han skriver eller blot fylder Forto - vene , Publikum , som ser paaklædte Dukker 86 ROMAN OG MYTE i Butikerne , og ser sig selv i Spejlglasset , dette Niveau kunde man alligevel ønske at trænge ind i . Opgaven i sig selv er langt fra foragtelig . I det Øjeblik man arbejder med Normen er Opgaven jo imidlertid en anden , saa - ledes som jeg har forsøgt med de Menne - sker vi er kommen af . Vi kan ikke gaa til dem , saa de maa i hvert Fald komponeres . Det er ikke lykkedes mig som jeg ønskede , hele Forsøget næppe saa megen Omtale værd ; det ved jeg dog at mine Figurer ikke er grebet ud af Luften , men af Naturen og Historien ; selv som Fantasifostre bunder de mindre i Vilkaarlighed end i Virkelig - heden . Mere plastiske end Mændene , som jo al - tid trues af en spekulativ Grænseløshed og Indespærring , tror jeg mine Kvinder staar . Er de ikke Kvinder ? Kvinden har Betingelser for at blive nærmere ved Ty - pen , hun specialiserer sig mindre , er min - dre lokal bestemt . Hvordan det saa har sig med Skikkel - serne i Den lange Rejse , Kvinderne deri har jeg givet al den Varme tilbage som Til - ROMAN OG MYTE 87 væreisen gav mig , de er min Tak og An - dagt givet Form , i Mangel af en Himmel at henvende mig til . Fra mit 36te til mit 49de Aar arbejdede jeg derpaa og tør sige at jeg i disse Aar følte mig hævet over en - hver timelig saavel som aandelig Indskrænk - ning . Kvinderne eller Kvinden rundt om - kring i disse skrevne Ting har jeg elsket , skal noget deri vare saa er det hende og mit Hjerte . Her gik jeg i Enrum med Tiden og min Glæde , her begravede jeg min Tak - nemlighed og mine Aar . MED nogen Vidtløftighed , for endelig en Gang at blive forstaaet , har jeg gjort gældende at mine Figurationer af Slægten ikke skal opfattes som Personer taget ud af Livet eller Romanernes Garderobe ; med Fare for at blive endnu bredere maa jeg værge mig mod et ubegribeligt Fejlsyn jeg har set komme til Orde , den at Æstetiken jeg har anvendt i Den lange Rejse skulde bunde i Herodyrkelsen , Overmenneske - teorien , som forrige Slægtled gjorde sig be - mærket ved , en Antagelse der er saa for - kert som den kan være , med mindre der 88 ROMAN MYTE menes et Afstamningsforhold som gaar ud fra den diametrale Modsætning . Mod Men - nesket i overnaturligt Format , saa vel som al Individualisme , reagerede jeg alle mine Dage , her har jeg følt en Mission , om man kan tale om nogen . En Figur der er tænkt hinsides Niveauet , som Type , gaar ikke derfor i Dimensioner , og gør den det er det af en optisk Grund : uden en iøjnefaldende Hovedperson kan Kunsten nu en Gang ikke arbejde , man gør Forgrundsfiguren større for at den skal ses , ligesom de assyriske Konger er større paa Monumenterne end det øvrige Folk men dog af samme menneskelige Form. Naar Ta- len er om de betydningsfulde elementære Opfindelser der har givet Civilisationen vig- tige Stød fremefter i Menneskehedens For- historie maa de enkelte Personer udhæves der har Fortjenesten deraf , selv om de er anonyme ; en epokegørende ny Tanke kan kun føres tilbage til et enkelt lyst Hoved , for man kommer nu en Gang ikke sammen paa et Møde og frembringer en Tanke der aldrig har været tænkt før , Majoritetens Al- magt strækker sig ikke saa vidt. Som oftest ROMAN OG MYTE 89 kommer Mødet i Stand for at stene Ophavs- manden til den ny Tanke , hertil egner et mandstærk Flertal sig bedre. Et enkelt bestemt Menneske , ved en be - stemt Lejlighed , der og der , har første Gang lagt Streng paa en Gren og skabt Buen . Men at Kulturens Forfremmere rager frem er en relativ Kvalitet ; de andre i Ni - veauet falder tilbage . De fleste Opfindelser eller Nydannelser grunder sig i en Simpel - hed i Tanken som mærkelig nok ikke er udbredt ; noget oprindeligt , snarere end et Topmaal af Viden eller Færdighed , synes at være Forudsætningen . De fleste er som Regel meget klogere end Opfinderen — men røber deres Indsigt bagefter . Det mest nærliggende og det sværeste af alt , det sjæld - neste , er at være simpel . Ud fra en saadan Betragtning er de fø - rende Figurer i Den lange Rejse formet , elementære Genier , men væsensforskellige som man ser fra den gængse Individdyr - kelse med dens overdimensionale og kvæ - rulerende Stjernekomedie . Det er vist , mellem Simpelhed i Tanken og det Alle er enige om er Konflikten gam - 90 ROMAN OG MYTE mel og bliver ved at gentage sig ; der er altid Massen og den Ene . Men er det nødvendigt at erklære sig eksklusivt for den ene eller den anden af Parterne ? Et Baade — Og lod sig tænke , et Hverken — Eller lod sig tænke . De Mange møder altid Frembringeren med Utaknemlighed . Mennesket er det misundeligste af alle Dyr og under end ikke Giveren hans Glæde over at give . Men hvis det er for at høste Tak du saaer , eller blot for at faa et smukt Blik igen for noget nærende du rækker , maa du hellere som Swift tage Ophold mellem Heste end mel - lem en Bypøbel . Hvad vil du med dens Bi - fald ? Det hvori den kender sig igen , deri finder den Behag ; paadrag dig det sent . Slægtsudfoldelse er en Bestræbelse der har sit Maal i sig selv , uden synderlig Affinitet til Literaturen som Fag og fremmed for dens Puslerier med Ry eller Magt . Forhol - det mellem Niveauet derimod og dem der rider paa det ytrer sig som Tilværelses - kamp . En gammel Naturlov gør sig gældende i dette Forhold mellem de Mange og den ROMAN OG MYTE 91 Ene , den hovedløse Flok og Manden i Spid - sen , spændt var Forholdet i Skoven , den gamle Han sørgede for Horden men var hadet . Endnu den Dag i Dag vil Massen altid mistænke den Ene , selv om dens Liv afhænger af ham , og endskønt Individerne Massen er sammensat af hver for sig kan være meget harmløse , for saadan er Mas - sen , en Opsamler af Instinkter der er ældre og uhyggeligere end dem hvert enkelt civi - liseret Individ huser ; et Opløb paa Gaden i en Storby og en Flok Hamadryasaber paa et Bjerg i Abessinien teer sig efter samme Lov , de Manges Vægt , sjælfuld som Over - svømmelsen og Lavinen . Til Gengæld er Begrebet Naade jo ikke opstaaet i den be - mankede Fører , heller ikke den moderne Folketalers Bryst . Forholdet mellem de Mange og den Ene er intuitivt behandlet af de Gamle i Prome - theus - Myten , hvis man blot eliminerer Gu - derne og flytter deres Nid over paa Menne - skene , hvor det hører hjemme . Hvem der vil kan i en Bearbejdelse af Myten , Fyr og hans Skæbne , i Det tabte Land , se hvordan jeg har ment at dele mellem Individet og de 92 ROMAN OG MYTE Mange . Fyr der har givet sit Folk hele dets Tilværelse ofres af det , i sin egen Ild , uden at andre græder for ham end hans halte Mo - der Ve . Der sker ham hans Ret , for han har gjort sig til Ejer af hvad der ikke er hans , han har givet kun for at tage . Og naar Men - nesket gaar ud over Mennesket skal det falde . Den menneskelige Begærlighed og Umaa - delighed er som Gnavernes Tænder aaben i Roden og vilde vokse ud over alle Græn - ser hos den Enkelte , hvis ikke Massens Gru - somhed , som er et meget godt Kollektiv - instinkt , sørgede for at hente Udbytteren ned hver Gang han er ved at vokse ind i Himlen . Naturen regulerer sig selv . Fra hvem skulde den Ene stamme uden netop fra Massen ? Massen er den sande Immoralist , indenfor den er det personlige Ansvar ophævet . Det har altid været saadan og er saadan endnu at Udbytteren og Mis - undelsen afløser hinanden . Misundelsen i avanceret Skikkelse er Udbytteren om igen , efter Czaren Kommunismen , samme Ter - ror oppe og nede . Hverken til Fordel for de Mange eller ROMAN OG MYTE 93 den Ene har jeg nedlagt mit Initiativ i hvad jeg har skrevet , men for Slægten , det Indbegreb af Liv som trods Attentat fra begge Sider , Ødelæggelseslyst hos de Man - ge , Vold og Forræderi hos den Ene , har be - varet sig og skal bevare sig , saalænge Be - tingelserne fra Naturens Side vil . Til Individualismen som Skole kommer jeg andetsteds tilbage . ROMAN OG MYT 85 GOTIK EFTER Skibet fulgte en længere Pause , udfyldt af en ny Rejse til Østen og Amerika , Verdenskrigens Udbrud , Oriente - ringer og Rystelser , som fandt Udtryk i en Række Betragtninger samlet i Introduktion til Vor Tidsalder . Spiren til det Syn paa Gotiken der er nedlagt i de senere Bind af Den lange Rejse daterer sig hertil , saavel som en gennem - ført Hypotese om Ildtilbedelsens centrale Stilling i hele Kulturudviklingen . Vokse - stederne kan føres tilbage til visse bestemte Indtryk paa Rejsen , Synet af Sinai Bjerg og Vulkanerne paa Java , Erindringer om spansk Gotik som dukkede op , med et be - tydningsfuldt Relief , i Troperne . En Optakt til Gotiken indbyggede jeg i Norne - Gæst . Først tilbage til Skoven ! Haabløse Indtryk af Krigen fjernede fra Tiden , Norne - Gæst var et Forsøg paa i sin Velasquez' »Hyrdernes Tilbedelse". Udsnit. egen Krog at bygge Haabet op igen , selv om der skulde bygges med Skygger , Til - værelsen endnu en Gang greben an forfra . GOTIK 95 Norne - Gæst gaar tilbage til Tiden forud for Skibet og Vikingetiden , Overgangen fra den nordiske Stenalder gennem Broncealde - ren til Jernalderen , et Stof der længe havde fristet , og hvortil Danske gennem vor højt - udviklede Arkæologi har en særlig Adgang og staar i Skyld . Foruden Skildringen af en Mand i Naturen , set som vi nu kan se ham , finder her en Tilknytning Sted til den ejendommeligt dunkle og simple Aand der kendes fra oldnordisk Poesi , dog fra Stoffet ind i Literaturen , ikke omvendt . Ygdrasils Ask , som siden udfolder sig i Christofer Columbus , er et ungt Træ her . Var Bræen Drengealderen , og Skibet Lømmelalderen , saa gik Norne - Gæst tilbage til den første Barndom . Hvis jeg var bleven klog paa det i Tide kunde Norne - Gæst , med det langtrækkende indenfor Figuren , og Ildmyten hvorpaa Sag - net allerede fra de Gamles Haand er bygget , være bleven bragt til at bære omtrent hele Den lange Rejse , i hvert Fald indtil Kristen - 96 GOTIK dommens Indførelse i Norden , for det er i Sagnets Aand at det maa ende her ; det havde givet en større Enhed ; men sligt ser man bagefter . Havde man Bagklogskaben forud var Verden mindre malerisk ... og dog vilde jeg ønske jeg havde haft den . Med Det tabte Land , som kom efter Norne - Gæst , gjordes Springet saa helt til - bage til foran Begyndelsen , Perioden før Bræen , Tertiærtiden ; her bygges der næ - sten udelukkende paa Biologien . Prometheus - Myten , men i en vis naturhi - storisk Reduktion , ligger som før omtalt til Grund for Fremstillingen af Ildmanden Fyr , de Gamles Metode optaget i en ny ; iøvrigt opereres med Indtryk fra Troperne . Gunung Api , som er malajisk , og egentlig burde hedde Gunung berapi , betyder sim - pelthen ildsprudende Bjerg . Jahves Genesis ! Skulde jeg her komme frem med min Kilde , Dokumentet selv , maatte ualmindelige Kræfter sættes i Be - vægelse , det vilde dreje sig om at flytte hele Sinai Bjerg . Men vil Bjerget ikke kom - me og underkaste sig Eftersyn raader jeg til at gaa til Bjerget ; Kilden til min Betragt - GOTIK 97 ning turde henstaa temmelig uforandret som jeg efterlod den . Det Synspunkt jeg har anlagt paa Ilden som afgørende for Menneskets fremadskri - dende Stilling til Naturen , og som jeg har fastholdt siden , i store Træk , en langt mere vidtgaaende Undersøgelse kunde anstilles , nemlig at Ilden oprindeligt er bleven opfat - tet som et Væsen , er min egen Hypotese . Forklaringen skal forstaaes haandgribeligt , Urmennesket har i Ilden set en Aand ; fra Vulkanen og Lynet er den første primitive Gudsforestilling hentet , og Begrebet Offer , Roden i al Religion , endnu den Dag i Dag Sakramentet , gaar tilbage til Bespisningen og Dyrkelsen af Ilden . Om Urmenneskets bogstavelige Opfattelse gør man sig vanskeligt et Begreb bagefter ; man er tilbøjelig til at illuminere den primi - tive Sjæl indvendigt med sin egen Oplys - ning , man ser med sin Horisont , selv paa dem der endnu ingen har . Eksempel : i de fleste etnografiske og arkæologiske Værker vil man se begyndende Begravelsesskikke fortolket som Bevis paa en gryende Udøde - lighedstro , det forhistoriske Menneske eller 98 GOTIK lavtstaaende Vilde fra vor egen Tid skal have hævet sig til en Forestilling om „Sjæ - len " , siden de begraver deres Døde med Udstyr for et Liv efter dette . Min Betragt - ning er en anden : det primitive Menneske har ikke en Gang lagt Døden ind under sin Erfaringssfære , det „Liv efter dette " den Døde fører er kun Livet paa en anden Maade . Af samme Beskaffenhed er den op - rindelige Anskuelse om Aander , ganske bog - stavelig , Ilden var en Aand , men af denne Verden , Vinden var det ; og den senere ab - strakte Forestilling om Aander som usyn - lige , oversanselige Væsner , tillagt mere el - ler mindre menneskelige Træk , er afledet af den bogstavelige . Den primitive Fantasi kender kun en , meget dennesidig Tilstands - form . Og en saadan ren antropomorfistisk An - skuelse er vi jo da , ret nyligt , vendt tilbage til ; her mødes det primitive og det moderne Menneske . Af Aander er der kun , med et langt Skridt imellem , bleven Naturkræfter . IChristofer Columbus bringes Mødet i Stand mellem det primitive og det mo - derne Menneske . Perioden er den sidste i Rækken . Der passeres forbi hele Forhistorien op til Mid - delalderen , Tiden efter Skibet , med en For - bindelse oprettet , Longobarderne , og til Amerikas Opdagelse , Portalen til vor egen Tid . Men en fornyet Afspejling af Fortiden sættes i Spidsen , nødvendigt for at faa Go - tikens Rod med , hele Udviklingsgangen gentaget fra først til sidst i Bogens tre Af - delinger . Endelig indsættes Cimbrernes Tog som Slutsten , Perioden mellem Norne - Gæst og Skibet , Folkevandrings - Motivet fra Chri - stofer Columbus udvidet , og Gotiken efter - vist paa et tidligt vigtigt Udviklingsstadium . I Cimbrernes Tog vender med det samme hele min Produktion tilbage i sig selv . Bindene har bygget som en Brobue fra to Sider . Tilsammen er de seks Komposi - tioner bleven en Slags Bygning , hvor Bræen var den oprindelige Længe og de andre er kommen til efterhaanden som Udbygnin - ger , Taarne og Kapeller , omtrent paa sam - me Maade som Katedralen er opstaaet . Til - sammen illustrerer den gotiske Kirkebyg - ning en hel Del af Arkitekturens Historie , 100 GOTIK Skroget deri er romansk , Løftningen gotisk , Stavkirken indgaar i Ornamentiken — men det er mere end et Billede paa Bogrækken , direkte er Gotikens hele inderste Afstam - ningshistorie jo forsøgt opklaret deri . Læst i den naturlige Rækkefølge , eller i hvilken man vil , gør jeg mig Haab om at Indholdet af Kompositionerne vil blive i Erindringen som en Frise der paa sin Maade afbilder vor Forhistorie og forbinder vidt adskilte Symboler med hinanden , fra Sko - ven , over Ygdrasils Ask , til Gotiken , og ud af den igen . I Brudstykker kun , tydeligt men uden Gratie , frygter jeg , som barbarisk Skulp - tur , er Arbejdet henstillet . Enhver historisk Bog jeg aabner beskæmmer mig , ind vælter Stofmængder , hele Verdener , som jeg ikke har faaet med ; hvor tør man tale om et Gennemsnit af hele Menneskehedens Hi - storie , naar man betænker hvad den ele - mentæreste Ledetraad har i Forhold til Den lange Rejse ! En Sytraad lagt omkring en Globus berører mere end man i Virkelig - heden har set paa en Jordomrejse , en Flugt gennem Historien ligner snarere en Flugt GOTIK 101 fra den , saa lidt opsamler man af den , hvis man ikke vil bearbejde den paany i hun - drede Bind . Ægypterne , de Folk ved Ni - len ! Kreta ! Mykenæ ! Alexander ! Aartu - sinderne ved Jangtse ! Dog det var ikke Historie jeg skulde skrive , skønt Mennesket færdes og lokker allevegne der , Udviklingen i en Forkort - ning og Plastik var det jeg tilstræbte . Men selv den zoologiske Del , Manden løsnet ud af Dyreriget , ved jeg er dannet af for lidt Materiale . Han kunde have været gjort bedre , hvis jeg havde faaet Lejlighed til at føje endnu et Led til mine Studier i Mar - ken , et Besøg hos fuldstændigt primitive Folk , for det kan man jo ikke kalde Malajer , hvorvel de er et Skovfolk endnu , længe eftertragtet ; det faldt ikke i min Lod . Paa Jenisej lever en lille Rest af et Urfolk , Ost - jakerne , paa Grænsen mellem Skov og Tun - dra , Flodfiskere som lever og dør i Baade , deres Kulturtrin er nok noget nær det sam - me som det de ældste Køkkenmøddinger her i Landet vidner om , og det er ikke umuligt at Ostjakerne er direkte for - sprængte Efterkommere af selvsamme Slags 102 GOTIK Folk , visse meget primitive Bondetyper her i Landet leder Tanken hen netop paa Ost - jaken ; et intimt Studium af dem havde væ - ret Nøglen til Køkkenmøddingbefolkningen , mere end alt hvad der kan læses og sluttes ; og jeg var paa Vej til dem en Gang , men maatte med Sorg krydse Jenisej i Stedet for at faa Lejlighed til at sejle ned ad den , Omstændigheder forhindrede mig deri . Paa Sydhavsøerne lever Folk endnu i en Stenalderkultur ; Pygmæerne i det indre Af - rika , de samme Strøg hvor Gorilla og Okapi lever , i Kongoskovenes halvmørke Sump - vildnis , med Maanebjergene , Ruwenzori , en Sky i Himlen , som en Støtte foran , Indgan - gen til en Urtid , bevaret endnu saa temme - lig urørt , Pygmæerne , hvad ved vi om dem ? Buskmanden i Kalaharis Tørstepper , hvis Liv afhænger af Melonen , den eneste Brønd han har , den samme Mand som teg - nede Bøflerne i Altamirahulerne i Spanien , Diluvialmandens Descendent — ja lidt kan man læse om ham , Fotografier gives , men et stort Skaar er gaaet af Tilværelsen fordi man ikke fik ham at se paa Stedet hvor han GOTIK 103 lever , og Mulighederne er nok gaaet i mange Stykker , men saa mange Skaar har man da heller ikke at undvære naar den brustne Skaal skal klinkes sammen til hvad man kalder et Livsværk . Botokuden ! Ildlænderen ! Australieren ! Eskimoen ! Ja selv den første den bedste nødtørftigt skrevne Efterretning om Grøn - lænderne gaar mere til Bunds baade i Gla - cialtiden , hvoraf de er en Relikform , og det primitive Menneskes Psykologi end alt hvad der kan drømmes , det arktiske Men - neskes Kultur er det mest forbavsende Stykke Naturhistorie der findes . Har jeg ikke kunnet naa Stoffet aktuelt er det jo ogsaa kun ganske paa Overfladen hvad jeg har faaet ud af Istiden arkæolo - gisk , Materialet fra de store franske og tyske Hulefund er jo langt rigere originalt be - tragtet end enhver Bearbejdelse . Overalt har Begrænsningen trykket , Nødvendig - heden af at forkorte og sammentrænge hvor man helst vilde gaa i Bredden , som Natu - ren der anvender Aartusinder paa at slibe et Bjerg , som Floderne der tager alle Lande med inden de naar Havet , men man kom - 104 GOTIK mer med sin Kunst som en Katarakt der brækker Spejlbilledet af Himlen over , Fart paa , se at blive færdig ! Bog skal i Stand . Bagefter naar man spejler roligt igen , naar man fra Bogen vender sig mod Virkelig - heden — ja alle Kunstnere ved det , alle Malere ved det , og føler Trang til at hænge sig i et Træ , som ryster sit Løv naar man har villet afbilde det : se her hænger han som vilde afbilde dette Træ ! Bagefter kan Forsøget ikke gøres om . Man kan ruste sig igen , men Forsøget staar , naar i hvert Fald det usle Tidemaal man har at arbejde i er brugt op . Saa lad For - søget da ligne Tilværelsen deri , om det saa er det eneste der ligner , den kan heller ikke gøres om , heller ikke Historien , pilskæv som den er , et Fragment i monstrøs Stil , javel , Utilstrækkeligheder som maa blive staaende , til Fandens Glæde . Kunde jeg endda pege hen paa Kilderne der har holdt mig oppe , vilde man fra Bogen gaa til Bø - gerne og fra dem til Naturen var jeg trøstet . Iøjnefaldende nok efter Afslutningen af Myterækken er det at Planen kunde være udført mere lige løs paa Maalet , at adskil - GOTIK 105 lige Gentagelser kunde være undgaaet , hvis hele Opbygningen fra første Færd havde staaet mig klart ; det fuldstændige Overblik er imidlertid først erhvervet efterhaanden som Udarbejdelsen skred frem , hvorvel Startpunktet var givet ; man skal være fær - dig , og man skal oppebie sin Vækst , stu - dere paa Tilværelsen og taber den af Syne saa længe , man vender sig mod den igen og forhaler sit Værk , ender med at sidde med nogle Stumper , som man har betalt med sine Aar , ja saadan hænger man paa Træet , som hin Gamle der ofrede sig selv til sig selv ! EN af Bøgerne , Christofer Columbus , har Gentagelser som ikke kan passere uden en Forklaring : andetsteds offentliggjorte Ting er gaaet op deri , som Enhver der ken - der hvad jeg har skrevet let vil se . Genta - gelserne maatte gennemføres bevidst , fordi der ingen Vej var udenom . Columbusmyten og Betragtninger over Opdagelsesrejserne kommer igen saa ofte her og der i mine Skrifter at jeg enten , som jeg en Overgang var mest tilbøjelig til , maatte lade det blive 106 GOTIK ved Tilløbene , Fingerpeg i Retning af en aldrig skreven Bog , eller paany bearbejde alle Motiverne til en samlet Fremstilling med Fare for at gøre en Ting to , undertiden mere end to Gange . I en Periode hvor vor egen Tidsalder drog mig mere end dens Forudsætninger i Fortiden lod jeg Colum - busskikkelsen falde , som for lidt rummelig , siden frastødte Tiden , og jeg vendte mig mod Middelaldermanden igen : Columbus blev skrevet . Som Bogen endelig blev er der optaget Stykker i den , omarbejdet eller vi - dere udført , som har været trykt før , og Betragtninger er anlagt som allerede fore - kommer andetsteds , Resultatet er bleven en Komposition hvortil ogsaa Skitserne eksi - sterer . Nogle af Forarbejderne faar staa i deres første Form hvor de staar , andre vil i hvert Fald udgaa af mine Værker i den endelige Redaktion der skal vende mod Læseverdenen . Den første Trediedel Katedralen , genta - ger til Overflod Myten om Naturmennesket . Manden i Skoven , Jægeren ; men denne Gang var Motivet kommen til mig igen i en stærkere Form end nogensinde , Skoven GOTIK 107 havde meddelt mig noget forhen utænkt , Aarene havde talt , Tilbageblikket var ryk - ket fra Historien ind i mig selv , stærkere kunde jeg gøre det denne Gang ; og Stykket om Jægeren og hans Kvinde er nok det gyldigste jeg har gjort . Til Christofer Columbus er den udstrakte Columbusliteratur naturligvis benyttet , fra Navarrete og Harrisse til de nyere Kilde - studier der fremkom omkring Firehundrede - aarsmemoriet 1893 og senere . For den øv - rige Opdagelseshistories Vedkommende staar jeg i Gæld til mange , Irving , Prescott , Bernal Diaz selv ; ikke Stof alene men aand - fuld Belæring har jeg modtaget af Arthur Helps og John Fiske . Hypotesen om Columbus ' Afstamning fra Longobarderne , eller et andet nordisk Folk , er min egen . Den støttes af Kildernes Beskrivelse af hans Udseende , men fore - kommer mig af naturlige indre Grunde saa indlysende at det ikke vel lader sig gøre at forestille sig ham som andet end en Nordbo i Syden , naar det en Gang er sagt . Et saa udførligt Budskab fra mit Værk - sted som dette frygter jeg staar i et betæn - 108 GOTIK keligt Forhold til Arbejdet der er udgaaet derfra , i Volumen truer det med at tippe hele Foranledningen over . Men er et For - fatterskab ikke som et Hus man nødig skulde efterlade i Uorden , siden man nu har rejst det , naar man forlader det ? Med det samme kan denne Efterskrift forme sig til et Opgør over mit literære Bo i det hele taget , ogsaa udenfor Den lange Rejse , af sig selv bliver den dertil . Jeg kom - mer ikke siden tilbage til en Revision af mit Forfatterskab , den foreligger , med samt min Autobiografi , i den Forstand jeg har haft nogen , mine Ideers Historie , tilstræk - kelig udførlig allerede her . Et Vendepunkt gør sig gældende , med Lejlighed til et Blik paa Grundmotivet som gaar igennem hvad jeg hidtil har skrevet og til Forsøg paa en Tilrettelægning af Linjerne for hvad jeg tænker mig at skrive i Fremtiden . Jeg føler at jeg staar ved Afslutningen af min Forfatterbane for saa vidt som Vækst og Udformning af Opgaven er tilendebragt , Motivet klart , Ringen sluttet . Indenfor den er der endnu adskilligt at gøre færdigt i Enkeltheder , Grupper at udvide , Tilbyg - GOTIK 109 ninger , Forbedringer , men Kredsen er skre - ven . Udenfor den føler jeg Trang til at nær - me mig Tiden direkte , i Funktion , med en indre Afslutning og en Produktion i Ryg - gen . Mine Læsere , til hvem disse Optegnelser er henvendt , mine Følgere , tør jeg maaske kalde dem , som er gaaet med mig gennem mange Tider og mange Egne i Aanden , vil de ogsaa følge mig paa den Vej jeg ser for mig ind i vor egen allermest aktuelle Tid ? SVUNDNE Aar som blev stærkere end de nærværende , Savnet af Barndom , og en Pilgrimsgang i Mindet til Moderen og Barnets Verden , laa under i Myten om Christofer Columbus ; siden kom Barndom igen , Livet forfra igen , en fordoblet Lykke , og Cimbrernes Tog blev skrevet . Livets skønneste Symbol , Slægten i et Afbillede , som var Slægten selv , det højeste Under , og samtidigt den højeste Moral : Guds Moder og Barnet , skabtes af Gotiken . Man mene om Middelalderen ellers hvad man vil , ingen Tid naaede højere i Følelse end den ; vil man genkalde denne Tid , 110 GOTIK trænge ind til Hjertet af den , kan det gøres ved at spejle tilbage paa den hvad man selv har ejet af simpel fordybet Glæde over sine Kære . Med Front fremefter : Go - tikens Helligholdelse af Kvinde og Barn er det Moment i en Religion , som ikke mere kan opretholdes , der er gældende endnu for vor Tid , og maa tages over i en - hver Tid , i nye Billeder , under nye Sym - boler , hvis Slægt og rene Sæder skal be - vares . Velasquez ' Maleri af Hyrdernes Tilbe - delse , som det synes mig den skønneste Madonna nogen Kunstner har frembragt , var et Alter i mit Hus , indtil det blev levende og de to traadte ud af Rammen og blev til Moderen og Barnet i Myten om Katedra - len , en Længselsmyte ; Motivet derimod nærværende igen , fornyet og uddybet i Cimbrernes Tog : Guds Moder i Skoven og under Majtræet , hvor den hellige Myte allerførst er bleven til . Tre store svære Verdener smeltede sam - men i mit Hjerte , forvovne Tanker , men det var lykkedes i Tiden før : Antiken , nor - disk Aand og Kristendom under et ; Gotiken GOTIK 111 fuldbyrdede den tilsyneladende umulige Forening . Af de tre krydsede Kulturer havde Kristendommen det samlende Dogme , An - tiken Billedkraft , fra Norden laante denne virkelige Treenighed sin Følelse . Hele Motivet kunde ikke spændes ud i Cimbrernes Tog , Kristendommen var endnu ikke naaet til Rom , Antiken kendte ikke den nordiske Dyrkelse af Kvinde og Barn , Renæssancen havde ikke endnu genhævet Antikens Form ; alt dette var fuldbyrdet , og havde overlevet sig selv , Verden var ble - ven gammel da Columbus brød ud af den og søgte en ny ; men endnu ung var Verden i Cimbrernes Tog , de to af Kræfterne der mødtes og drog andre Møder efter sig , Skovfolkene oppe Nord og Rom som tør - nede sammen og fyldte hele Middelalderen med Gny : Bonden og Antiken . Til Rom bragte de nordiske Barbarer Majbruden , en Kultus der siden , sammen med kristelige og ur - antike Symboler voksede ind i Gotiken . Summarisk set , ovenfra , men var det helt galt ? I hvert Fald ordnede jeg min Myte saadan at havde jeg i Christofer Columbus opført det gotiske Andagtssted , fra et Stav - 112 GOTIK hus i Skoven til Katedralen , hvori Skoven gaar op , saa viste jeg i et Billede bagefter hvordan Guds Moder føres fra Skoven der - ind , i et Foraars - og Løvsprings - Optog , Maj festerne i Cimbrernes Tog , Guds Mo - der i Naturen . Stoffet til Cimbrernes Tog havde jeg op - rindeligt gennem flere Aar samlet i den Tanke deraf at udarbejde en Fremstilling af Himmerlands Arkæologi , som fortjener en særlig Beskrivelse , vigtige Fund grup - perer sig om det gamle Syssels Historie ; Underet kom til , og Figurer , Billeder sprang ud af Arkæologien , en Komposition , Be - skrivelsen blev til en Myte . HER nogle arkæologiske Anmærkninger , som ikke kunde omsmeltes i Myten . For længere Tid siden optog jeg Triske- len , Omdrejningstegnet , som mit Bomærke , de tre roterende Ben , en mærkelig Form som stammer her fra Landet , oprindelig iagttaget paa en Kirke i Vendsyssel , og af- bildet i en Aargang af „Ude og hjemme " . Her er Symbolet udvidet med endnu en Association , noget organisk laant fra Men- neskefiguren , en Forestilling om den om GOTIK 113 sig selv væltende Menneskehed. Da jeg nu i Anledning af Cimbrernes Tog nærmere skulde studere Gundestrupkedlen , bragt for Dagen i min Hjemegn 1891 — og var Oeh- lenschlägers Fund af Guld , maa jeg saa sige at mit var af Sølv ? — da jeg under- søgte Tyren paa Bundbilledet fandt jeg Tri- skelen i Panden paa den , lige i Stjern ' en , som Bønderne kalder Hvirvlen ethvert Kre- atur har midt i Panden. Var det nu ikke mærkeligt ? En Maaned eller saa efter bragte London News ( for 18. Marts 1922 ) Billedet af et Tyrehoved fundet paa Kreta , anslaaet til at være fra omkring Aar 3300 før Kristi Hovedet er fra det lille Palads i Fødsel. Knossos og menes at være en direkte Lev- ning fra Minotaurusdyrkelsen. Det har paa to Steder i Panden , i Hvirvlen og længere oppe mellem Hornene , ganske det samme , meget bevidst udførte Mærke som findes paa Panden af Gundestruptyren. Var det ikke mere besynderligt ? Er Mærket vandret den lange Vej , gennem tre Aartusinder , sydfra op mod nordiske afsides Skovbygder ? Eller er det i en endnu tidligere , forhistorisk Pe- riode trængt sydpaa , med glemte nordiske 114 GOTIK Vandrefalk ? Andre Ting tyder jo paa at de ældste Middelhavskulturer stammer fra et nordisk Udgangspunkt , saavel Hellas som Rom er grundlagt af Indvandrere der kom I hvert Fald har en Kvægkultur nordfra. været fælles for alle forhistoriske Folk i Evropa , saavel i Syd som i Nord. Ægypter- nes Apisdyrkelse gaar tilbage hertil. I Indien dyrker man den Dag i Dag Oksen. Visse afrikanske Folk , Zuluerne , omfatter deres Kvæg med en primitiv Vurdering som leder Tanken hen paa mere udviklede Oldfolks En nærmere grundig Undersø- Kultus. gelse af Problemet henhører under Viden- skaben. For mit Vedkommende satte det mytiske Kræfter i Bevægelse . Triskelen i Panden paa Tyren ? Hvad betød det at den var an - bragt der ? Var Afstamningsforholdet det omvendte , at Triskelen var afledet af Stjern ' en ? Urfolk maa tidligt have bemær - ket denne Hvirvel i Panden paa Oksen og sat den i Forbindelse med mystiske Symbo - ler . Triskelen er et Solmærke og Ildtegn , en anden Form for Hagekorset , knyttet til den hellige Ildboringskunst , et Frugtbarheds - GOTIK 115 symbol , Ildens Undfangelse , meget direkte forstaaet af den primitive Mand , siden ud - videt over i andre Symboler , Hjulet , Solen , Rotationen , Universet , Menneskeaanden ; og alle Symbolerne under et er det jeg har valgt i det Bomærke jeg bruger . Hagekor - set valgte jeg ikke , det er knyttet til Fore - stillinger om et arisk Begreb som jeg ikke tror paa og til halvdannede Raceteorier , Konkurrence - Antropologi , Hadets Sæd , jeg ikke deler . Triskelen som Symbol fører ind i en al - deles omfattende Verden . Det rummer i Dybden den opadstigende Verdensforkla - ring , lige fra Urmandens første Kunster og Fortolkninger deraf , til vor egen Tids Syn paa Himmelsystemet , Ild og Omdrejning ; og i Bredden gaar det tværs over Nation , Sprog og Race , over alle geografiske Græn - ser , lige ind til Arnen , hvor Mennesket bor og hvor Mennesket koger og varmer Hæn - derne over en Ild ; det er din Broder . Med saa simpelt et Tegn for Øje kan man øve sig i aldrig nogensinde at udelukke Nogen fra den Arne man holder Ild paa selv . GOTIK 99 T RISKELEN , Bevægelses - og Udvidelses - tegnet , ledede mens jeg skrev Cimbrer - nes Tog . Andre Funker stod af Arbejdet , smaa Tændingsprocesser som oprettede Forbindelser jeg ikke før havde været klar over . Palladiet var i det gamle Grækenland det ældste og allerhelligste Gudebillede , en Fremstilling af Pallas Athena , som det synes i mer end arkæisk Stil , og af Træ , næppe andet end en Fetisch ; men faa vidste noget derom , Billedet var saa helligt at det ikke maatte ses , man blev blind af at se det ; i Begyndelsen mentes det at være nedkom - men fra Himlen . Saa stor var Ærbødig - heden derfor at man i Rom senere opfandt Beviser for at det var der man ejede det op - rindelige Billede , som formodedes at sikre det Folks Skæbne der besad det . Hvordan har Palladiet nu i Virkeligheden set ud ? En Sammenligning hentet andet - stedsfra leder ind paa den Tanke at det kan have været et ældgammelt Ildtræ , muligvis i en noget højere skulpturel Form end den aldeles primitive , men stadig omgivet af den religiøse Sky Urmanden har haft for Ild - træet , som var Urtidens største Mærkvær - dighed og identisk med de ældste Gude - GOTIK 117 forestillinger . Ja , Afguden som Billede be - tragtet stammer derfra ! Al Skulptur og Menneskefremstilling begynder med Ild - træet , som Urmennesket famlende forsøger at give Form efter sig selv . At Billedet er nedkommen fra Himlen og at man skal blive blind af at se det er en Forestilling hentet fra Lynet ; endnu for en Menneskealder si - den talte Bønder i Jylland om at man skal lukke Øjnene naar det lyner for ikke at komme til at „se ind i Himlen " og blive blind . Lynet var indkorporeret i Ildtræet , hvormed menes det Stykke Træ man be - nyttede ved Ildboringen ; hvordan skulde Ilden ellers være kommen deri ? De helligste Symboler er altid de ældste , indenfor en - hver Religion , selv om deres Betydning ganske er glemt , slæbt med undertiden helt fra Stenalderen , som Jødernes sakrale Flint - kniv , Sakramentet , der er et antropofagt Symbol . En Parallel haves fra Australiernes Totemdyrkelse ; visse Stammers højhellige Ceremonier i Anledning af visse ovale Styk - ker Træ kan muligvis tydes som en Kultus , med glemt Udspring , knyttet netop til Ild - træet . Men den Parallel der bragte mig ind paa 118 GOTIK Forklaringen af Palladiet var nogle Oplys - ninger om Tsjuktsjernes Ildtøj og deres Ild - forestillinger som findes i Amundsens Bog om Nordost Passagen , 1921 ; et Billede af saadan et Ildtræ som Bogen har indeholder hele Forklaringen . Det er formet som en menneskelig Figur , ganske lig de „Mæn - ner " Børn skærer , Hoved og Ben groft an - tydet : paa en Gang Ildens Moder , for det er en Kvinde , Afguden , og den første be - gyndende Skulptur ! Palladiet har været af samme Oprindelse ; og af disse Træk lagt sammen formede jeg Himmerlands ældste Gud , et fjernt Stamvæsen , som sent blev til Lyneren og Himmelrumleren Thor . Ildens Betydning for Grundlæggelsen af den første Fysik , den første Naturforkla - ring , den første Religion , Afhængigheden af en Magt som stammer fra Himlen , og den første Kunst , Magterne hvoraf man gør sig Billeder , i sin egen , paa Maven liggende Lignelse , kan ikke overdrives ; det er al Kulturs , al Overtros og senere al frigjort Naturlæres centrale Voksested . Et mærke - ligt Billede af hele Udviklingen og dens Forgreninger , smaa Begyndelsers stærke GOTIK 119 Fødselsevne , alle Kundskabsgrenes Udgang som Radier fra et Punkt i Midten , inde - holdes deri ; som stumt Tegn træffer Tri - skelen noget nær det hele Indbegreb . Megen Beskæftigelse med Ilden som pri - mært Startpunkt for Kulturen , og Tanker jeg gjorde mig i Anledning af Viet , Nord - boernes hellige Lund , førte mig ind paa Grublerier angaaende en særlig Rod i Spro - get , Stavelsen Ve . Den hellige Lund har jeg andetsteds for - søgsvis , kan hænde for dristigt , sat i For - bindelse med Kaalgaarden , Bøndernes gamle Have , hvori jeg mente at finde Levninger som kunde føres tilbage til Viet , endnu en vis Trædyrkelse ; man henvises dertil , Hy - potesen faar staa ved sit Værd . Uden Tvivl er Træk fra Viet , som nu ikke nogetsteds kan bringes for Dagen , gaaet op i Katedra - lens Symbolik . Vievandet og den hellige Dam i Viet ? Mytisk er dette Motiv bygget ind i Gotiken saavel i Christofer Columbus som Cimbrernes Tog . Men Stavelsen Ve , hvad er dens oprinde - lige Betydning ? Den etymologiske Rod har jeg ikke fundet nogetsteds , kan ikke pege 120 GOTIK paa et positivt Resultat , jeg har nøjedes med at opstille en Række Ord hvori Ve forekommer , man faar selv betragte dem . Viborg , Vebjerg , det hellige Bjerg paa Grænsen af fire Sysler , hvor man i gammel Tid sagtens altid har kunnet se Røgen fra det hellige Baal ; Vesuv , Vulkanen i Italien ; Vesta , Ildpræstinden i Rom ; Vebend , Ve - bønd , de hellige Baand hvormed man om - gærdede Pladsen for Tvekamp ; Vebend har som Snylteplante i Lighed med Misteltenen maaske været brugt ved Ildfremstillingen ; Vølund , Veland , Smed og Ildkunstner ; Væ , latinsk Interjektion , Væ victis ; Ve - Astrid , Kvindenavn fra Vedelsbangstenen ; Vebjørg , Kvindenavn , muligvis Klassebetegnelse for Præstinder ; Ve , Interjektion ogsaa i vort eget Sprog ; selve Bogstavet , Konsonanten V , udtal det , forstærket W , man vrænger Undermunden , Gebærden hænger sammen med elementær Smerte , se Børn naar de laver til at græde . Og her er vi ved Roden , Onomatopoieti - kon ' et , Udraabet ; Ve betyder Ild som det betyder Av . Ild — Ve — jeg brændte mig ! 116 GOTIK Ve den og den ! I Ilden med ham ! Han er viet , til Ilden med ham ! Nu slap det ud alligevel ! Ja , hvad mener man ? DEN LANGE REJSE handler ikke eksklu - sivt om en Race , den handler om Ud - viklingstrin . Den ene Race er Udviklings - trinet af den anden . Uden Rækkefølge , paa den Plads hvor det faldt , behandler Den lange Rejse i en Afspejling af det enkelte Menneskes Aldre hele Menneskehedens Udviklingsgang , fra Urtiden , som er Barndommen , gennem Old - tiden , der er Ungdommen , op til Middel - alderen og vor egen Tid , som er Manddom - men og den voksne Alder . Jeg ved vel at Analogien ikke kan gennemføres historisk , men biogenetisk holder den Stik . I Cimbrernes Tog er det Pubertetsalderen som særlig , meget mærkelig Udviklingstype jeg har forsøgt at bringe i Fokus . Heldigt for Menneskeheden om denne Al - der , der skulde være overstaaet , aldrig vendte tilbage . Men det skal man ikke være sikker paa . GOTIK 121 IMMORALISTEN MENS den fremadskridende mytiske Komposition og Sammenhængen mel - lem de enkelte Bøger i Den lange Rejse ikke paa Forhaand var udarbejdet i Enkelt - heder gaar den indre Plan tilbage til en be - stemt , i hvert Fald i Instinktet orienteret Tilskyndelse , noget i Tiden der tidligt greb mig som det eneste vigtige , og noget hvor - imod jeg tidligt reagerede : Udviklingslæren og de Standpunkter der fra forskellig Side indtoges til den . Det meste af hvad jeg i det hele taget har skrevet udgaar fra denne Grundimpuls , mere eller mindre fjernt . Direkte ind i Pro - blemet bevæger jeg mig med Den lange Rejse . Efterhaanden som Opgaven blev mig klar delte Arbejdet sig i to Spor , et historisk , fik - tivt og et aktuelt , kritisk ; ikke altid lykkedes IMMORALISTEN 123 det mig at holde Stilarterne ude fra hinan - den . En Komposition med Udviklingslæ - rens Anskuelse lagt til Grund skulde ikke netop udbrede sig om dens Teori , og et kritisk Blik paa Evolutionen skulde ikke gaa op i lutter Billeder heller ; jeg gik begge Veje og tabte nok undertiden lidt paa den ene af hvad der hørte til Bagagen paa den anden . Imidlertid har jeg dog holdt mig klart at Udviklingslæren som saadan ikke var et Romanstof , og den komponerede Form udvidede jeg med et nyt Materiale og skabte min egen Form , som jeg har kaldt Myten . Hvad selve Stoffet angaar , Mennesket i Naturen , maatte jeg have fat forfra , vende helt tilbage til Udviklingens Begyndelse : saadan noget som i en sammentrængt figur - lig Form at give Menneskehedens og Tek - nikens Historie i Gennemsnit fra den ældste forhistoriske Tid og lige op til Darwin ; kri - tisk maatte jeg arbejde mig frem til et per - sonligt Forhold til Udviklingslærens Teo - rem og til dens Fortolkere . Forhistorien foreligger altsaa nu , ikke anderledes end den kunde blive , Fortsættel - 124 IMMORALISTEN sen peger fremad mod vor egen Tid , det recente Menneske , med det Materiale og den Udtryksmaade Tiden selv vil give . Metoden til den historiske Del var at an - vende Udviklingslærens Resultater ogsaa paa Fortiden , idet der jo maa gaaes ud fra at Udviklingen har været i Funktion og - saa paa et Tidspunkt hvor Lovene derfor ikke var kendt ; de forskellige Perioder skulde ses ikke i Lys af Datidens aandelige Kapacitet men af den Nutiden er i Stand til at anlægge derpaa , mens Datidens Vækst - forudsætninger dog blev bibeholdt , en paa en Gang eksakt og billedmæssig Fremgangs - maade , den mytiske , det primitive Menneske set fra vor Højde , men Verden fra hans Trin . Udviklingen skulde belyses , ikke som et Program , men i dens sandsynlige Forløb . Arten af den „Helt " der blev sat op for at bære Udviklingen var positivt forskellig fra Tidens Favorit og indeholder allerede en Kritik af hvad jeg senere har kaldt „den daarlige Darwinisme " , gennem en tilstræbt Paavirkning af Smagen i en anden Retning . Men den negative Bestemmelse af forfej - let Udviklingslære , Immoralisten , er bleven IMMORALISTEN 125 et Tema for sig , med sin egen Udformning , offentliggjort i Startheftet af Tidsskriftet Forum . Dette Tema , med samt hvad det fører ind paa til ny positiv Belysning af Udviklingslæren , vokser ud af nærværende Bogs Rammer og ind i anden , som skal handle om Evolution og Moral . DEN daarlige Darwinisme " paaviser Mis - opfattelsen af Evolutionen i de forskel - lige Lande , men samler sig i Midten om Af - dækningen af den der var Ophavsmand til Immoralismen som Begreb , Friedrich Nietzsche . Den programmæssige Del af mit Forfat-terskab begynder som en Reaktion mod Nietzsche og alt hans Væsen , underliggende som almindelig Hensigt i det meste af hvad jeg skrev , ogsaa før Den lange Rejse . De to pseudo-amerikanskePseudo-RomanerMa-dame D ' Ora og Hjulet indeholder en Kom-mentar til Tidsaanden , med Nietzsche og de Forvildelser der knytter sig til hans Mo-ral og hans Skole klædt om i Romanfigurer ,med en Kriminalnovelles Form som dis-guise; kun paa denne Maade kunde jeg den 126 IMMORALISTEN Gang naa Publikum , for Hjulets Vedkom-mende ad en ganske mærkelig Omvej endda :den stod som Feuilleton i Immoralismens eget Blad ! I disse to Bøger , der tilsammen burde hedde The missing Link , gaar Immorali - sten igen i moderne Paaklædning , Over - mennesket , i Virkeligheden Bavianen ; Ud - fald gøres mod Biseksualisme og Religion ; er det Kriminalnoveller saa er det med dob - belt Bund ! løvrigt henvises til Fortalen til Sangerinden , hvori Stoffet fra de to Bøger er optaget i en forenklet Dramatisering , og en Forklaring tilføjet . Paa et endnu tidligere Tidspunkt havde jeg vendt mig mod Evolutionsspøgelset , i Intermezzo , en lille Opdagerbog fra 1899 , hvor jeg slaar Sten paa Zarathustra , og ved samme Lejlighed , vistnok for første Gang her i Landet , hæver Tekniken op i Litera - turen . Samtidigt dukker et Motiv op , „For - svundne Skove " , som siden skulde udvide sig til hele Den lange Rejse . Nogle Artikler fra Spanien og fra Ver - densudstillingen i Paris 1900 , senere ud - givet under den klodsede Titel Den gotiske IMMORALISTEN 127 Renæssance , som leder Tanken hen paa en eller anden umulig Arkitektur , og som ogsaa har en Mængde stilløs Snak , forfølger samme Tanke , det duede i den , jeg brød med den umenneskelige Individualisme og søgte Tyngdepunktet i den den Gang som blot „Fabrik " og „Kulrøg " foragtede Indu - strikultur , Maskinerne , Tekniken , i nyere Tid igen anklaget under Navn af „Mekani - sering " . Det Onde Tekniken nu faar Skyld for gaar dybere end til den , den er og bliver et positivt Moment i hele Opfattelsen af vor Tid . Individualismens Modsætning skju - ler sig nemlig deri , Samfundet som allerede uudryddelig Form , Kulturens mur - og na - gelfaste Inventar , og Samfundsmennesket under Tilpasning dertil , hist Koraldyret , her Revet . Jeg har siden urokkelig troet paa Tekniken , og nylig identificeret den med Kommunismen i den Form hvori jeg tror paa den , allerede virkeliggjort i det Fæl - lesskab der grupperer et stort Antal Men - nesker om , med fordelte Hverv , at holde en Maskine i Gang , som ernærer alle . Kom - munismen redet af et Par Individer , se Rus - 128 IMMORALISTEN land . Ved Individualisme forstaar jeg alt - saa Uudvoksethed , i Pagt med Massein - stinkter ; Samfundsmennesket derimod gaar med Tugt op i Arbejdet for Almenvellet , Staten , som lønner ham med sin Beskyt - telse . I Virkeligheden er det det moderne Menneske . Andetsteds rørte jeg ved Konduktoren , i Skovene , fra 1904 , et Hokuspokus af Primitivt og Moderne , som kulminerer i Billedet af en Slags Skov - og Bymand , Tema : den daarlige Darwinisme , men end - nu i en imaginativ , ikke gennemtænkt Form , en lystig Negation , med dobbelt Front , mod Primitiveriet og imod Overkulturen , et For - arbejde til Den lange Rejse , uden at Mid - lerne endnu var rigtig placeret . Men jeg havde dog været i Troperne , i Berøring med den primitive Mand . Mod - nere og mere op i Essayets klare Luft ud - trykker Vor Tidsalder sig , en halv Snes Aar senere , efter endnu en Rejse til Østen . Ja , begge Gange var jeg i Marken , og havde begge Gange Darwin med . Endnu erindrer jeg med Lyst , men som en des - værre allerede temmelig fjern Verden , den IMMORALISTEN 129 malajiske Pælelandsby paa Malakkakysten , hvor man om Morgenen væltede sig af Sen - gen ud i den lunkne Flod og brødes med Strømmen en Omgang for sin Morgenappe - tit , den ferske , mudrede , tunge Flod som kom fra Skovene i det Indre og smagte af Paradis , altid klukkende om Pælene paa Palmebladshuset , altid skridende under det aabne Bambusgulv , med en eller anden Gren , Blomsterskæl og Frø , døde Myrer , og anden Overflod oppe fra de uendelige Skove . Paa den anden Side Floden lave Sandøer med Kokosplantager , og ikke læn - gere borte end at ti Minutters Gang bragte dertil Urskoven , den gamle tykke uigen - nemtrængelige Indlandsskov , Utan , lige bag Malajernes Huse , og omfattet af dem med samme Sky overfor en uhyggelig Nabo som Folk har der er kommen til at bo op ad en Kirkegaard . Skovbrynet var ikke fjernere end at Optøjer i Træerne af forbipasse - rende Aber nu og da kunde høres . Saadan et Sted læste jeg Darwin , og saadan et Sted skal han læses . DA jeg for Alvor gik til Fremstillingen af Menneskehedens Historie stod det mig ganske klart at i Stedet for den brutale Illusion Overmennesket og „det blonde Be - stie " , med flere almindeligt gængse literære Forfalskninger af Darwin , til Brug for Drif - ternes Frigørelse , mens al Kultur dog grun - der sig i en Hemning , i Stedet derfor skulde Urmennesket skildres som det han virkelig har været , det i ham der survived , en Frem - bringer og Giver , siden Udviklingen dog trods Dyret i os har baaret frem til Men - nesket . Derfra skulde Retningen bestemmes frem - efter , mod vor egen Tids Type og den der muligvis kan tænkes at komme efter den . Evolutionen skulde fastslaaes , men Aben , det eneste Menigmand , og førende Folk da for Resten med , havde nemmet af Darwinis - men , skulde manes ned . Korrekt betragtet stammer vi jo heller ikke fra Aben , men den og Mennesket har Rod i samme tid - ligere Stamform . Af den , den gamle Ødelægger , Manden , er der Rester nok tilbage i Sadisters og Staklers uhyggelige Instinkter , men For - IMMORALISTEN 131 bryderen er og kan ikke være Udviklingens Topskud . Af den raa saakaldte Darwinisme har Verden haft nok ; i Stedet for at mo - tivere Tyranni og forgylde Lavkaste ved Tilknytning til vor uomtvistelige Sammen - hæng med primitive Trin , Kælderen i vor Natur , kuldlyst som den egentlige og for - nemme , burde der hentes Kraft til et folke - ligt Eksempel ved at forfølge hvad Menne - skeheden har bragt med sig af Snille og Udvidelsestrang til fælles Næring og Be - skyttelse paa sin lange Rejse fra Dyret og op til det ustraffede , normalt beskafne Men - neske . Fra det skal igen Fremtidens Menneske udgaa , det som vi ikke kender . Om det bli - ver over eller under en given Standard kan Ingen med de i Øjeblikket for Haanden værende Forudsætninger vide . 130 IMMORALISTEN DET MODERNE MENNESKE IKKE her , men i en senere Publikation , skal der gaaes nærmere ind paa det vi - tale , alt andet overskyggende Problem om det aktuelle Menneskes Stilling til Naturen og Kulturen . Men det er klart at det er i Temaet , ogsaa naar der var Tale om nogle personlige Re - degørelser for offentliggjorte skønliterære Arbejder , det ligger under i Den lange Rejse , som naar alt kommer til alt var en Forbere - delse til at løfte Opgaver der beskæftiger Nutiden , og Problemet maa komme op i Fortsættelsen deraf , naar Udviklingen skal ses ikke i sit Udspring men udenfor Gade - døren , med det moderne Menneske som Hovedperson . I aktuel Form fører Udvik - lingslæren og dens Anvendelse ind paa an - tropologiske og sociologiske Overvejelser . Her nogle foreløbige Betragtninger , af per - DET MODERNE MENNESKE 133 sonlig Natur , om med hvilke Metoder Op - gaven skal gribes an . Enhver Stræben der retter sig imod Til - værelse og Ide maa beholde Menneskeheden i Øje , hvad enten man derved forstaar Slæg - ten og dens Rod eller Indbegrebet af Nu - levende . Drejer det sig om dem føler man sig draget mod Individet , ethvert Individ , alle Folkeslag , alle Kulører , Jorden over , man kunde ønske at se og gaa rundt om hvert eneste levende Menneske paa Jorden og faa et Minespil igen , et Smil eller et løf - tet Vaaben , om det var muligt . Det er umu - ligt . Al Læsning er i bedste Fald bearbejdet Kundskab . Selv den strengeste Videnskab generaliserer , fra Individerne til Typen , Autors Udvælgelse , fra Typen til Racen , fra Racen til Nationerne , til en vis Grad den kunstneriske Metode , selv om den fornæg - tes . Ad de Veje man har , Selvsyn i en mini - mal Udstrækning , Literatur for Resten , Bil - ledstof , søger man Underretning om de Nu - levende og føler Trang til at spejle tilbage paa dem hvad man har faaet fra dem , et Livstegn som nærer til Gengæld for det 134 DET MODERNE MENNESKE uhyre Indtryk af Liv man hvert Øjeblik modtager fra den sydende Menneskehed . Under dens Nød lider man , vrider sig som en Orm som den , funkler i Haabet som den , forestiller sig Former hvorunder der muligvis kan leves bedre end der leves , og tænkes bedre , Alverden forkommer af indre Tomhed ; og kan man ene Mand ingen Verdens Ting udrette paa Stedet saa gør man dog Bevægelsen med , udtømmer sin Ængstelse i en privat Mimik , en Aandenød , og af det er det der bliver noget skrevet . Hvad der for Tiden maler lydeligst og gør Kvernen hed er saadanne Spørgsmaal som Individet og Staten , Samfundet , Pro - blemet Storby , Nation og Karakter , Race og Sjæl , først og fremmest Samfundet , Mu - ligheden eller Umuligheden af at føje saa mange vidt forskellige hinanden truende Menneskemængder sammen til et harmo - nisk fungerende Legeme , Massen beskyttet mod sig selv . Vil Udviklingen selv sørge derfor , kan der gribes ind i den med noget - somhelst Haab , i saa Fald hvordan ? Et aldeles uhyre Antal Mennesker Ver - den over venter paa Forløsning , og de civi - DET MODERNE MENNESKE 135 liserede Lande er haardere stedt end Na - turfolkene , fra Byerne brøler det , Prole - tariatet , de meget ynglende , Overskudet , Fattigdommen , Væsner man ikke kan hade , saa sandt man selv er et Menneske , og som man ikke vil bedrage , hvordan være noget for dem ? Caliban gøer — og Ariel ? Ja han er undvegen , Himlen tom . Og dog er det utilladt at opfatte hele Til - værelsen som en Tragedie , Pessimismen er kun endnu en Sygdom . Misantropen er allerede en Medskyldig i Menneskehedens Nød , hvis han ikke finder anden Forkla - ring end Skurkestreger eller himmelraa - bende Dumhed som Aarsag dertil . At sidde stille og fordømme har aldrig sat sig andet Spor end det man efterlader sig paa Stolen . Man faar finde noget at give Caliban i hans Bur , selv om han lurer paa at rive Fing - rene af dig til Tak for Brødet . Ingen Illu - sioner paa Forhaand om at reformere Ver - den i Overmorgen , den skal maaske slet ikke reformeres . Hold et Spejl for den ! Som skrivende Mand har man den Opgave . Og skulde der kun blive skrevne Ting efter en , saa og saa megen Læsning , skulde det 136 DET MODERNE MENNESKE i det mindste være læseværdig Læsning , og tydelig . Det man mener , lad Verden faa det skriftligt ! Alt Forfattervæsen er hen - stillet Initiativ , selv surret til Pælen ytrer man sig , men er der ikke en hemmet Hand - ling i hvad man skriver er man kun Skøn - aand . Som monologiserende Skribent og Kunst - ner spørger man sig derfor hvordan Op - gaven skal gribes an naar det er det mo - derne Menneske , som Samfundsvæsen be - tragtet , man vil ind paa , hvad Form der kræves for at naa det Maal man dog tilsig - ter , Udbredelse , Adgang til Sjælene , Kort - hed , skønt Temaet er saa udstrakt , Pla - stik , selv om det er Mennesker og Abstrak - tioner paa en Gang man faar at arbejde med . En Puls har man fra Naturens Haand , et grafisk Spor skulde blive tilbage efter den , selv om der ikke bliver andet . TIL Fremstillingen af Urtid og Oldtid bød en vis behagelig fiktiv Metode sig til , den mytiske , i Harmoni med Menneske - heden saa længe den selv tænkte i Billeder . Men med Christofer Columbus saa nogen - DET MODERNE MENNESKE 137 lunde slutter Menneskehedens Umyndig - hedsalder ; fra nu af bliver Verden over - skuet . Udviklingslæren er den aandelige Konsekvens af Opdagelsesrejserne , Menne - sket udvider sig i sit Udspring , efter at det kosmisk har erkendt sine Grænser . Der er kun denne Jord , og vi maa ordne os paa den , vi begynder der og ender der . Der er kun dette Liv , men vi kan leve det værdigere og stærkere , i en fordybet Fø - lelse af dets Realitet og Gaadefuldhed . Megen Snak føres om Tilværelsens Me - kanisering som en Ulykke for Menneske - heden ; den vil mekanisere sig mere . Endnu en Gang : Tekniken er vor Redning . Sjæl efterlyses og afficheres som nyeste literære Mode ; der er ingen anden Sjæl end med Hengivelse at optage Virkelighe - den i sig som den er , den for Haanden væ - rende , og bearbejde den til Fordel for større og mere almindelig udbredt Klarhed . Filo - sofi ? Der ingen Filosofi . Den figurlige Behandling af Menneske - hedens lange Opmarsch slutter naturlig med Amerikas Opdagelse , der kan ikke echap - peres mere . Efter Darwin falder Menne - 138 DET MODERNE MENNESKE skets Beskrivelse umiddelbart ind under den direkte kritiske Metode man kalder den vi - denskabelige , vor egen Tids Form . Kunstnerisk tilfredsstiller den ikke . An - skuelighed , Flugt , et Driftsmoment savnes . En Form Stoffet af sig selv rækker Ud - trykket for , blot den naar Sjælene , skulde være den rigtige . Men under Optagelsen af Stoffet svinger man mellem Trangen til di - rekte Meddelelse , Essay , Kritik , og Tilbøje - lighed til Imagination , Forkortning i et Bil - lede , en ny fiktiv Metode , hvis den var at finde . Ingen af de gængse Former , hverken den vingeløst kravlende Afhandling eller den over en og samme Læst skaarne biogra - ferende Roman kan udtømme et Stof hvori Mennesket som Samfundsvæsen gaar op , den første viser kunstnerisk Perspektiv fra sig , uden hvilket den dog kun bliver til Ma - terialsamling , den anden forfejler Maalet i Rend efter Individualiteter , som formodes at være Mennesker , men i Virkeligheden kun er gamle literære Skabeloner . I sit Anlæg stammer den individualistiske Roman , selv den saakaldt moderne , ned fra Teologien , længst ude Idolet , Persondyr - DET MODERNE MENNESKE 139 kelse , en antikveret , førdarwinistisk Betragt - ning af Mennesket som skabt , stationær Fi - gur ; eller ogsaa er den overfladisk selska - belig , den ene blinde Borger som famler paa den anden . Med faa Undtagelser har man allerede en aandsfortærende Fornem - melse naar man lukker en Roman op og ser Repliker med Citationstegn , den kendte uli - delige Facon : man taler sammen , man gaar omkring i en Bog og siger noget , — som om det betød synderligt hvad Folk siger i Forhold til hvad de er . Provinsiel og utids - svarende som Udtryksmiddel er den gamle konverserende Roman . En særlig upaalide - lig Form er Tendensromanen , hvor en Del Figurer sættes sammen for at en eller anden Moral skal fremgaa af Handlingen og paa - tvinge sig Læseren , eller den lægges i Mun - den paa en af Personerne , Forfatteren sa - gesløs , en Helligbrøde for ham at „tale med " , uagtet det dog er det han vil have sagt . Et Essay paa seks Linjer kunde spare de fleste Automatromaner . Deres Dogme er at alt i dem skal komme , ske ligesom af sig selv , skønt Forfatteren dog naturligvis sid - der bagved hele Tiden og arrangerer , en jeg 140 DET MODERNE MENNESKE ved ikke hvorfra stammende — Flaubert ? men nu fuldkommen antikveret Teknik . — En Utopi bagud er Romanen , den forud - sætter en Frihed i Bevægelserne og en Gruppering af Karaktererne som hører en Fortid til ; Verden er ingen Roman mere . Det moderne Menneske faar forme sin kostbare Sjæl efter de Facetter man har ud - vendig fra af at leve stuvet ind i et Samfund , en udviklet Form for Høflighed ; det man gør frivillig , fordi man maa , er den eneste Frihed der gives . Kolonidyr er Mennesket i selve sin fysikalske Opbygning , Kollektiv - væsener gør Kaarene os til ; ingen Flugt fra Mangepræget er mulig . Der kan ikke vendes tilbage til Naturtil - standen . Tag Morgenrødens Vinger og fly til det yderste Hav , et Biografteater og en Grammofon venter dig der . En anden Ting er at erkende sin Tilstand og fatte sig paa Simpelhed , Smag for Tilværelsen i en pri - vat , uopreven Form , endnu er Deltagelse i Forlystelser jo dog ikke paabudt ved Lov ! Men flygtes fra Byen kan der ikke , hvis man skal blive i Temaet , det moderne Men - neske . Tager man Sigte paa Mennesket i denne Belysning maa man maaske afvente en helt ny literær Udtryksmaade , under Indflydelse af en ikke ganske hyggelig Form for Inspi - ration . At Enkeltmand skulde løse Opga - ven eller udtømme Stoffet var en forfænge - lig Tanke ; men Opgaven er stillet . Den Form for Tryksager der indtil videre kommer nærmest til at afspejle Samtiden og det moderne Menneske i alle dets Omgi - velser er ufrivilligt Pressen . Den er en di - rekte Kliché af Tiden , ser med et sammen - sat Øje ligesom Insektet , er Underretningen selv og optager i sin Form hele den moderne Verdens fragmentariske , fra Dag til Dag nuancerede Væsen . Avisen har ikke selv Erindring , den flagrer i Nuet , men bagefter er den Tidens Arkiv ; i sandt Virkeligheds - præg og som historisk Kilde vejer den alle Romaner op , ikke Figurer men Befolknin - gen selv gaar omkring i den . I Dimension og Kapacitet rager Pressen Verden over jo saa langt op over Literaturen , som aandeligt Ap - parat der staar mellem Publikum og Tiden ; moralsk har den endnu ikke erkendt sit Ansvar . DET MODERNE MENNESKE 141 Men en Kunstform er Pressen ikke . Den influerer paa Dagen og er Akterne bag - efter ; Udvælgelse , Fortætning , Afrun - ding af tusind Smaabilleder til et , er ikke dens Sag , det der undertiden lykkes Bo - gen . Som Digter føler man sig stillet overfor et Chimborazo af Enkeltheder og Under - søgelser paa den ene Side og en Afgrund af Tvivl med Hensyn til Udformningen paa den anden . Stiller Fortiden Krav til Ind - bildningskraften , Ting man ikke mere kan gaa hen og se , saa forlanger Nutiden saa langt mere af den beherskende Evne , kom - pliceret og uoverskuelig i Omfang som den er . For Stoffet vil man altid ligge un - der . Vil det blive ved en Orientering , eller vil en Fordigtning komme i Stand ? Eller begge Dele ? I hvert Fald Biologien maa blive Fer - mentet der brænder Bestanddelene sammen , den Sum af Iagttagelser , direkte og uangri - belige , man laaner fra Videnskaben og spej - ler tilbage paa Naturen igen , i en saadan Form som i højest Grad bidrager til Klar - hed . 142 DET MODERNE MENNESKE Da dette er en Efterskrift til mit Forfat - terskab til Dato og en Orientering med Hensyn til Fortsættelsen deraf kan der gø - res opmærksom paa at Formen tildels er funden , i hvert Fald henstaar en ikke ringe Del af min Produktion i en Form som skabte sig selv , de Myter i moderne For - stand jeg har skrevet , Tilværelsen , Menne - sket og Naturen , ikke bearbejdet i Roma - nens gamle episke Form , som er forældet , men stykkevis , Billed efter Billed , uden anden Sammenhæng end den vor egen vidt forsprængte Tid selv har , en sideordnet , mange Verdener i een , og et Hele ikke paa anden Maade end at de er formet og hensat af samme Haand . Hertil hører ogsaa de eksotiske Noveller jeg har skrevet , et Navn de fik at rende med som de faar beholde , men efter deres Stil hører de rettelig til mellem Myterne . Vil man imidlertid ind paa Samfundsmen - nesket i bred Betydning slaar denne Form , saa lidt som Romanformen , til ; i Mangel af anden bliver den umiddelbare impulsive Skriven sig ind i Temaet at foretrække . DET MODERNE MENNESKE 143 EN Betragtning over Udviklingslærens Fortolkning i Øjeblikket og den Defi - nition man maa komme til i Anledning af dens Anvendelse paa det moderne Menne - ske var skrevet her til denne Efterskrift ; men efter at Stoffet har delt sig i en person - lig Redegørelse , Æstetikens Sammenhæng med Udviklingen for mit Forfatterskabs Vedkommende , og en anden almindeligere Del , der falder udenfor denne Bogs Ram - mer ind i en ny , Sammenstillingen Evolu - tion og Moral , løses denne Betragtning bedst ud af Efterskriften , ligesom Kapitlet om „den daarlige Darwinisme " , og bliver at of - fentliggøre i Fortsættelse deraf , med Haab om at Udgangspunktet og Forbindelsen hol - des i Erindring . 144 DET MODERNE MENNESKE ET STØRRE DANMARK MENS Verdenskrigen stod paa kunde jeg som gammel Darwinist og Evolutions - mand ikke føle mig hjemme i Tiden , jeg tog Ophold i Perioder der hører svundne Aldre til og ingen tilsyneladende Magt har mere . Lod „Fremskridtet " mig tilbage saalænge misundte jeg det ikke og følte mig ikke le - dig , jeg havde Glæden af at leve med de Gamle . Det er en sunken Verden , udbredt under den vi lever i , en Katakombe - Verden , uen - delige Gallerier og Haller under os , altsam - men Bøger , Væggene Bøger , Piller og Lof - tet Bøger , hele Grunden under os er som et Sediment af Bøger , med Huler og Gange i , Skakter og Etager over hinanden , helt ned i Lagenes dybeste Kældre , altsammen Bøger og Bøger . Og slaar man hvorsomhelst paa Murene 146 ET STØRRE DANMARK med sin lille Tryllestav , som er af Ebonit med en Tentakel af Guld , hærdet i Spidsen med Irridium , og som er hul og fyldt med en magisk Vædske , springer der straks et Bil - lede ud og staar med alle Regnbuens Farver i den underjordiske Hule , frit i Luften som en Sfære af Lys , en lille Skabelsesakt , in - deni den er det levende , svundent Liv gaar igen i den , alt hvad man vil se . Mange Billeder og en temmelig Ensom - hed under Jorden holdt mig skadesløs for Selskabet oppe ovenpaa , hvor man bankede paa hos hinanden med Bajonetten og Hjerte - blodet sprøjtede af den ene Mands Bryst i Snuden paa den anden . En Rystelse ned igennem Bøgerne sporedes undertiden , naar man kørte svært Skyts op , til et eller andet Slag umiddelbart ovenover . Ikke for det , Blodsudgydelse mangler ikke i de Billeder fra Fortiden man maner frem i Bøgernes Hule , tværtimod , Rov og Mord gaar rundeligt igen , blodigrøde er de fleste Sfærer , men man ser ogsaa de vidunder - ligste Ting , Guder og Gudinder , nyfødt Hav og Himmel , Ting saa skønne at det ikke er til at sige , fordi Verden den Gang var ung . Men man skal banke rigtigt i Bøgernes Hule . Banker man almindeligt kommer der kun Støv , og en lille Bogskorpion viser sig og siger at der er lukket . Banker man med Gevalt , er man massiv og vil gøre Vold paa Bøgerne kan man udsætte sig for at faa et Bogskred over sig og blive aflejret i et eller andet Aarhundrede , hvorfra man senere hen kan blive fremdraget som Bibli - ofakt . Men hvis man banker paa som man skal og forstaar at tækkes Bøgerne kom - mer Billederne i ubegrænset Fylde . Man maa gerne synge for Bøgerne og klappe dem , saa knikker det velbehageligt i de gamle stive Bind , de springer op af sig selv som Skatkister , og ud svæver smaa nys - udsprungne Jomfruer , ægyptiske Prinses - ser , eller hvad anden Yndighed man ønsker at se . Man skal selv bringe lidt Farve med sig , hvis man kan , det er Hemmeligheden , saa er de gamle stille , mørke Bøger gode ved en og aabner for deres Ungdom . Det dan - ser paa de hvide Blade , alle de mange Ty - per er som Fodspor af døde Ungersvende og Piger paa Taa , de bliver levende i deres 148 ET STØRRE DANMARK Spor igen og danser endnu en Gang gen - nem deres Sommer . Essensen af en eneste Dag , en Solstraale , Havet i det Fjerne man har set , hvis man kan bringe saadan en lille Kerte i Sjælen med sig ned i Under - verdenen er det godt . Jeg har nu en Opal paa min Pen , den er i alle Farver , gamle Geysirudbrud og Vulkaners Glød gemmer sig i den , med den og Bøgerne hæver jeg mig over Tiden . Det lyder maaske vigtigt , men er virkelig sandt , at hverken med en Herregaard , en Portefølje , rede Penge eller et Harem kunde man afkøbe mig min Opal . SAA langt fra at Fortiden skulde være en ufrugtbar Verden , som man skulde lade ligge , de Døde for de Døde , til Fordel for den aktuelle , er den jo netop Nøglen dertil ; i Fortiden ligger det arkimediske Punkt hvorfra et Syn paa alle Tider kan hentes , som virker bestemmende paa Nutiden , saa - velsom Fremtiden . Det er jo Udviklingslæ - rens Frugt , at se Tiden ogsaa i dens Rod ; Urtiden er ingen ørkesløs historisk Roman , det er en indre Basis for hele vort Sjæleliv . Man kan lade den ligge og forblive et Kafé - ET STØRRE DANMARK 149 menneske , men har man bestemt sig for at studere sine Forudsætninger , saa kommer det dertil at de bestemmer med en . Tilværelsens Dimension beror paa hvad man har i Sjælen om den ; en Kusk i Stor - britanien har ingen større Verden end en Kusk i Andorra . Omvendt en Fange paa et snævert Sted kan udvide sin Verden saadan at det egentlig er alle dem der gaar fri om - kring udenfor Stængerne der er lænke - bundne . I Danmarks Fortid , i al Fortid , ligger Elementerne til et større Danmark . 1921 døde Troels - Lund , en Fortidssøger af hvem man kunde lære at styrke sig i Gen - oplevelsen af vore Fædres Liv , lige saa vir - keligt for den Vise som vort eget , og fyl - digere , opbyggende at nære sig med i en mangfoldigere men armere Tid , et Indhold mere ogsaa for den , rakt af en meget vi - dende Mesters Haand . En Krig og dens Følger , i grumme ringe Maalestok , naar man ser hen til den nylig overstaaede Verdenskrig , og saa lokal at den næppe har sat sig mindste Spor i den almindelige Verdensborgers Erindring , men 150 ET STØRRE DANMARK dog nok til at forstemme den Nation Troels - Lund tilhørte , var efter hans egen Erklæring Aarsag til at han begav sig tilbage i Stam - mens Fortid , for selv at kunne tænke helt og for at læge Sindet hos dem der havde faaet deres lille Skæbne endnu mere snæv - ret ind end den var i Forvejen . Den gamle kloge Historiefortæller ope - rerede med en Illusion — hvad er National - følelsen andet ? Med en Lap af sin egen Indbildning skal den lappes . Da en For - krøbling af Karakteren nu en Gang er al - mindelig for dem der tager aandelig Form efter deres Opholdssted , politiske Tradi - tioner og Grænser , og Grænsen var bleven mindre , betød det noget naar Troels - Lund holdt Tankegangen fast ved en Periode hvor baade Nationens politiske og aandelige Ram - mer var af en naturligere Udstrækning i Forhold til andre Lande end de senere blev . Smukkere Bevæggrund for et Forfatter - skab kunde ikke tænkes ; snild men dybt greben lokkede Troels - Lund for sit Folk som for et grædende Barn og fik Sorgen til at gaa over ved at drage andre og bedre Tan - ker i Forgrunden . Før sin Død oplevede han ET STØRRE DANMARK 151 at Aarsagen til hans Gerning hævedes , Ri - get blev atter nogenledes helet , et af Skaa - rene genindsat paa sin Plads , en Omsorg udvist af andre , uden Fortjeneste af Landet selv ; behøvede han at gaa i Graven med en Følelse af at have været overflødig ? Nej , hvad han gav , selv om Foranledningen faldt bort , er og bliver en Gave , værdifuldere skal det nok vise sig end hele det Problem der satte ham i Gang . Elskelig , kyndig og varsom forvandlede han gamle Papirer til folkelig Liv og Varme , gav et indre Eje , en vid menneskelig Horisont i Stedet for den lille brudte Ring . Hans sidste ufuldendte Arbejde handlede om Ravnekrogen , den specifikt danske saa - kaldte Bakkehuskultur , som literær Remi - niscens det eneste der er af Dimension i Landet , simpelthen grænseløs , gentaget ind - til Søsyge , og naar alt kommer til alt den nationale Dagligstue , Arnestedet for et ufor - glemmeligt Kragemaal — men Troels - Lund gjorde dog en sidste Gang det ulidelige Stof tiltrækkende ved at paavise den Strøm ude - fra , af universel Art , der trods alt gik gen - nem Bakkehusfaconen og tabte sig i Landet 152 ET STØRRE DANMARK derfra , Reaktionen mod Enevælden . Som saadan maa jo ogsaa Aladdin opfattes , Klods - Hans der rider op paa Gedebukken . Det har ligget Troels - Lund nær at udar - bejde et saadant Moment , han var og blev dansk selv , men reagerede hele sit Liv der - imod ved at rette Blikket mod større Kredse , selv om han maatte blive hos de Gamle for at kunne gøre det . Nu hører han selv til mellem de Forbi - gangne . Læg Mærke til hvor naturligt og stort det føles at han er død , ingen væsent - lig Forandring i hans Eksistens ; som Aand hører han til dem der er hævet over sin Levealder ind i Tiden . MEN Opgaven for en Mand , der saa sig nærmere bestemt som dansk , var jo efter Troels - Lund en anden , en udvidet , vanskeligere og misligere . Først maatte der begyndes med selve Be - grebets Ophævelse , det var overhovedet umuligt at taale Forestillingen om en af til - fældige civile Grænser paatvungen indre Organisation , Kravet maatte vendes om : først Menneske , om det skulde ske Udlæn - ET STØRRE DANMARK 153 ding , siden kunde det overlades andre at bestemme hvor dansk man forekom dem ; at man var født i Landet forblev en Kends - gerning . Troels - Lund gik i Forhistorien for at vide sig ud og give Danske en større Livsfølelse , man maatte følge ham men søge dybere ned , til Roden , Urtiden , hvor alle Folkeslag mø - des , i en og samme Oprindelse , for der at faa vasket Nationen af sig , ikke nationalt men racemæssigt skulde Udvidelsen finde Sted . Troels - Lund farvede sig med det seks - tende Aarhundredes Folkelighed , da Dan - mark endnu ikke var den Provins - og Di - alekt - Fælde det blev , man maatte supplere sig bredere og mere aktuelt ved at prøve paa at gøre sig hjemme og søge sit Slægt - skab i alle de Lande man overhovedet kunde naa , de eksotiske med , et Gennemsnit af hele den terrestriske Verden , hvor Goten har gaaet . Ingen øjeblikkelig national Kata - strofe foranledigede en yngre Slægt til at re - parere , men det der var værre : den almin - delige historiske Indskrumpning hele Vejen op igennem , fra Middelalderen til vor egen Tid . Mine første Bisseforsøg i Tøjrslaget , 154 ET STØRRE DANMARK Kongens Fald , viste en Gang for alle ud af den danske Skæbne . Et nyt mægtigt Materiale , og Metode der - til i Tilgift , forsynede Udviklingslæren med , efter Troels - Lund ; han stod det nye Syn nær , men det gennemtrængte aldrig hans Betragtning ; nu skulde det anvendes , det gamle Gulv findes under os og Teodoliten stilles op , vor Beliggenhed bestemmes . Eksakt skredes der frem , men Lidenskab fattedes ikke . Rejst blev jeg i sin Tid af Følelsen af Landets forkomne Tilstand , men ikke mindst af den indenfor Landet selv vegeterende Skadefryd der red paa Na - tionens Svækkelse , altid med Sporen i : „det lille Land " , og laante Dimensioner for sig selv af dette saa vage og indestængte og tugtede lille Folk , altoverragende „Evro - pæere " med deres sidste Nyheder udefra : Firsernes Bazar - Kultur , laant fra Berlin og Paris , i Sammenligning med hvilken det lille flade Bondeland bare var til at træde paa — det skulde dog vise sig at man enkelte Ste - der i Jordoverfladen stødte paa Kampesten . Kom det endelig til Duel skulde man faa at se at Dimensionerne lod sig udvide baade ET STØRRE DANMARK 155 bagom Berlin og Paris og helt ud af Evropa og Jorden rundt og lige lukt ned i den indre Ild og opad til Stjernerne og tilbage til Dan - mark igen ! Færdig med Literatur - Literaturen , Bakke - hus - Saligheden havde varet længe nok , hvor - imod Oehlenschläger ikke mere læstes , Kø - benhavnerne om deres Anmeldelser og de - res Revu , Stof mellem Hænderne , Basis til - fælles med de store fremadskridende Ver - densfolk ; med andet Maal end alle Nationers Standard skulde Literaturen ikke maales . Ingen lokal Sag eller Person , som ikke af almenmenneskelige Grunde har Interesse for hele Verden skal heller have Borgerret i enkelte Lande , store eller smaa . End ikke Sproget binder , med mindre man binder sig selv ; selv et lille Ø - Sprog , brugt af et Mindretal , kan fra Indholdets Side bringes i Niveau med de store Kultursprogs Begrebs - verden — og Resten , de intime Valører , Udtrykkene for de smaa Cirkler , hjemfalder jo alligevel , paa alle Sprog , til Forglemmel - sen . Af Tidens Bagage skulde Argot ' en gaa over Bord først . Arbejder man Provinsialis - men ud af Sproget arbejder man den ud af 156 ET STØRRE DANMARK Landet . En Mand med et Revu - Refrain paa Læben — hvilket Ord ! — ynk ham , Tinge - sten er morsom ! I en vis Forstand tjener man sit Land bedst ved haardnakket at vende det Ryggen . JEG havde slet ikke behøvet at blive For - fatter hvis ikke den Opgave havde paa - trængt sig : at blive Dansk , efter at man en Tidlang havde lært mig at jeg var dansk . Man fornærmede dem jeg er af , Rovfugle sad paa Taget , ind gik jeg efter Geværet . Skudet var en god Snes Aar om at falde , saa enten maa man sige at det var dog en forbavsende lang Bøssepibe , eller ogsaa at den Krudtgas var ualmindelig længe om at ekspandere — men ja netop , en langsom Eksplosion maa man godt kalde den mig egne Aktionsmaade . Under andre Omstændigheder kunde jeg være bleven Læge ; Antropolog er jeg ble - ven paa egen Haand , privat grebet an , til egen Afretning . En Linje som blev afbrudt haaber jeg endnu at genoptage . Men det var ikke Aar at angre . Selve For - dybelsen var et stort Indhold . En indre Ver - ET STØRRE DANMARK 157 den lægger man til ved at forsøge at arbejde sig ind i primitive Forestillinger , først der - ved gaar det op for en , rigtig for Alvor , som Skæl der falder fra Øjnene , hedder det , og det er rigtigt , for før er man jo skønt vi - dende blind — hvor beundringsværdige , be - undringsværdige de gamle Myter er , de ægte , Grækernes , Nordboernes Billedver - den , det er Naturen selv , de er utilnærme - lige , hvad et Nutidsmenneske frembringer er Spilleværk i Forhold til dem . Der staar man og har fusket , men har dog lagt til i aandeligt Eje og Ærbødighed for Kilderne . Historien ! Hvor bundløs , overalt hvor man nærmer sig den for at øse af den , et enormt stille Liv , Billeder for Evigheden , et uudtømmeligt Skatkammer af Sjæl — og man har stillet sit Papirhus op paa disse Vidder , frister selv Historiens Øje — godt at man aldrig skal se sin Dom . Men i skrøbeligt Enrum siger man til sig selv at har man ikke lært andet af sin Kunst saa har man da lært Afmagt , hellig Ærbø - dighed for det Skabte , som blomstrer i en ubegribelig Forladthed mellem Tid og Rum . Naturen ! Nej man naaede ikke ind til 158 ET STØRRE DANMARK dens Væsen , men man søgte dog at opfatte sig selv som Part af den , og det ved man i sit Hjertes Hjerte er sandt at hverken Gunst eller Fattigdom , Plager eller Død skulde forhindre en i efter Evne at gøre sig til et rent Spejl for den . Paa en Station paa Vejen ser jeg mig til - bage og søger dem fra hvem Gaverne kom , som jeg har givet videre igen . Min Umage vier jeg til Bønderne , som jeg er kommen af , saadan som jeg erindrer dem fra min Barndom . Med et Spring , men egentlig ikke fjernt , gaar Tanken til Malajer jeg har kendt i Østen . Bønderne , Barndommen og Ind - tryk af et Tropefolk løb sammen i et naar jeg skulde forestille mig den primitive Mand og Altings Begyndelse ; det er ogsaa , for - skelligt placeret , en og samme Verden . De første Haandværkere og jordbrugende Folk skabte paa et tidligt Trin Kulturen ; Arbejdere , Bønder og Mennesker endnu i en Naturtilstand , i alle Kulører Verden over , er om ikke Udviklingens Maal saa dens Re - serve . Menneskeslægten fornyer sig ikke i Toppen men fra Roden . ( O Overmenne - ske ! ) . ET STØRRE DANMARK 147 Her skal Hamsun mindes , det store be - undrede Forbillede der mere end noget an - det i sin Tid fristede ind paa Forfatter - banen . Af Ingen har jeg modtaget stærkere Indtryk af nordisk Aabenbaring , nordisk funklende Geni , end af ham . Personlig var hans Pragt endda større end alt hvad han har skrevet ; kun en min - dre Del af sit Væsen forløste han og bragte i Funktion i sine Værker . Jeg har aldrig kendt smukkere Mand , faa var udrustet med et saa umiddelbart bedaarende Natur - element som han . Berøring med ham det var Berøring med de store Nordboer , Sa - gaens ypperlige Karlfolk . Bjørnson for - nyede Sagaen ved at genindsætte den norske Bonde i den , Hamsun var Bonden , Sagaen selv , fysisk saavelsom aandeligt , en Jætte at se til og sprudende af Vid og Følsomhed , et finere Instrument end noget saakaldt Kul - turmenneske nogensinde har kunnet opvise Magen til . Nordboernes store Fejl havde han ogsaa , men de var store , Svagheder i en pragtfuld overdaadig Stil , saadan som vi kender dem allerede fra Sigurd Jorsalfar , og det meste 160 ET STØRRE DANMARK af Nordens unge Historie , et Storsind af mærkelig selvødelæggende Art ; men det skal der ikke rippes op i her . Hellere dvæ - ler man ved det Udtryk derfor der var Humor , og som forbinder Tanken om Ham - sun med Erindringer fra Jomsvikingesaga , de drøje langhaarede Karle der blev hen - rettet efter Slaget ved Hjørungevaag og som gik til deres Død med en skøn Spøg paa Læben og en Anmodning til den huggende Mand om at passe paa der ikke kom Blod paa deres lange gule Hovedhaar . Man skyndte sig at faa Livet af dem , man hug - gede dem i Munden , Karlenes Vid kunde vanære Sejrherrerne for Resten af deres Levetid , ja for al Tid ; Thorkel Leira fik noget paa sit Eftermæle ved den Lejlighed som han havde Grund til at være ked af . Folk med Hamsuns Skikkelse og Træk , hans farlige Magt over Sproget , har været nærværende i denne Flok , det er sikkert . Længere tilbage end Sagaen støder man paa Mindelser om hans Væsen hos Cim - brerne . Ingen anden Mand har jeg elsket som Hamsun , min mest skattede Oplevelse er ET STØRRE DANMARK 161 at have truffet ham og at have været i Liv , nogenlunde samme Generation , samtidigt med ham . MENS dette skrives , Høsten 1921 , er Millioner af russiske Bønder brudt op fra deres afsvedne Agre og søger i hung - rende Skarer Byerne , æder Græs , falder om i Tusindvis under aaben Himmel , efter at al Menneskelighed , Dyret med , er brændt ud af dem som med gloende Jern , ingen Hjælp mulig . Hedt summer Fluerne i Stu - en , og man forestiller sig de krumme ga - bende Lig paa Landevejene , hver med en Sky af Fluer om Ansigtet — skal Fluerne da ende med at blive de stærkeste tilsidst ? Hvilken Ret har man til at leve , til kom - fortabelt at skrive , naar sligt kan ske ? Mens dette trykkes , December 1922 , læ - ser jeg at Bønderne æder deres Straatage i Ukraine ; det var da altsaa meget overdre - vent det man saa for et Aar siden , de er jo ikke nær døde allesammen endnu ! I Tysk - land , hvor jeg for nylig kom igennem , er Nøden heller ikke saa forfærdelig , man le - ver af Pengesedler , og de er saa langt fra 162 ET STØRRE DANMARK sluppen op . Ved Banegaardene tigger man af Udlændinge , en Skærv fra de valuta - stærke Lande synes at holde et helt Folk oppe . Kunde man ikke pakke alle Nationalister fra de forskellige Lande sammen i et enkelt Land og mure til med en høj Mur hele Vejen rundt ? Paa mit Bord staar Globen , Verdensde - lene og Havene , den gamle voldsomme Skrift : Evropa og Asien som et mangearmet Modervæsen , med en Race i hver Arm , alle vore Modsætningers Skød , Historiens Grav . Afrika , som et uhyre Hestehjerte mellem to Oceaner , en vældig maskulin Kontur ! Amerika , buldnet ud over Zonerne og gentagende sig i to Kontinenter større end al Størrelse ! Græsgange Jorden rundt , Vulkaner , Flo - der , Urskove , hvor Lys og Skygge avler de stribede Dyr , Naturmenneskets Hjem : Ainoen , Mongolen , Papuaen , Kabyleren , Pygmæen , Buskmanden og Zuluen , Eski - moen , Kariberen , Ildlænderens Verden , og den hvide Mands fra den ene Ende til den anden . ET STØRRE DANMARK 159 Som Kortet forholder sig til Verdensde - lene selv forholder det skrevne sig til Virke - ligheden . Ja , og Begæret gaar fra Symbolet til Tilværelsen , fra Tilværelsen til Symbo - let , og tilbage igen . ET STØRRE DANMARK 163 TIL MIN BEDSTEFADER EN Gang før har jeg sat min Bedstefader Runer i Anledning af Afslutningen af et Arbejde , sidste Del af Himmerlands - historier , fra 1910 . I Erkendelse af hvad jeg fremdeles skyl - der hans Minde , som ikke er bleven uden Spor i mine senere Arbejder , skal denne Efterskrift til 20 — 30 Aars Forfattervirk - somhed slutte med nogle Linjer under hans Portræt . Det stammer fra et af hans sidste Leve - aar , Munden er træt , Øjnene slukte ; et an - det yngre jeg har , fra Treserne , viser ham i fuld , siddende Figur , knoklet , med de en - ormt svære Hænder ; der er Trækkene og Blikket stærkere , men der har han endnu ikke det lange seværdige Skæg . Af andre Efterladenskaber ejer jeg den Gamles Spyd , som hang under Loftsbjæl - ken i hans Hus , og som han sagde stammede fra Bondekrigen ; Skyttelen fra hans Væv , af Æbletræ , gjort af ham selv , groft og til - strækkeligt , som et Stykke Oldtidsarbejde . Noget skriftligt har han mig bekendt ikke efterladt sig ud over en lille Bog af Kardus - papir som er i min Besiddelse ; i den ene Ende af den er et kort Regnskab over Av - lingen indført for nogle Aar i Fyrre - Halv - treserne ; i den anden Ende Datoer over Fødsels - og Dødsaar i Familjen , ellers ind - skrevet paa Forsatssiden af Bibelen af Al - muen i ældre Tid . Endelig findes en Op - skrift mod Gigt , en Formular , at læse tre Gange : Udyd er du der inde skal jeg dig binde ... o . s . v . af den ikke ukendte Slags , det de Gamle kaldte Sympelfimidler . Paa et Blad for sig selv , en Hædersplads , staar no - teret med den Gamles store , lidt usikre Haand : Gaurisankar , det høyeste bierg paa Jorden 28 , 110 fod høy . TIL MIN BEDSTEFADER 165 Skulde man opgøre Indholdet statistisk , i Lighed med Lægdsgaarden i Ølsebymagle , saa er her Landbruget repræsenteret , og det var beskedent , f . Eks . 11 Traver og 27 Tvil - ling Rug ; 4 Traver , 25 Tvilling Byg ; 8 Tra - 166 TIL MIN BEDSTEFADER ver , 17 Tvilling Havre , og 5 Læs Boghvede , for Aaret 1848 . Væveriet er uomtalt . Medi - cinen faar en Plads , efter at naturligvis Genealogien er sket Fyldest . Herpaa Na - turhistorien , den er repræsenteret ved et eneste Under , men det er ogsaa Jordens højeste , til denne Dag ubesteget . Paa en Maade har den gamle Væver skildret sig ud - tømmende i saa faa Papirer . Med ham i Minde behøvede jeg ikke at gaa langt efter Naturmennesket . 1803 d . 4 November er jeg Jens Jensen født i Østerbølle , skriver han ; han udkom saaledes samme Aar som Oehlenschlågers Digte , det berømte Aar , og har ligget i sin Vugge , hvis Gænger gik paa et sandstrøet Gulv , mens man paa Volden i København vendte sig om og saa efter den unge og stærkt opdukkende Digter med de straalende Øjne . Da Oehlenschläger døde var Væveren 47 og har vel gjort sig saadanne Tanker som man kunde gøre sig i Himmerland , naar man holdt Randers Tidende og saa at Konferens - raaden var død , hu , hu , hu , som man siger TIL MIN BEDSTEFADER 167 i Jylland , uopskriveligt , en Lyd i Brystet med lukket Mund , Deltagelse og stor uskyl - dig Respekt overfor Ting der hænder , store Folks Endeligt , uden Tvivl til Skade for Landet . Om den store Digter er det ikke sandsynligt at han ellers har vidst noget syn - derligt — væve for Herskaber saa langt borte faldt jo ikke for . Selv døde Væ - veren i 1882 . Min Bedstemoder , om hvem jeg ved at hun pløjede med Stude , mens Manden sad hjemme og vævede , et besynderligt For - hold , der leder Tanken hen paa Gefion , men hun pløjede nok ikke noget Sjæland ud af Sverig , min Bedstemoder døde i 1857 . Altid ene i sin Vævestue var den Gamle . Min Bedstefaders Tid falder over Meste - parten af det nittende Aarhundrede . Mere end af noget jeg har læst forekommer det mig at jeg af visse ubetydelige Træk hos ham , hans Sprog og hele givne Maade at staa til Tilværelsen paa , har en intim , ganske lille , men intim , identisk Fornemmelse af det nit - tende Aarhundrede , som han paa sit Sted havde samlet op i sig , vore Bedsteforældres Luft , en Lokalfarve som vistnok forflygtiger 168 TIL MIN BEDSTEFADER sig , selv i Kunsten , for det er noget vitalt der menes , den levende Overlevering selv , noget ganske særlig kostbart , det som man har faaet saa at sige paa Fingerspidserne , i en kendt Dimension . Det er som om mine egne personlige Erfaringer rækker ned imod Aaret 1800 , jeg har rakt den Slægt Haan - den , og kan oversætte alt hvad jeg ellers læ - ser derom med en egen Nøgle , og jeg kan række Haanden til mine Efterkommere med en umærkelig Rest deraf endnu . Ti - dens egen indre Erindring , smaa Sans - ningsmomenter , strækker sig paa den Maa - de maaske over fire — fem Generationer , Leddene i en Slægt kan have set og be - rørt hinanden indenfor et Tidsrum af et Par hundrede Aar , eller mere . Resten er Bille - der og skrevne Ting , Virkeligheden meget nær , men ikke Erindringen selv , bestemt af levende eller mundtlige Indtryk , der dog ikke lader sig gengive som saadanne . Mine første Indtryk havde jeg som Barn i min Bedstefaders Hus . Det var Indtryk - kene af en gammel Mand , af Alder ; men det var mere , for hans Væsen var ældre , bundede i en endnu fjernere Tid end det TIL MIN BEDSTEFADER 169 nittende Aarhundredes Begyndelse . Hans Aandsform og Horisont var snarere fra det attende , hans Smag det syttende og seks - tendes , i Instinkt og af Type gik han tilbage til tidlige danske Aarhundreder . Intellektuelle Iagttagelser gør man jo ikke som Barn , men paa samme Maade som Hi - storien stiller sig i et nyt Lys for hver ny Tidsalder er man i Stand til at udvide sig i Tanken gennem sine Barndomserindringer , hvis de er tydelige , og det jo ældre man bliver . Med den gamle Væver i Minde kun - de man gaa baglæns i hans Slægt og re - konstruere den fra et Bondesynspunkt , fra Empiren og Revolutionen tilbage til Paryk - tiden , fra den til Trediveaarskrigens Ev - ropa , ned til Opdagelsesrejserne , Harnisk - manden og Renæssancen , Korstogenes Tid , Sagaen , den hedenske Tid , Sagntiden ; men Bonden vilde gaa saa temmelig uomkostu - meret igennem hele Tiden , i Vadmel , eller i et Faareskind , lige lukt tilbage til Oldtids - manden , de primitive Fiskere og Haand - værkere der fra første Færd befolkede Lan - det . Det har siden staaet mig klart at saa ofte jeg skulde danne mig Forestillinger om 170 TIL MIN BEDSTEFADER Folk i Fortiden , Oldtid , Urtid , var det Erin - dringer om den gamle Væver jeg ubevidst nærede mig af , han var Oldtiden selv , jeg rørte ved den der . Da jeg skulde samle det gamle Nordens Aand i en enkelt Skikkelse valgte jeg Saga - ens Norne - Gæst , men Liv lagde jeg ind i ham , i Begyndelsen uden ret at vide det , af hvad jeg vidste om min Bedstefader . Da Norne - Gæst blev gammel , den gamle vise og milde Norne - Gæst , gik det jo op for mig at det var ingen anden end den gamle vise og milde Væver jeg havde ført ned i Fortiden . Han bundede der . Jeg kunde ikke have faaet nogen bedre Kilde . Bondeslægterne i Landet gaar jo dog i ubrudte Slægtled lige tilbage til Oldtidens Danmark . Tiden fra min Bedstefaders Fødsel tilbage til Olav Trygvesøns Tid , hvor Norne - Gæsts Saga slutter , spænder over ikke mere end 24 Slægtled . Mildere end noget andet Menneske jeg nogensinde har kendt var min Bedstefader . Ikke sært , vil man sige , skulde en gammel Mand ikke være venlig imod sit Barnebarn , TIL MIN BEDSTEFADER 171 hvor var der da Venlighed i Verden at fin - de ? Og det er sandt , den bundløse Varme og Sødme han udøste over en Skabning som kravlede under ham i hans Væv og legede med Spoler og „Trommer " og svang med de Vægte hvormed Væven var tynget ned , lutter mærkelige Sten den Gamle hav - de udvalgt sig , med naturligt Hul i , af en sær dyrelignende Form , eller „Tordenste - ne " , en gammel Flintkile var ogsaa der - imellem — de fleste vilde vel dele den ; særlig skøn er Følelsen naar Barndom kommer igen til en gammel Mand . Og dog nej , det var mere , den gamle Væver var fra Naturens Haand , i sig selv , Jordens mildeste Mand . Med Ærbødighed var han gaaet gennem Livet , og nu da Alde - ren var kommen over ham vendte han sig tilbage mod det med Vemod , svagere , men med mere Forstand og Tak end da han var ung . Han var god , en stille , lidt naiv , ligesom spørgende Godhed og Glæde boede i ham , hans Stemme var farvet deraf , den lød syngende , altid rørt og bedrøvet , som en Klagesang af en der elsker hvad han ser 172 TIL MIN BEDSTEFADER og ved han skal skilles derfra . Jeg husker ham i hans Have , som han selv havde plan - tet og hvor Træerne var bleven gamle med ham , staa lænet til Stokken med begge Hænder og se op i et Træ , han lo til en Fugl dér , stille hovedrystende og rørt over den , med vaade Øjne , stod som en Støtte og blev glad , rystede paa Hovedet over saa lille en Fugl , og med en stum Sorg i sin Glæde over den , for han var en gammel Mand . Gammel ? Som ung ser man de Gamle kun som Gamle , synes de altid har været det , og at de har levet uhyre længe . Javist . Hvorlænge ? Nu begynder jeg at kunne se at min Bedstefader egentlig aldrig blev gam - mel , han blev til Aars , skrøbelig og van - mægtig , en vis Indslumring mærkede ham aandeligt , som alle gamle Folk , den natur - lige Senilitet , men Selvet forblev uforan - dret ; Alderen føltes som en Græmmelse , det korte Liv , og en Rigdom , Følelser der fordybede sig af hinanden , saa kostbart er Livet naar man endelig kender det , men kun kan se tilbage paa det . Skulde noget saa sjælfuldt og forpint , saa ædelt , skulde det være gammelt , i Betydning af Forfald ? Deltagelsen holdt sig , den Gamles Føl - somhed for Alting i Verden , den var i Ud - springet en Inderlighed som lignede Sorg og fik ham til atter og atter at ryste paa Hovedet og sige ts , ts , ogsaa noget uop - skriveligt , en Lyd frembragt med Tungen imod Tænderne . Krukken itu , Nogen død , stor Kalamitet , som Sproget ikke magter : ts , ts ! Ja saadan siger stille Folk og ser ær - ligt paa en og ryster paa Hovedet . Dyb Ærbødighed for alt hvad som sker og hvad man hører , et ydmygt Hjertes Ængstelse , concern , der hvor man sidder i Væven og ikke kan hjælpe Verden til andet end Sja - ler ; som gammel Mand vævede han kun Sjaler , han som havde været en stor Dug - mager , det kunde han overkomme . Ja , ja , jo . Og mens Skyttelen gik grundede den Gamle , havde jo optaget Alt og Alle i sin Omsorg ; men Verden vidste ikke af det . SEBASTOPOL , med Tonen paa næstsidste Stavelse , sagde min Bedstefader , og vilde vist være bleven skuffet hvis man hav - de sagt ham at det hed Sebástopol — lige - som jeg i sin Tid aldrig rigtig forvandt at 174 TIL MIN BEDSTEFADER det hedder Skonnert , Skonnért havde jeg læst som Dreng i alle mine Søromaner ; et rask , skarpt og hurtigt Fartøj forsvandt fra Bølgen og gav Plads for det drægtige og almindelige man kender . Hvad var det hel - ler for noget at man kaldte en Brig for en Brik , Skibet blev jo for kort af det , endnu svømmer mit stolte Skib som en Briig paa Vandet . Sebastopol , sagde den gamle naive Væver , og det var Verden og Skæbnen i et Ord , som Gaarisankar var ham den ud - valgte overordentlige Glose hvori Himmel og Jord mødtes for hans Øjne . Og naar han talte om Sebastopol fik han udvidede , gan - ske taabelige Øjne , rystede overmaade med - ynksfuld og uforstaaende paa Hovedet , ufattelige Verden , han angrede paa dens Vegne ; det var ham endnu Nyheder med den Belejring , han følte endnu for den Elendighed , ts , ts , ts ... Hav et Smil tilovers for ham ! Af hans Væsens uendelige , ægte Varme , Forundring og Venlighed , prøvede jeg at indlægge noget i Verden , et Eksempel , no - get i Anledning af hvilket der ikke kunde hades . Af ham havde jeg lært at Alderdom - men er noget mere end udfaldne Tænder . TIL MIN BEDSTEFADER 173 Det blev ikke for mit Vedkommende til en Roman om en gammel enfoldig , isoleret Væver paa Landet , netop isoleret , noget universelt og centralt søgte jeg gennem ham som Motiv , Slægtens Forhistorie og inder - ste Oplevelse , alle nordiske Sjæles Ople - velse , Norne - Gæsts Sjæl . Mens den ubarmhjertige Krig stod paa , og efter den , da det var som om alt var gaaet under og kun Raaheden var bleven tilbage , gik jeg med den Gamle ned i Ti - derne . Paa ejendommelig Maade kunde jeg endogsaa laane Gude - og Kæmpe - Dimen - sioner fra hans Skikkelse , for de Forestil - linger hvormed Børn omfatter de Voksne , der rager langt op i Luften over dem og kan alting , er det ikke noget nær de samme som dem primitive Folk har projiceret paa deres Guder ? Som Barn lever man jo i Kæmpernes Land , et Brobdignag ; senere vender Tilværelsen , og man ser selv ned fra sin Højde paa den Liliputmand man har paa Gulvet . Barnet lever i en reel Æventyrverden . I Tilværelsen er man som Barn og naar man selv faar Børn . Resten af Tiden , hvad da ? Ja da er man plat . Den hellige Christoforus kunde jeg give 176 TIL MIN BEDSTEFADER overnaturlig Størrelse og Enfold heraf , med min Bedstefaders Minde gennemlyse Hel - genens Sjæl og gøre den nordisk . Af en tabt Erindring i Syden genopstod Bonden . Fra Barnet og Bonden til Columbus ! Norne - Gæst i Quetzalcoatls Forklædning , den gamle Mand som lærte Meksikanere og Menneskeædere Mildhed , det var jo ham . Uhistorisk ? Ja var det nu ogsaa uhisto - risk ? Bevis at nordiske Søfolk i en forhi - storisk Tid , før Erik den Røde , ikke skul - de kunne have naaet Amerika ! De virkelige Overleveringer om Quetzalcoatl kan næ - sten ikke forklares paa anden Maade . I hvert Fald , var det forkert at sprede Kær - lighedens simple Lære i en Myte , naar Nu - tiden og alt hvad der optog den ikke tillod at sprede den der ? Jeg ved ikke om Verden overhovedet har Brug for Venlighed mere ; men jeg syntes nu jeg vilde give den hvad han , som havde saa meget deraf , i sin Tid gav mig . TIL MIN BEDSTEFADER 175 GYLDENDALSKE BOGHANDEL JOHANNES V . JENSEN Himmerlandshistorier . 6 . Oplag . Kr . 10 . 50 ; indb . Kr . 15 . 00 . Kongens Fald . 4 . Oplag . Kr . 5 . 50 . Madame d ' Ora . 3 . Oplag . Kr . 5 . 25 ; indb . Kr . 9 . 00 . Sangerinden . ( Madame d ' Ora ) . Drama i fem Akter . Med et Forord . Kr . 10 . 50 . Hjulet . 4 . Oplag . Kr . 9 . 50 ; indb . Kr . 13 . 25 . Det tabte Land . 10 . Tusind . Kr . 7 . 00 ; indb . Kr . 10 . 50 . Bræen . 9 . Opl . ( trykt ialt i 43 . 700 Ekspl . ) Kr . 6 . 75 ; indb . Kr . 10 . 75 . NornesGæst . 10 . Tusind . Kr . 5 . 75 ; indb . Kr . 9 . 75 . Cimbrernes Tog . 10 . Tusind . Kr . 6 . 75 ; indb . Kr . 10 . 50 og Kr . 15 . 00 . Skibet . 5 . Opl . ( trykt ialt i 11 . 500 Eksplr . ) Kr . 7 . 00 ; indb . Kr . 11 . 00 . Christofer Columbus . 10 . Tusind . Kr . 12 . 00 ; indb . Kr . 15 . 50 og Kr . 19 . 50 . Den lange Rejse I — VI . ( Det tabte Land — Bræen — Norne - Gæst — Cimbrernes Tog — Skibet — Christofer Colum - bus ) . Indb . med Skindryg . Kr . 90 . 00 . Eksotiske Noveller : I . SingaporesNoveller ( udsolgt ) . II . Lille Ahasverus . ( udsolgt ) . III . Olivia Marianne , ( udsolgt ) . Intermezzo , ( udsolgt ) . Skovene . Bibliofiludgave , indb . i Shirting Kr . 12 . 00 ; i Skind Kr . 16 . 00 . Myter og Jagter , ( udsolgt ) . Nye Myter . Kr . 1 . 75 . Myter , ny Samling . Kr . 2 . 50 . Myter , fjerde Samling . Kr . 3 . 00 . Den ny Verden . Kr . 4 . 50 . Nordisk Aand . Kr . 2 . 75 . Introduktion til vor Tidsalder . 2 . Oplag . Kr . 5 . 00 . Aarbog 1916 . Med Illustrationer . Kr . 7 . 00 . Aarbog 1917 . Med Illustrationer . Kr . 12 . 00 . Digte . 3 . ( forøgede ) Udgave . Kr . 7 . 50 . Skrifter I — VIII . ( Kongens Fald — Madame d ' Ora — Hjulet Himmerlandshistorier I — II — Bræen og Skibet — — Skovene og eksotiske Noveller — Myter . ) Nyt Oplag under Forberedelse . Forum . Tidsskrift for Literatur , Biologi og Samfundsspørgsmaal . Udgivet af Johannes V . Jensen . Udkommer i tvangfri Hefte - subskription . GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KJØBENHAVN JOHANNES V . JENSEN ÆSTETIKOG UDVIKLING GYLDENDALSKE BOGHANDEL KJØBENHAVN OG KRISTIANIA MDCCCCXXIII