text: GUDRUN GUDRUN GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - K0BENHAVN - MCMXXXVI JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1936 BY GYLDENDALSKB BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 5000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKER I KØBENHAVN I VÆKKEURET ... den pludselige øresønderrivende Kimen , lige som man er midt i en Drøm , Utysket der staar henne paa Kommoden i modsat Ende af Stuen , strategisk udtænkt af en selv , for at man skal være nødt til at springe ud af Sengen og bringe Kobolden til Tavshed , der han staar og skingrer og danser paa sine to smaa vidtadskilte Ben , saa det duver i Kommoden , en lille Mavemand med Urskive over det hele som et Kravebryst og en Klokke til Hoved , som han bearbejder sig oveni med en Knebel — Uf , ud af Sengen , Utysket nappet , og Stopperen skudt for , eller ned under Dynen med ham ! Saa nu tier han , men snakker og værker indeni , han gaar , et Minut over allerede ... Og saa skræver man opsætsig i Seng igen , stjæler endnu et Minut og nyder Sengen og lader Øjnene falde til , livsaligt , kun et Minut , hvor er man søvnig , der strømmer en Lægedom gennem alle Aarer , man er henne et Sekund , kvæget , jævnet med Jorden — men saa farer man op , for man maa op , sparker Dynen af sig og sidder som en Synder paa Sengekanten , gaber og gyser og rækker sig , det tungsindigste Menneske , men vaagen . Det er Morgen , Krigen begynder paany . Saadan kimer det , i Sovekamre og bag Bræddevægge , paa Kvisten , i Pigekamret , overalt hvor det unge Mandskab 6 holder til , de som begynder paa Tilværelsen og er i Læreaarene , haardt spændt for , alle skal de tidlig op , og i Skole , eller paa Værkstedet , eller paa Kontoret , Livet skal sættes i Gang . Morgenstunden er dem ikke blid . Og saa ses de allesammen paa Cykle , naar de er kommen af Fjerene , og har skoldet sig med en Morgendrik , kraftigt paa Vej mod Arbejdspladsen , det store Cykletræk hver Morgen i Københavns Gader fra Forstæderne ind mod Byen . * * * Det kimede saadan paa et Kvistværelse i en af de gamle Gader foran paa Kristianshavn , hvor der boede en ung Kontordame , Gudrun Christensen . Hun laa straks med aabne Øjne , da Vækkeuret tog paa Vej , og stod ud af Sengen , som om hun slet ikke havde sovet , Viserne stod op og ned , punktligste Retstilling , Klokken var 6 . Hun skulde ikke paa Kontoret før 9 , men stod ekstra tidligt op , fordi hun ellers ikke kunde naa hvad Dagen forlangte af hende og hvad hun havde paataget sig . Den tidlige Morgentime var den eneste rigtig uberørte Tid hun havde for sig selv . Gudrun stryger Natkjolen af sig , straks hun er kommen ud paa Gulvet , og furer det flade Zinkbadekar hen foran Servanten , staar op i det og griber den tunge Vandkande . Selvplageriet kan ikke undgaaes . Med umenneskelig Haand tømmer hun Vandkanden i Nakken og faar hele det iskolde Indhold ned over sig , uden Udraab eller Gys en Gang , ene som hun er , hun tager Straffen , rædselsfulde Sekunder , saa længe de varer . Saadan tugter hun sig hver Morgen . Men efter 7 at hun i Hurtigtakt for at bjerge Livet har tørret og skruppet sig med et Haandklæde bliver hun gloende i Huden og gennemforfrisket , det lønner sig alligevel hver Gang , og er et vundet Slag at se tilbage paa . Inden Gudrun klæder sig paa gaar hun omkring en Stund , en Udsættelse der kommer af sig selv , saa længe hun ikke fryser og har Tiden for sig . Hun sysler med sin Morgengerning , sætter Mælk over , reder Seng og hvad hun ellers har at varetage . Hendes Skind antager et blommet Udseende i den friske Luft fra det aabentstaaende Vindue , lila og hvide og rosa og ærtegrønne Toner , det er i Februar , men Luften føles som en Sødme i Huden . Kulden er Gudruns Element , meget mere end Varme . Gudrun drikker Mælk og spiser en Krydder , i dyb Distraktion , hun gaar i sine Kommodeskuffer og fisker i Syskrinet , sætter sig til at sy , i den Situation , hvis hun tænker over det , at hun ikke har andet paa end et Fingerbøl . Hænderne gaar øvet paa hende , hurtigt , metodisk , hun faar Syningen fra Haanden og bider Traaden over med Hjørnetanden , fortabt i en fuldkommen Selvforglemmelse . Hun ordner her og der , taler lidt med sig selv , uden Lyd , er saa optaget af sine Tanker at der danner sig Ord paa Munden af hende . I saadanne Øjeblikke er hun til , men ved næppe af det , ligesom en groende Ting . Hunbjørnen , naar den har sit Hi om sig og er fuldstændig ene , hvad er den sig bevidst ? I Ruwenzoris Højfjeldstrakter , ovenover Trægrænsen , vokser der Kæmpekurvblomster og Lobelier , der bliver af Palmers Størrelse , Æventyrskove , som udfolder en Pragt milevidt , hvert Aar , i hundrede Aar , uden at noget Menneskeøje ser det , gemt bort i det inderste 8 Afrika , oppe under Himlen , hvor isafkølet Luft og Tropesolen under Ækvator mødes og kogler et Under op i Ensomheden : saa ensom og bortgemt og blomstrende og ukendt for sig selv er en Kvinde , naar hun er ene . Dryaden , Kildenymfens vegeterende Liv paa afsides Steder , det er den ubevidste Natur der er bleven Kvinde . Men Kilden er det første Spejl . Er der et Spejl vil Kvinden se sig i det . Gudrun spejler sig , en Proces der maa foregaa partvis og ved at hælde Spejlet i forskellige Vinkler , for Spejlet er kort , og Gudrun er lang . Ansigtet underkaster hun en kold Kritik , rynker Bryn ad Spejlet og faar rynkede Bryn igen fra det , som en Kraftprøve mellem hendes Dømmekraft og hvordan hun ser ud . Næsen er for aaben , man kan se ind i Hovedet paa hende . De udspilede Næsebor gør at hun ser oprørt ud , som om hun vejrer efter Fjenden , hele Tiden . God , det er hun vist heldigvis i det hele taget ikke ! Hun har udstaaende Øjne , de er naturligvis blaa , marineblaa , som Kodans Bølge . Haaret derimod er ikke lige til Miss Denmark , hverken gult eller rødt , endsige platinblondt , det er nærmest af Farve som Sækkelærred , en Nuance Ingen lægger Mærke til . Det er flammet , lysere paa Overfladen end i Bunden , vel af at hun altid færdes i det Fri uden noget paa Hovedet , det er lige , som Hestehaar , men ikke stridt , hun bærer det kort , uden at tænke paa at lade det ondulere eller farve , gaar det igennem med en Kam en Gang imellem . For Resten begyndte man jo nu at lade Haaret vokse langt igen . En Ulykke er Munden . Hun har saadan en lang Mund , altfor lang , med blege Læber , som om hun lige er bleven aareladt , en umulig Mund . Der er dem der har været raske nok til at fortælle hende at hun har en forbryderisk Mund , lige til at fortære Mænd , andre har fundet det morsomt at sige om hendes Mund at til den skal der da mindst tre Kys , før det kan blive til noget . Hun er slet ikke forlegen ! Lige fra lille Pige har hun følt at Folk saa hende paa Munden , og ikke paa andet , og bestræbt sig for at suge den ind , selv paa de ældste Fotografier af hende har hun husket at snerpe Munden sammen . Men paa Gaden , eller naar hun er optaget , breder Munden sig , og straks kan hun se paa Folks Øjne at de sigter paa den ligesom en Skive . Gudrun foran Spejlet ryster paa Hovedet , og Gudrun i Spejlet ryster paa Hovedet . Hun har gode Tænder . Men ogsaa de ser graadige ud , de mødes lige over hinanden og giver hende et bidende Udseende , naar hun samler dem , hun ligner en Ulvinde . Det Skilt skal hun gaa rundt med i Ansigtet , skønt hun aldeles ikke er begærlig , og oprigtig talt føler Trang til at holde sig de fleste Ting fra Munden , snarere end til at forsluge sig paa dem . Hun skal overhovedet ikke gøre sin Lykke , saa længe hun kan forsørge sig . Hvad Skikkelsen angaar undslipper der Gudrun et Suk . Hun er jo for stor . Ikke netop at hun er over almindelig Størrelse , hun er heller ikke svær , man kan hverken kalde hende hoftet eller endet , forholdsvis , hun er høj i Lænderne og smal om Livet , vil gaa for slank . Mun hun er tung . Dst er som om hun har spist Hagl . Det er Lemmerne , hun er sværlemmet , med et Overskud af Ben , et Par lange Stænger , og ikke kleine heller , det største Nummer 10 Fruentimmerben der gives . Dog hun er ikke tyk i Anklerne , og haaber derfor det kan hemmeligholdes hvad hun har i Skørterne , skønt der ikke er andet end Ben . Hvad skal en Kvinde med den Overflødighed af Ben , naar man kunde hjælpe sig med mindre ? Maven holder hun nede , ikke noget der tager Overhaand der , hun er mere indad end ud , hul som et Trug , helt op under Ribbenene . Et Held at hendes Fornødenheder og hendes Økonomi her falder sammen , hun spiser kun nu og da , naar hun er nødt til det , og omfatter det egentlig som en Art Udsvævelse i det hele taget at spise , Vidtløftigheder Mændene har fundet paa . Desuden , der var noget at tage sig i Agt for , hendes Moder var svær , som en Tønde at se til . Faderen derimod var en stor knoglet Mand , saa ham haabede hun at tage efter . Hun gjorde Gymnastik to Gange om Ugen , svømmede , cyklede , havde ikke noget overflødigt paa sig , men heller ingen Hjørner . En jævn Fylde over det hele følger jo nu en Gang med at være Kvindfolk . Det var Kræfterne der vejede til for hendes Vedkommende . Sin Vægt følte hun altid , som om hun var ankret til Jorden med en Magnet . Hun var brystet ! Her kom hendes værste . Holdt hun Maven inde , saa var der ikke noget at gøre ved Bringen , forpaa struttede hun , Brystbaand eller Korset , om hun stuvede det ned , eller hun stuvede det op , strutte gjorde hun . Hun syede selv sit Tøj og rynkede sine Liv , for at se anstændig ud , saa meget des mere bovsede hun bare ud i Tøjet . Brysterne sad paa hende som om de var uenige , de stræbte hver sin Vej , og her var heller ikke noget at være Veninder over ! Hun tog et Bryst i hver Haand som en Flaske og vejede paa dem , 11 de tyngede mod Jorden som en Skæbne , en Straffevægt hun havde faaet paa sig . Det Udhæng var hendes Svaghed , gav hende en Overbalance . Ved Lejligheder hvor hun truedes i Herredømmet over sig selv var det der det skred . Der sad noget værgeløst i hende der , og sad yderligt . Brystet og saa ellers hendes Vægt hemmede hende , som et Fartøj der pløjer for meget Vand op med Boven . At hun var stærk føltes kun som en Ydmygelse mere , naar der skulde saa lidt til for at faa hende til at bryde sammen . I Retning af at være Fruentimmer kunde Gudrun ikke bære mere . Oppe paa Kunstmuseet havde hun en Gang set et Maleri , af Eva som staar op , og Adam der ligger paa Albuen foran hende i Græsset ; som Evas Figur der , saadan saa hun ud . Hun havde følt sig klædt af , paa offentligt Sted , og var gaaet sin Vej fra Billedet , for ikke at blive set sammen med det og forraadt . For Vinduet i Kvisten havde Gudrun et Flor hængende , efter at hun en Dag havde bemærket en Mand ovre i en Kvist paa den anden Side Gaden som iagttog hende inde fra Værelset , som en Bundfisk i et Akvarium , udstyret med Kikkert endogsaa , som til en Observation af Venus . Det kedede og tirrede hende , lagde til et opsamlet Fond af Foragt . Aldrig havde det været andet end en Spidsrod af Mandfolkeøjne hun skulde passere , hvor hun saa viste sig . Fra hun var lille Pige havde man efterstræbt hende og søgt at besmitte hende , i hendes Erindring var bleven en skummel Verden af Gaarde og Trappeopgange og Porte , hvor skidne , trængende Dyr havde luret . At vide alting havde ikke gjort hende noget , men hun havde faaet en Skræk i sig , som 12 for det slimede Kryb i en Sump . Endnu som Voksen krøb det i hende , naar hun havde Ærinde gennem Gaarde , og Personer med Skødskind for vendte sig efter hende , med raa Øjne , som efter et Rov de vilde lamme , et Bytte der var deres . Ubarmhjertigheden paa Bunden havde hun kendt som Barn og frygtede den . Den Verden hun siden havde faaet Kendskab til , Forretningsverdenen , var ikke finere , den udtrykte sig mindre gement , men gik til Gengæld ud fra som en Selvfølge at Kvinder var til for at overvældes , uden sjofle Omsvøb , saa der kunde Livet være farligere , fordi man havde brudt Skrankerne ned . Aldrig holdt Efterstræbelserne op , trængte paa , i den ene eller den anden Form , Tegninger man fandt paa sin Dør , Forfølgelser paa Gaden , Tilnærmelser paa Sporvognen , Hænder , Stirren ind i Ansigtet og Sprog med Øjnene , aldrig andet end raa Opblussen , eller snigende Sultenhed , hvor hun saa kom , en lysten Underverden , der vilde veje hende ned til sig med Smuds . Men Gudrun vilde ikke ned . Kl . 7 klædte Gudrun sig paa og blev nu Frk . Christensen , rustet til at begynde paa Dagens Arbejde . Hun satte sig ved Bordet , med et officielt Ansigt , og begyndte at læse paa sine Lektier , Timer i Engelsk for Viderekomne hun tog paa et Kursus . Læreren der , en ikke mere ung , noget grumset Englænder , der var strandet som Sproglærer i København , sukkede da for hende , Skroget . Men hun sørgede for at det ikke gik ud over Timerne . Hun havde lange Lister af Gloser , som hun hørte sig i , med en Strimmel lagt over den ene Ko - lonne , halvhøjt , for at øve sig i Udtalen , hun skrev 13 Stil , fra Dansk til Engelsk , og slog op i Leksikonet , det optog hende fuldstændig , en Time gik uden at hun mærkede det . Hvad der vinkede her var Udsigten til mulig at tage Translatøreksamen og blive selvstændig . Udenfor det aabne Vindue pippede Spurvene lydeligt i Tagrenden , et Livstegn hun ikke syntes hun havde hørt siden i en anden Tilværelse , det var Solskin udenfor , og en Drift hvide Skyer trak i den vaskede blaa Himmel ovenover Tagene . Der var kommen saadan en Lysmængde ind over Byen det sidste Par Uger , efter Maaneders Taage og Skummelhed ; noget i Vejret mindede om Fastelavn . Paa Bordet stod en lille Urtepotte med Eranthis , en lige udsprungen Blomst , og en Knop der endnu stod med krum Nakke som en Bispestav , efter lige at være brudt op af Mulden . Fru Bruun , hos hvem Gudrun boede til Leje , havde foræret hende den igaar . Den lille røde Urtepotte , som var helt mørk og gennemtrængt af Væde , og kold , og Mulden og Mosset oveni den , gjorde et lykkeligt Indtryk paa hende , hun kyssede Blomsten , indaandede Køligheden fra den med vidtaaben Mund , syntes ogsaa hun anede en lillebitte krydret Duft , den allermindste Blomsterluftning , og der trængte hende en stum Lyd ud af Brystet , en Tumult hendes Hjerte kom i , over det lille forhaabningsfulde spæde Planteliv . Fru Bruun vidste nu hvad der glædede hende . Før hun skal gaa spiser Gudrun Frokost , „Hundemad " , som hun og Manne kalder det , og begges Livret , kogt Mælk med Rugbrødstærner i , hertil spiser hun en stor Skive Ost , og fra nu af faar hun ikke noget Resten af Dagen , hele 14 Arbejdstiden , før hun kommer hjem fra Kontoret og laver sig Middagsmad . I Frokostpavsen læser hun Bladene . Saa ifører Gudrun sig Københavnerindens Feltuniform , Regnfrakke og lange Gummistøvler , til kort Haar , belært af Klimaet ; at Solen skinner just nu lader hun sig ikke narre af . Med en Taske hængende paa den ene Lænd begiver hun sig ned ad Trappen for at hente Cyklen i Kælderen . 9 II BRUUN , stod der paa Messingskiltet paa Trediesalen nedenunder . Døren gled op , idet Gudrun var paa Vej ned , og Fru Bruun kom ud paa Trappen , som hun ofte gjorde , naar Gudrun skulde paa Kontoret . Hun skulde selv paa Kontor , var ansat ved Magistraten , men ikke før Kl . 10 . Saa tidligt ude ? sagde Fru Bruun , smilende , som altid vennesæl , med noget lysende i Øjnene , naar hun saa den store unge Pige . Selv var hun lavstammet , med en valseagtig Figur , lige bred og dyb hele Vejen , med noget udstaaende i Ryggen , ligesom sat sammen med et forkert Stykke paa Midten . Hun havde en vadende Gang , med indadvendte Fødder , som en Squaw , og mærkeligt store Hænder , gjort som af en melet Dejg , de var saa brede og korte at det i en Fart kunde se ud som om hun havde seks Fingre . Hun havde smaa runde Øjne , Kyllingøjne , som sad tæt ved hinanden , og som oftest havde et perlende , velvilligt Udtryk , men ogsaa kunde blive stikkende , og saa skelede hun paa det ene af dem . Fru Bruun kaldte sig Frue , af titulære Grunde , men havde aldrig været gift , nu var hun i Fyrrerne , med graa Naale i Haaret . Hun var kortklippet og havde været det fra da det endnu var revolutionært , længe før det blev Mode . Fru Bruun ejede Huset hun boede i , et gammelt Patricierhus , som havde været i Familiens Besiddelse i fire Generationer ; saa længe havde en og samme Navneplade siddet ude paa Døren . Huset var med Sandstensornamenter udenpaa og et gammelt overmalet Relief af et fuldrigget Skib over Døren . Trappegangen gik som en vid Brønd , med Gelænderne langt fra hinanden og perlemalede Vægge op gennem alle tre Etager . I Murene var indsat Afstøbninger af Thorvaldsens fire Aarstider , og i Hjørnet af hver Afsats stod en Hviletaburet af Støbejern . Nederst paa Trappegelænderet stod en Figur med en Kandelaber , foran hver Entredør en lænket Maatte og en kugleformet Børste til Fødderne . Fru Bruun var formuende , havde ikke behøvet at arbejde , men satte Pris paa sin Stilling og passede den punktligt . Kom lidt ind , bad hun fortroligt , med det fine svævende Smil om Munden der var hende egent , et staaende Udtryk for Humor , Ting hun vidste . Gudrun fulgte hende ind . Egentlig havde hun tænkt at benytte Halvtimen til at cykle sig en Tur ud omkring Langelinje i det foraarsagtige Vejr , men kunde ikke sige Nej til Fru Bruuns Ønske om en lille Underholdning , som saa mange Morgener før . Værelserne indenfor var som en dyb beskyttet Rede , med Gulvtæpper der tog Lyden naar man gik , Forhæng for Vinduerne og en nedsat Belysning , stille Stuer med en ulmende Glans af mange gamle Møbler og mørke Malerier paa Væggene . Over den Birketræs Sofa , som var med Skabe for En - derne , en hel Ark , hang to Malerier i gamle ovale 17 Guldrammer , et Ægtepar fra Empiretiden , Fru Bruuns Oldeforældre , meget yngre end hun at se til . Den unge Mand med det uordentlige Haar og det omhyggeligt stivede Kalvekrøs var Skibsrederen , fra hvem Familjens Velstand stammede . Det var en Eckersberg , havde Fru Bruun oplyst , den første Gang hun viste Gudrun Billedet , og Gudrun , som den Gang var grønnere end man har Lov til at være , var med aabne Øjne plumpet i , havde syntes at hun lige havde hørt det var en Bruun , og desværre sagt det , til Jubel for Fru Bruun , der som en Høg slog ned paa Staklen . Det hørte senere til Fru Bruuns ufravigeligt genkommende Vid at minde om sit Familjeskab med Eckersberg , og Gudrun blev rød og vred hver Gang , men maatte finde sig i det , hun havde jo nu en Gang gjort sig skyldig i Blamagen . Hun hedede som ei Strygejern , naar der blev rippet op i den gamle Historie . Men efter at hun i Tidens Løb var bleven hjemme i Fru Bruuns Begrebsverden udsatte hun sig ikke for den Slags Blottelser mere . Det var bare at vide hvad hun vidste , og det sørgede Fru Bruun af sig selv for at undervise hende i gennem sin livlige Meddelelsestrang . Det gamle Hjem var i sig selv som en hel Lektion i det nittende Aarhundrede , helt ned til Guldalderen , med Malerier og Stik af Datidens førende Navne , meget værdifulde Ting . Imellem Perlerne var en berømt Monies , som forestillede en ung Italienerpige , der fra et Baghold kildede en sovende Munk paa Næsen med en Fjer , og Bluncks herlige Makaronispisende Lazaroner udenfor et Vestatempel , Ting der hørte hjemme paa Galleriet , og som Galleriet ogsaa havde sine Fangarme ude efter . I Spisestuen hang et Portræt 18 af Otto Bache , malet , som Fru Bruun sagde , af Justitiarius Bruun , Fru Bruuns afdøde Fader , en grusom Vits af hende , som Gudrun i sit stille Sind svor at hun skulde faa betalt ... Fru Bruuns Underholdning var for en stor Del Historier , hvoraf hun havde et uudtømmeligt Forraad , opbevaret i en aldrig svigtende Hukommelse , f . Eks . om Damen der havde faaet røde Øjne af at sidde i Træk fra Kupevinduet , og som ikke havde kunnet bede Nogen om at bytte Plads med sig , fordi hun var alene i Kupeen ; eller om Madammen der raabte til Skraldemanden om han troede hun var vant til at staa og holde sin Bøtte hele Formiddagen ! Af Anekdoter om Guldalderens og en senere Tids berømte Navne bevarede hun en Mængde , tildels mundtligt overleverede i Familjen , om hvordan H . C . Andersen nøs , og hvordan han havde maattet have Kamferdraaber en Gang i et Selskab , fordi man i længere Tid havde talt om andre end ham , en Ondskabsfuldhed der blev tillagt Phister ; og geniale Træk af Fru Jerichau Baumanns Privatliv . Et trykt Kompendium til alt hvad København havde haft af Originalitet forefandtes i Form af alle Klassikerne , i samlede forgyldte Udgaver , bag Glas og grønne Forhæng i Bogskabene . Fru Bruun læste nu mere Anatole France , men især et vidunderligt Skrift om hans Tøfler , som en Ven af ham havde udgivet efter hans Død . Om alt hvad man talte om af Bøger kunde Fru Bruun holde Gudrun indviet . Et Frimureri indenfor tre - fire Generationer af Københavns Patricierhjem afdækkede sig Træk for Træk for Gudrun gen - nem Fru Bruuns Selskab , der var Selskabet selv , hvad 19 Familjerne havde sagt om hinanden , og sagde endnu . Fru Bruun havde et forbavsende Personalkendskab , kendte alle Mennesker indenfor det borgerlige København , alle Slægtskabsforhold , og hendes Form for Tilværelse var at ytre sig om dem . Uden at hun vidste det aabnede en gammel Kultur sig for Gudrun , hvordan man talte , hvad man mente . Det kan man ikke , havde Fru Bruun for Skik at sige , naar Talen var om noget tvivlsomt , uden Henvisning til gældende Lov eller Moral , man kunde simpelthen ikke , København kunde ikke . Naar Gudrun var nede hos Fru Bruun , selv paa smaa Besøg , underholdt hun hende fra hun kom og til hun gik , med en flydende Konversation , som hun besørgede ganske alene , uden Stikord en Gang , om hvad der havde staaet til Morgen i Avisen , nye Pudsigheder Verden over , om hendes egne personlige Affærer , om Andrea , den „unge Pige " i Huset , som var en Relikt fra forrige Aarhundrede , taget i Arv fra Forældrene , hundetro , men med insubordinerede Indfald nu og da , af en fuldstændig vidløs Natur , som da hun ved en Lejlighed overfor Fru Bruun havde erklæret : Nu kan De bringe mig Kaffe paa Sengen ! Var hun ikke storartet ! Andreas Paafund , der undertiden henviste hende til et Asyl , var en uudtømmelig Kilde til Forlystelse for Fru Bruun . Andrea havde den mest mærkværdige Næse , ræddikerød og spids som en Syl , der i Forbindelse med en fuldstændig Mangel paa Hage gjorde at hun saa ud som en Aal i Ansigtet . Hun opholdt sig i Køkkenet , men Gudrun mindedes ikke nogen Gang hun havde været i Lejligheden uden at Andrea jo paa et Tidspunkt var gledet gennem Portierer og 20 over Tæpper fra det ene Værelse til det andet , ganske som en Aal mellem Planterne paa Bunden af et Vand . Hendes Øjne havde den samme lille lyse Ring i sig som Aaleøjne har . Munden stod imidlertid ikke paa Fru Bruun , hun talte med lav , velopdragen Stemme , paa korrekt Dansk , saadan som det taltes paa det kgl . Teater . Fra en anden Stue , naar man ikke netop skelnede hvad hun snakkede om , lød hendes behagelige Foredrag som et monotont Udløb af et Væld , en eller anden Sluse , eller et Mølleværk . Det var hende en Fornødenhed at tale . Gudrun var en god Tilhører , maaske en ringe Smule aandsfraværende en Gang imellem , meget af hvad Fru Bruun fortalte havde hun hørt før , men altid med Ansigtet vendt selskabeligt i den Talendes Retning og med fast indstillede Øjne . Hun kunde godt tænke lidt paa andre Ting paa samme Tid . Oprindeligt var hun kommen til at kende Fru Bruun ved at leje Kvistværelset og havde indfundet sig hos hende hver Maaned med Betalingen , haarde Penge at afse med den Gage hun havde den Gang . Men hun kunde ikke blive ved at bo hjemme . Hun var ikke uenig med sin Familje , men Forholdene var smaa , Pladsen indskrænket , hun kunde ikke passe sit Arbejde , saa hun var flyttet for sig selv . Efter at Fru Bruun og hun var bleven bedre bekendt havde Fru Bruun , en Dag Gudrun kom med Huslejen , set paa hende med sine perlende Øjne og afslaaet at tage mod Pengene , havde bedt hende blive boende i det Smule Værelse som hendes Gæst , ganske nervøs og i Tvivl , som om det var en Venskabstjeneste Gudrunviste hende . Gudrun havde ikke kunnet afslaa det , det 21 var en altfor stor Lettelse for hendes Budget , under særlige Vanskeligheder hun havde bragt sig i paa det Tidspunkt ; og nu var det paa tredje Aar hun boede frit i Værelset . Det var gaaet ud over hendes Tid , Hensyn hun maatte vise til Gengæld . At hun var kommen i et vist Afhængighedsforhold kunde ikke nægtes , i utaalmodige Øjeblikke kunde hun sige til sig selv at hvis hun var bleven Selskabsdame i Huset kunde hun have hævet en Løn . Men der var andre Fordele paa hendes Side der bandt , hun fik Lov at sy sit Tøj paa Fru Bruuns Symaskine , havde Adgang til hendes Telefon . Fru Bruun havde Radio , ofte sad de og hørte paa den om Aftenen , eller spillede Bezique , Fru Bruun lagde talløse Kabaler , og Kryds - og Tværs - Opgaver løste de sammen . Uden at Gudrun vidste af det var hun bleven indhyllet i det gamle Hjems Velvære . Men hun bevarede en Reserve , spartanske Vaner , som ikke vilde overgive sig . Der var noget i hendes Væsen Fru Bruun forgæves søgte at skaffe sig Adgang til . En Egenhed havde Gudrun , Fru Bruun kunde ikke formaa hende til at nyde noget hos hende , hun afslog at spise nogetsomhelst , vilde ikke blive til Middag , end ikke drikke Te . Fru Bruun hævdede at hun aldrig havde set hende tage Næring til sig og paastod tilsidst at hun overhovedet ikke gjorde det . Gudrun lo imødekommende , men blev ved sin Faste . Hun var virkelig sær paa det Punkt , regnede Maaltider til sit Privatliv , andre uvedkommende . Desuden hun vilde ikke indvikle sig mere ved at komme hos Fru Bruun end saadan som det stod , her satte hun Grænsen . Vagt , uden at hun gjorde sig Rede for det , stod hendes Selvfornægtelse maaske ogsaa i Sammenhæng med Andreas ildrøde spidse 22 Næse og den Mad hun havde haft den over . Fru Bruun var hver Gang lige forbavset , naar Gudrun sagde Nej Tak , endogsaa til Godter , hun fandt hende underlig . Jeg er nu underlig , var et Udtryk der kom ofte igen i hendes lange Samtaler , hvor Gudrun ikke sagde noget . Andrea var underlig . Der kunde saaledes optælles tre underlige Kvinder sammen paa et Sted , naar Gudrun var nede hos Fru Bruun . 16 III EN Kvart før 9 strømmer det unge Personale paa Cykle fra alle Bydele ind mod det indre København , Radier ind mod et Centrum , med Titusinder af Cykler paa hver . En Strøm gaar ind fra Nørrebrogade over Dronning Louises Bro med de høje Master ; man faar en Næsefuld Luft og et langt Udblik som paa en Bro over en Flod , Natteis ude paa Sortedamssø og Vildænder siddende med den kolde Svømmehud ovenpaa , Maager cirklende over Stenbalustraden ; Cyklestrømmen gaar som det løbende Baand paa en Seriefabrik , ad Frederiksborggade , forbi Grønttorvet , Geledder fem - seks Rækker dybe , Gaden ligefrem spærret som af passerende Sildestimer . En Mand fra Grønttorvet skal over Gaden med en Sæk Æbler paa Nakken og træder ud paa Fortovet , maa retirere igen , en Gang , to Gange , tre Gange , saa bliver der et Hul i Stimen , og han tager Chancen i Løb — og bliver kørt over , saa Æblerne triller ! Ned ad Vesterbrogade suser et Tog og bliver dæmmet op af rødt Lys foran Tværgaderne paa Passagen , hvor Frihedsstøtten knejser , med Raadhuspladsens Taarne bagved , og Damp slaar op fra Graven foran Banegaarden af et under Jorden rumlende Tog . Frederiksberggade sluger Cykliststrømmen som et Gab med en uimodstaaelig Tiltrækningskraft , og Toget fordeler sig ned ad Strøget , opsuges der som af en Tarm og finder hver sin Plads , i Butikkerne , oppe i Etagerne . Fra Kristianshavn , Sundbyerne , gaar et Tog ind over Knippelsbro og spreder sig som blæst i Vifteform ud mod Gaderne i den indre By , forbi Niels Juels Statue , en olympisk Støtte midt imellem den ormende Sporvognstrafik , med de fæstningsagtige Banker paa begge Sider , mod Kongens Nytorv , hvor en fanatisk Bronzedame rækker sig med en Fakkel fra Taget af en høj Forretningsbygning ; til venstre ind langs Kanalen med Kristiansborg Slot ovre paa den anden Side , Fisketorvet og Absalons Rytterstatue , med en Maage siddende øverst paa Hjelmen . Og nu toner Raadhusklokkerne , en faderlig Røst over Byen , Timeslag , Klokken er 9 . Som den sidste forsinkede Ende af en Slange smutter Cyklerne gennem Byen . Men Resten , hele Hæren , vel et Hundredtusinde Liv , er allerede fordelt paa Arbejdspladserne , oppe i Etagerne ; Skrivemaskinen klaprer og tikker , og en lille Klokke ringer hver Gang Linjen er ude , og Damen med et rask Tag skyder Slæden tilbage igen ; de unge Piger i Viktualiebutikerne lader den runde Kniv snurre og skærer Paalæg og tager Skiverne fra med røde kolde Fingre ; bag Diskene i Magasinerne staar Ekspeditricerne , Skilte for Velklædthed og Tække selv , som Døtrene i et Hjem . Og som et stort Hjem begynder København Dagens Arbejde . Allerede paa Gaderne er man som hjemme , med bart Haar , lange Dagligstuer , hvor man færdes selskabeligt paa Cykle . I Kontorer , paa Værksteder , i Butiker er man 25 hjemme , hos sig selv , een stor Familje , som har fordelt Byen mellem sig og driver den ordentligt , som et pænt Hus , saadan at alle udfylder en Plads , og alle faar det de skal bruge . Saadan et stort simpelt Hjem er København . I ingen anden By i Verden ses saa mange Cykler , og ingen andre Steder saa mange unge cyklende Kvinder , barhovedede , blonde , som om de var Døtre af en og samme Familje , næsten som om det kunde være det samme Individ man ser køre forbi Gang paa Gang . De har allesammen et Arbejde , sunde , fordringsløse unge Piger fra beskedne Hjem , som ikke er født til Lediggang . Deres Forældre er for en stor Del Arbejdere og Funktionærer , et bredt Befolkningslag i København , en eller to Generationer gammel , den Tilvækst der er tilflydt Befolkningen fra Landet . Rekrutteringen har fundet Sted i mange typiske Tilfælde ganske bogstaveligt , unge Bønderkarle der er kommen ind for at aftjene deres Værnepligt , og som siden med en god Soldaterbog som Introduktion er bleven hængende i Byen , som Politibetjente , Konduktører , smaa kommunale Bestillingsmænd . Deres Døtre bliver saa Københavnerinder og ses paa Cykle om Morgenen paa Vej til deres Arbejdssted , hele Rudler af dem og alle som støbt i en og samme Form , en Type hvor den landlige Oprindelse ikke er langt borte , men forædlet af Byen . * * * I Strømmen der gaar over Knippelsbro ind mod Byen kort før 9 befinder sig Gudrun Christensen . Hun har kørt Vejen utallige Gange og gør sig ikke Tanker ved hvad hun 26 ser , men den er i hendes Øjne , det er Part af hende , den nye , lange Bro med kun en Klap , den gamle med to og med Taarnoverbygningen husker hun endnu ; Vuet ud til begge Sider af Havnen , Damperne ved Kajen , Børsen , den lange røde Længe med Dragespiret ovenpaa , Trafiken som maler her fra flere Sider , den dundrende Bro , alt er Del af hende , og hun er Del deraf ; rask , med sikre Tag paa Pedalerne arbejder hun sig frem , fremadrettet , med Færdslen og Farvandet foran i Øjnene , som alle andre . Cykliststimen gaar som eet Legeme , følsom ; trykkes en af en Bil trykkes hele Stimen , en Nerve man har i Albuen , Funktion i Flok , Københavnerne har uddannet sig deri , til det er bleven en anden Natur . En cyklende Mandsperson træder sig op paa Siden af Gudrun , saa meget frem at han kan se hende ind i Ansigtet , ligesom naar man trænger sig frem foran en Bil for at se paa Køleren og Mærket , den store sunde Skikkelse set bagfra har tændt noget hos ham , han maa se hende i Ansigtet og holder sig ved Siden af hende , til han har set hvad han vil se . Hændte der Gudrun andet ? Hun søger ikke at undgaa ham , straffer ham ikke med vrede Øjne , hun har opøvet en Evne til at se hen over et Fænomen som ikke eksisterende , hun ryster Pagehaaret , i egne Tanker , blæser en Tjavs fra Munden og vedligeholder Opmærksomheden fremefter , de lange Laar gaar skiftevis op og ned under Kjolen , og Ryggen staar i en veldannet , smidig og stærk Kurve over Cyklen . Skønt hun ikke har taget Notits af Mandspersonen har hun dog set ham , det er en middelstor , ikke ung Herre , almindelig klædt , med Hornbriller og en lang mager Hage . 24 Lige som hun er for Enden af Knippelsbro og en Sporvogn kører ind paa den fra den modsatte Side , med en Vuggen i Skinnerne hvor Broen slutter , ser hun Konduktøren foran paa Sporvognen , en Linje 2 , en opragende ældre Mand , med Fløjene paa Vadmelskasketten ned over Ørene og en stor staalgraa Knebelsbart i det lange vejrbidte Ansigt , ryste Knytnæven , en Tamp af en Næve , imod hende , saadan som man , ment som et Kærtegn , truer et Barn med Knytnæven , og et stort Smil breder sig over hele Konduktørens Ansigt . Gudrun vinker mange Gange med Labben og smiler igen , idet de hastigt passerer hinanden i Færdslen , et kærligt Gensyn nappet i Flugten . Konduktøren er hendes Fader . Det hænder at hun møder ham paa Linjen , og saa er Dagen lys , med et Smil siddende paa Ansigtet længe efter cykler Gudrun videre . Hendes Kontor ligger nede i Amaliegadekvarteret . Paa Vejen gennem Holbergsgade kommer hun forbi en Port , i en af Ejendommene her paa højre Haand , som i og for sig ikke har nogensomhelst Interesse for hende , men ogsaa her smiler hun , sig selv uafvidende , og er rørt , hver Dag naar hun passerer forbi ; her paa dette Sted er hun bleven forlovet , eller begyndt at blive det . Og det er som om noget af Lykken er gaaet over paa det mørke triste Etagehus og den kolde Port , for her var noget godt begyndt for hende , et Møde hun havde haft . Det var gaaet saadan til : 27 IV DER holdt en Renovationsvogn udenfor Porten , de kendte Hestekøretøjer med en tagagtig Overdækning foroven af løse Skodder , og gerne en hel Del Skrammel hængt op bagpaa , gamle Juletræer , Skovle , Spande , lige til kasserede Chaiselonguer . Hestene stod og hang , en Renovationsmand løb med en tom Skraldekasse over Fortovet ind i Porten , og en anden kom inde fra Gaarden med en fuld , ligeledes i Løb , han rakte sig med den paa Skuldrene og tømte den op i Vognen , med et ekstra øvet Knik i Nakken , entrede op og traadte Indholdet ned i Læsset , Massevis af Papir og Affald , entrede ned igen og førte Nakken under den tomme Skraldespand for at løbe tilbage ind i Gaarden . Da saa Gudrun ham . Det var Manne ! Hun kendte ham øjeblikkeligt og sprang af Cyklen , kom trækkende hen til ham , ind i den fordærvede Atmosfære der stod omkring hele Køretøjet og Hestene , og som det lod Manne med , lige til at faa ondt af . Han var forfærdelig snavset , i et gammelt sølet Sæt Tøj , med en Sækkelærreds Klap paa den ene Skulder , og i et Par flækkede , udtraadte Sko . Men det var Manne , og han kendte paa Stedet Gudrun og gjorde Front imod hende , med hængende Arme og den kendte ranke Holdning , med Hovedet lidt bagover , han var saa høj i Brystet at Hagen næsten hvilede paa 29 det . Det var de samme smaa indeklemte klare Øjne og det drengede Smil , noget sorgløst , som næsten ikke var til at se paa ham , stiv som han var i Trækkene , ligesom lidt bulden i Ansigtet af Vejr og Vind . Han var meget solbrændt , Skægstubbene lysere end Huden . Under Øjnene havde han endnu et rosenrødt Spor paa hvert Kindben , som Børn undertiden har , og som nogle bevarer til de er voksne , et forsovet Udtryk , Babyen der saaes paa Manne endnu . Der var noget dansende over hans Bevægelser , skønt han var saa stor og bredskuldret . En Haarlok klæbede ham ned i Panden under den umulige Klat af en Sixpence han havde paa . Som altid var han tyk omkring Øjnene og med kruset Pande , tykhudet over Brynene , som om Tanken gjorde ham Vanskelighed , men oprejst , højbrystet og blid , Manne som han altid havde været . Bluselinningen i Halsen var knappet lidt til den ene Side med en Blikknap og strammede omkring den tykke runde Hals , en Søjle af en Hals , lige saa svær som hele Hovedet . De taltes kun ved ganske kort og i Hast , mens den anden Mand gjorde sig færdig inde i Gaarden , hyppede paa Hestene og drog videre til næste Port med Vognen . Det var mange Maaneder siden de havde set hinanden . Manne stod med sit lyse Udtryk , men faamælt , uden megen Tilbøjelighed for Talens Brug , saadan som han altid havde været , hul i Udtalen og uden at forme Ordene i Munden , som en Bugtaler . Han var øjensynlig glad for at træffe Gudrun , men berørt af saa lang Tids Adskillelse . Hvor er De henne nu ? spurgte han . Siger du De til mig ? sagde Gudrun og fik Øjnene fulde af Taarer . Buv , vuv ... sagde Manne . De aftalte at mødes næste Dag , som var en Søndag , paa samme Sted , og gaa en Tur sammen , Kl . 8 Morgen , og Manne sprang afsted efter Vognen , Hurtigløb , med et Kast af Fødderne under sig , som Gudrun kendte . Han skruede med Benene og fjedrede lidt udad i Knæene , naar han løb , det var som om han sparkede Jorden væk under sig , han vejede til og fløj i Luften som en Bøffel . Noget saa stærkt som Mannes Ende , naar han løb , kunde ikke tænkes . Han var bleven større og stærkere siden sidst hun saa ham , syntes hun . Men det var ogsaa , ja tænk , det var halvandet Aar siden nu ! I al den Tid havde han været Soldat og ligget uden for Byen , noget af Tiden , og de var kommen ud af det med at se hinanden , Forældrene var flyttet , hun havde haft meget at tænke paa , det ene med det andet . Men nu de havde truffet hinanden igen var det som om der overhovedet ingen Tid var gaaet siden sidst . * * * De havde kendt hinanden fra Børn , saa langt Gudrun kunde huske tilbage , var bleven opfostret i samme Gaard , midt i en Horde af andre Børn oppe fra Ejendommen med de mange Familjer i smaa Lejligheder , Arbejdere , Bestillingsmænd , hvorimellem de to Børns Forældre , Christensen , der var Sporvognskonduktør , og Evertsen , som arbejdede paa Holmen . 30 Noget i Sindelaget havde gjort at de to havde fundet hinanden , de lignede vist lidt hinanden , skønt de var meget forskellige , de var begge to store i Numret , og rolige , legelystne som andre Børn , men lod sig aldrig bringe ud over sig selv . Manne var en tyk , tilsyneladende sovende Dreng , men gik op i sindrige Lege , elskede at sysle med Ting mellem Hænderne og fik altid noget i Stand uden Midler , lange Panserskibe , gjort af et Bræt , med Propper , Spundser , som afgav skuffende Kanontaarne , Pinde og Sejlgarn , og Gudrun sad hos ham og rakte ham hvad han skulde bruge . Som smaa havde de trukket hinanden i Legevogn og fundet en fordybet Tilfredsstillelse i skiftevis at befordre hinanden ; da de blev større sad de paa Kælke sammen ned ad en Miniaturbakke paa Volden , men et forvovent Styrt hver Gang . Kælken var af Mannes egen Fabrik , en durabel Kælke , og naar der var Strid paa Toppen om at komme til , i en Sværm af Unger , og Gudrun blev puffet , havde Manne en Maade med at holde den ene Arm for , lidt bagud , og møde for Urostifterne , uden ellers at ænse dem , de kunde ikke komme udenom Armen , og i Ly af den besteg Gudrun Kælken , Manne satte sig op bagved , med et godt Greb om hende med Knæene , og ned gik det som ad et Hustag , en Snes Meter , til de havnede i en frossen Løvbunke ved Bakkens Fod og Hovedet nikkede dem ned i Maven , det var noget saa dejligt . Mannes Hænder havde en Varme som trængte hende gennem Ærmerne , naar han hankede op i hende , og ligesom lægede hende paa Armene . Han lugtede som Tykmælk . Naar de var sammen hvilede Mannes Øjne altid paa hende , som om de hørte hjemme der . 31 Barndommen var lang og fuld af smaa Glæder . Familjerne de hørte til sad i beskedne Stillinger , men var ikke fattige , havde aldrig manglet , den strengeste Tarvelighed var dem noget selvfølgeligt , de havde aldrig kendt anden Tilstand . Børnene skaffede sig deres Fornøjelser selv , i Gaarden , Hinkeleg og Spil opad Muren med en Bold , for Gudruns Vedkommende , og hendes Ryg kunde man kende paa lang Afstand , det var saadan en tilbagesvajet , smækker Ryg , som hængt op ved sig selv , Manne tømrede , tomme Pakkasser han havde bjerget og skilte ad , med en Haandfuld gode Søm og et Forraad af Brædder som Udbytte . Af fire gamle Barnevognshjul og et femte mindre han havde skaffet sig byggede han en Racerbil , med rigtigt Rat , sat i Forbindelse med Forhjulene med et Snoreværk ; Gudrun sad foran og styrede , og Manne var Motor , sad skævt bagpaa og stødte Bilen frem med det ene Ben . Naar han blev stor vilde han være Møllebygger . Eller ogsaa skulde det være noget med Bølgebrydere . Gudrun delte hans Tanker . Hun kunde aldrig siden glemme Manne at han havde taget hende med i Drengeleg . De føjtede meget omkring sammen i Gaardene paa Kristianshavn , ved Kanalerne og Pakhusene , mange Krinkelkroge , laante en Jolle nu og da og skvalpede omkring , kom i Berøring med al Slags grovkornet Mandkøn , som ellers ikke varede deres Mund , men som var artige naar hun var med Manne , han var allerede som Dreng af en saadan Størrelse at han gik ind som Ligemand selv mellem Voksne . Desuden han havde en tillidsfuld Maade at nærme sig alle Mennesker paa , som gik lige ind i dem , Manne havde kun Brødre , hvorhen han kom . 32 Lang er Barndommen , saa længe den varer , og pludselig saa kort , naar den er forbi . Gudrun kom ikke saa meget i Gaarden mere , da hun blev større , i den sidste Tid af Skoleaarene kunde der være længe mellem at de saaes . Efter Konfirmationen kom Manne i Lære , mens Gudrun blev ved at gaa i Skole og fik Realeksamen , ikke uden Ofre fra Forældrenes Side . Hun løb hurtigere op end han og blev Dame , mens han endnu var en stor kejtet Dreng , uagtet han var noget ældre . Som det ofte gaar Barndomskammerater , der kommer et Tidspunkt hvor Kønnet skiller dem . Gudrun fik en Plads , og Manne gik paa Værksted , Maskinarbejder ligesom Faderen , saaes som Sorteper og oliet i Ansigtet , med hvide Øjeæbler , var om Aftenen paa teknisk Skole ; de saaes kun Søndage , ofte med mange imellem . Men der havde aldrig været noget udestaaende imellem dem . Det sidste Gudrun vidste om Manne var at han var bleven udlært og straks derefter Soldat ude i Høveltelejren . Hun havde ikke engang nogensinde set ham i Trøjen . Og derefter var han i længere Tid forsvunden fra hendes Synskreds , til han nu pludselig dukkede op som Renovationskusk . Hvordan det hang sammen skulde hun faa at vide næste Morgen . Hun tænkte ikke paa andet hele Dagen . 33 V GUDRUN var først paa Pletten ved Stævnemødet , mod almindelig Antagelse , men ikke mange Minutter efter dukkede Manne op , hun saa ham paa Frastand nærme sig hurtigt , med den ham ejendommelige , paa samme Tid stive og hoppende Gang , med et lille Slyng af Fødderne under sig , og højt hævet Hoved , det sorgløseste Menneske . Han var jo nu en helt anden Mand , med rundpuldet Hat paa Hovedet og i et blaat Jakkesæt , som en Sømand paa Landjorden at se til , vejrbidt og blussende i Ansigtet , sæbeskuret og med en kraftig Blessure paa Hagen efter Barberingen , tyk omkring Øjnene og blid . Det blaa Sæt var han vokset fra i nogen Grad , kunde ikke have Brystkassen i det , Jakken slog en Mængde Rynker ved Armhulerne , og Haandleddene stak et godt Stykke ud af Ærmerne . Han var med Handsker ! Og hvilket Par Handsker ! Paa belevneste Maade vilde Manne drage højre Haands Handske af , da de skulde sige Goddag til hinanden , uagtet han vistnok først for faa Minutter siden havde faaet arbejdet dem paa . Behold Handsken paa ! udbrød Gudrun , en lille Spøg af hende . Uskyldig beholder Manne Handsken paa , siden det er det rigtige , og giver Haand . De staar lidt og ser paa hinanden . Kan man købe saa stort et Numer Handsker ? spørger Gudrun med et Sideblik , Øjnene i Øjekrogen , og et vel bevaret Udtryk om Munden . Nej , det kan man ikke , oplyser Manne redebon . De er syet ekstra , paa Bestilling . Det er Politihandsker . Jeg er kommen til dem gennem et Bekendtskab . Nu maa Gudrun le . Lykkelig ler Manne med , er aabenbart slumpet til at sige noget morsomt ! Det befrier ham for en Nervøsitet , der har siddet ham i Kværken . Gudrun har næsten taget Mælet fra ham , saadan som hun staar der paa Fortovet , i bar Figur , med en lille Lærredshat paa Hovedet . Hun er i den fineste blaa Kjole , Prinsesseform , mest sandsynlig , hun blænder ham som et Syn og faar det til at løbe lidt rundt for ham . Gudrun er jo bleven optaget i Verden i de senere Aar , hvor de ikke har set hinanden ret meget . Og med ham er det gaaet den modsatte Vej . Kjolen var en simpel Vaskekjole , som Gudrun selv havde syet . Men unægtelig , det var hende der stak i den , og hun kunde nok tage Vejret fra en . Det var i August , en solet stille Morgen , med høj skyfri Himmel , en rigtig Feriedag . I den graa søndagsøde Gade , hvor de stod i Skyggen af Husene , virkede Gudrun og hendes Kjole som et Stykke af Himlen der var faldet ned . Hendes Øjne var af en lignende Farve som Kjolen , blegblaa , med megen Hvide om , store aabne Øjne . Hun var hvid og blaa som Himlen og Sundet og Skyerne paa en Sommerdag . En stor sund Kvinde i lyse Klæder er altid et Under , Kontrasten mellem det lette tynde Stof og de fulde Former , et 36 vægtigt ungt Liv , som klædt i Luft og Farve . Og idag var der noget særligt over Gudrun , en Lysen , som der er nogle Gange i en Kvindes Liv , paa Skæbnedage , alle Livsaander var tilstede i hende , aldrig havde hun været gladere end idag . Fra sin Kjole tog hun en Blomst og satte den i Mannes Knaphul , og han stod ret op og ned med Armene ud fra sig og Hagen ned i Kravetøjet og lod det ske , forsigtigt stønnende . De saa sig om , med udvidede Øjne , Dagen laa for dem , hvad skulde de nu bruge den til ? Gaderne laa mennesketomme , oppe i Retning af Kongens Nytorv lød Hornmusik , et eller andet marcherende Korps , et Par Spejdere cyklede forbi med fuld Oppakning . Alverden vilde tage i Skoven saadan en Dag . Det var ikke det de vilde , snarere vilde de hen et Sted hvor der ikke var Mennesker , ud af Byen , men i en anden Retning . Foreløbig begyndte de at gaa og tog Vejen ned langs Havnen forbi Tøjhuset og videre ud ad Kalvebod Brygge . Efter en lang , lang Tur endte de helt ude i Sydhavnen . Og Gudrun havde jo saa Manne i Forhør . Historien var ikke lang . Han var arbejdsløs og havde været det lige siden han kom hjem fra Soldatertjenesten for et Aar siden . Paa Burmeister & Wain var der ikke mere Arbejde for ham , og han havde forgæves søgt andetsteds i Maaneder , uden at kunne faa noget at bestille . Han havde hævet en lille Arbejdsløshedsunderstøttelse , som hans Moder havde faaet for at huse ham , men det havde heller ikke kunnet blive ved at gaa , Faderen taalte ikke at se ham , og selv kunde han ikke holde ud at gaa ledig , saa havde han taget det Job ved 37 Renovationen . Han var ikke fast ansat , det kunde man ikke saadan blive , men som det var maatte det endda siges at han havde været heldig . I hans Fag var der slet ingen Udsigt for ham . Trods Mannes ranke Holdning og naturligt lyse Sind gjorde han et modløst Indtryk , efterhaanden som Historien blev pillet ud af ham , man skulde kende ham for at forstaa de faa Ord der blev til i hans Mund , og som han stødte ud , buv , vuv ! Hvad var der at tale om ? De smaa lyse Øjne løb Horisonten rundt , flyttede sig op og ned , et mekanisk Udtryk for Søgen , men uden Haab . Der var lukket for ham . Manne presser Munden sammen , en allerede gammelagtig Resignation , der staar i en travrig Modsætning til de unge , endnu drengede Træk . Det skærer Gudrun i Hjertet . Og efter at alting er fortalt sukker og tier de begge to . Men de kan ikke blive ved at se sort , Dagen er for god til det . Som de unge Væsner de er optages de af alt hvad de ser . Himlen hvælver sig saa stor og blaa ud over Kalvebodstrand , Rummet aabent den Vej , med den lave Sø , som fortoner sig over i Himlen , med Røgspor ude hvor Dampere gaar , vindstille blaanende Strøg paa Vandet med omvendte Spejlbilleder af Skyerne i . En Flyver gaar ned ude over Kastrup i en lang Glideflugt , krænger over i Solskinnet med et blankt Refleks , og de hører den langtrukne metalliske Summen som af en stor Bi i Himlen . Bag dem ligger Byen , med et udstrakt , lige højt Massiv , alle de fireetages Gader , og oven over det Taarne og Spir i Soldisen , de kendte Mærkepæle , et Guldpunkt svævende inde hvor de ved Kristiansborgs Slotsspir er , 38 Raadhustaarnets opragende Tag som en firkantet tilspidset Griffel . Foran rækker Forstæder og Fabriker sig ud fra Byen med lange Fangarme , Ørstedsværkets fire Skorstene som en Oceandampers Profil inde paa Land , høje murede Fabriksskorstene af lys Tegl med Jernbaand om lige til Toppen , rygende ogsaa om Søndagene , nogle med en svovlet , ondartet Røg . Lavt strækker sig lange Marker og Smaahaver med mange Dannebrogsflag over , som en Skov af Valmuer , det er Kolonihaver inde paa Grænsen af By og Land . Sporvogne trækker som en Søm gennem de lange yderste Færdselsaarer , hvor Skure og Oplagspladser bag Plankeværker danner den foreløbige Bebyggelse , Hundestutterier , Tomter , overgroet med højt Ukrudt , hvor gamle Omnibusser og Vrag af Lastbiler staar midt ude i , den flossede , af Vejret mærkede Udkant af en stor By , paa Grænsen ud mod Søen . I en lavvandet Vig indenfor Havnen finder Manne et gammelt Taarn af en Muddermaskine , sat paa Grund der , med hele Spandetrækket og Overbygningen , Maskiner og Flydeprammen underneden , urørt , men forladt , krænget halvt over og opædt af Rust , Skæret paa Spandene ræverødt , og Manne ryster paa Hovedet , berørt i et Husbondinstinkt , over at Værdier og brugelige Ting her ligefrem raadner ned , hvordan Sammenhængen saa er . Over nogle store Sten og ved Hjælp af noget Skrammel der er aflæsset her , en gammel Sofa , som han kaster i Vandet , der er tykt af Tang , entrer Manne ud paa Vraget , trods Advarsler fra Gudruns Side , og kravler temmelig længe omkring derude , er oppe i Overbygningen , og besigtiger længe Maskinen . Han kommer tilbage med ikke lidt Rust paa det blaa Tøj og faar Skænd , 39 siger ikke noget , men bærer Ting han har mærket sig skrevet i et lukket Minespil , alvorlige Ting , Sagkundskab , hvorom han bevarer Tavshed . Manne kunde godt tænke sig at arbejde paa en Muddermaskine . Den bringer da et Resultat op , og det er Liv paa Søen . Men at den kostbare Maskine nu ligger her og bliver til Ingenting , ikke engang kan bringes i Værdi som gammelt Jern , som Spøgelset af en Virksomhed , det forstaar Manne paa sin Maade som Grunden til at han er ledig , selve Arbejdet der smuldrer hen , hvor det saa er det er galt . Herinde i Sydhavnen var det de byggede et Skib af Cement , det kom aldrig paa Vandet , blev opgivet inden det var færdigt , han havde som Dreng sammen med andre Drenge gaaet paa Æventyrfærd i det , en Grav af Jernbeton . Noget var nu gaaet i Stykker her . Og Manne sukker , grunder over Ting der er for dybe for ham . De naaede helt ud til det yderste af Havneomraadet , der hvor Fordfabrikerne ligger . Herfra skyder sig en lang Dæmning ud i Farvandet til en Sluse , hvor en Vindmotor tegner et Kors i Disen mellem Luft og Vand , og stensatte Moler indrammer Farvandet , ikke bredere end at der lige er Plads til en gruset Fodsti ovenpaa . Herude , paa Midten af en af dem , satte de sig og var fuldstændig ene her , ikke et Menneske at øjne til nogen af Siderne , saa langt Øjet rakte . En Busk havde slaaet Rod i Stensætningen , lige nedenfor laa Vandet , solbeskinnet , med et Dobbeltspil af Overfladen og den lave , stenede Bund , det Kogleri Vand udøver paa Øjet . Det var en kunstig Strandbred , men de var kommen til Søen , den lugtede salt . Nærved over det solede Vandspejl 40 roede en Terne i Luften , hvid som Ild , og spejdede ned , Giv , sagde den , de hørte den spæde , vilde Fuglelyd med Mellemrum oppe i Luften som Formiddagens og Ensomhedens Røst , en Enetale i Naturen , og de to Menneskebørn følte at de var naaet hen hvor noget i dem havde trukket , bort fra Byen , og ud til hvor det hele var begyndt . Aa , de tænkte vel ikke netop saadan , men det var i dem , noget gammelt og glemt , som Fugleskriget ved en Kyst kalder paa . Her er man kommen fra , der lugter af de første Ting her . Ikke uden Grund drager man sine Sko af , naar man staar ved Stranden . De to unge Folk gjorde det , de havde gaaet langt paa Brosten og var varme . Først dyppede de Fødderne , og da Vandet var lifligt blev de enige om at bade . Busken der groede her var forblæst og krøllet i Løvet , bag den kunde Gudrun klæde sig af , og Manne kunde gaa et Stykke afvejen og gaa i Vandet for sig selv . Badedragter havde de jo ikke tænkt paa . Manne gik et bravt langt Stykke tilside , smed Klæderne og vadede ud , gled paa de runde slimede Sten og stødte en Taa , svor , Vandet var lavt , han maatte et Stykke ud , inden han kunde kaste sig ned og tage Dukkerten . Han baskede udad paa Ryggen , tærskede Vand op med Fødderne som Skruen paa en Damper og snappede vældigt efter Vejret , vendte sig saa og svømmede ud med lange rolige Tag . Inde ved Molen var Gudrun i Færd med at vade ud , han skimtede gennem Draaber og Regnbuer noget lyserødt , firføddet , det var Gudrun der maatte have Hænderne ned mellem Stenene ogsaa for at klare sig ud over dem . Hun forsvandt i et Brus af Vand , svømmede ud , og de laa med Hovedet over 41 Vandet i en Afstand fra hinanden , Gudrun rakte en bar Arm ud af Vandet og vinkede til ham , smed Vandet af Haaret med et Kast af Hovedet . Vandet var dejligt , lunt i Overfladen , men koldere længere nede , de raabte til hinanden , stønnede kvæget , og Manne gik paa Hovedet i Dybet med Fødderne ovenud , dykkede og rodede op i Vandet som en Hval . Han gik først i Land og begyndte at klæde sig paa , mens Gudruns Hoved med det vaade Haar endnu saaes som et Havfruhoved ude over Vandspejlet . Manne havde faaet Skjorte og Bukser paa og satte sig og snørede sine Støvler . Da han rejste sig saa han at Gudrun var kommen længere ind mod Land , men endnu holdt sig neddykket med kun Hovedet ovenover , og samtidigt bemærkede han en Mand som stod paa Molen lige for Busken , hvor Gudrun var gaaet ud , lænet til en Cykle . Han maatte være kommen cyklende paa Fodstien ovre fra den anden Side i Retning af Kongens Enghave . Gudrun kunde aabenbart ikke komme ind , saalænge Manden stod der . Manne gik rask derhen , Manden vendte Hovedet , da han ' kom , vendte det fra ham igen og blev ved at se ud paa Gudruns Hoved i Vandet . Aa , kør lidt tilside , sagde Manne venskabeligt . Hun kan jo ikke komme ind . Manden drejede sig langsomt og afsøgte Manne med Øjnene , flygtigt op og ned . Det var en stor grov Fyr med raa Øjne . Er det din Pige ? spurgte han . Tag nu og gaa , sagde Manne . 35 Stadig med et koldt Ansigt lagde Manden Cyklen ned paa Skraaningen , saa paa Gudruns Par smaa Klædningsstykker hun havde efterladt ved Busken . Nu gaar du , sagde Manne og lagde Haand paa ham , tog ham i Armen for at flytte ham . Som et Lyn langede Manden ud efter Ansigtet , Manne stod bagover paa Hælene , lige netop saa meget at Knytnæven suste forbi hans Næsetip . Det var et Venstresving , og Manne var øjeblikkelig klar over at han havde en farlig Modstander for sig her , en som vidste hvad han gjorde . Det var gaaet gennem Mannes Hoved at det kunde være en Funktionær , eller Opsynsmand , herude , og at man ikke havde Lov til at komme paa Molerne . Hvem det saa var , det var en Sværvægter . Manne havde instinktmæssigt sin Strategi færdig , han kom ikke op med Hænderne eller indtog Dækstilling , Manden der , som var en Voldsmand , behøvede ikke at vide at han havde noget at vogte sig for . Tværtimod , han lod Armene hænge og fingerede nogle Bevægelser , som om han bare vilde vade ind og vælte Manden . Det haglede med Næveslag over ham , ilde mente , haarde Træffere , han tog dem i Hovedet , dukkede og nikkede , akkurat saa meget at han fik dem oven i Skallen , men trak Hagen ind og varede sig for at faa noget ind under Ørene . Den andens bare Knoer ramte ham som Jern , saa det sang i Hjernen paa ham . Imidlertid var Mannes Lejlighed modnet . Angriberen , som bare tænkte paa at slaa ham ud , havde aabnet sig op og stod med hele Fagaden til , Manne skiftede Fod , og idet han gik ind med hele sin Vægt og samtidigt skruede sig i Kroppen rammede han Højrehaanden , fikseret i Albuen , og fra neden , op i Ribbenene paa Plage - aanden . Slaget traf ham under Hjertet som Sparket af 43 en Hest og ligefrem løftede ham fra Fodfæstet , han knækkede over i Midten , var i Luften et Stykke , inden han styrtede i hele sin Længde og skred som en Sæk langt hen ad det skarpe Grus paa Gangstien . Høh , brølede han , efter at have ligget stille en Stund , da Vejret vendte tilbage i ham . Han kunde ikke rejse sig . Manne slog en Næve i Nakken paa ham og hejsede ham op , stillede ham paa Benene , de eksede under ham , han stod blaa , med Øjnene traadt ud af Hovedet , Manne holdt ved ham , til han kunde staa alene . Saa stablede han ham hans Hat paa Hovedet , fiskede Cyklen op og gav ham Styret i Haanden , Manden tog den og begyndte ravende at gaa , krydsede ud og ind paa Stien , sammensunken i Ryggen , øjensynlig endnu meget syg . Da han var kommen et Stykke hen satte han sig op paa Cyklen , uden at vende sig , gjorde nogle Slag paa Gruset og kørte bort samme Vej han var kommen . Han er kureret nu , tænkte Manne . Uden at skænke ham flere Tanker vendte Manne sig om mod Stranden . Der saa han Gudrun . Hun var kommen saa langt ind at hun stod til Anklerne i Vand , ganske tæt ved , med hele Forsiden til , simpelt op og ned , uden at tænke paa sig selv , da Manne saa hende , kun optaget af ham . Han havde ikke straffet Synderen , der generede Gudrun , for selv at genere hende , han gjorde omkring og fjernede sig , gik tilbage til sine Klæder og iførte sig Resten af dem . Han satte sig paa Skraaningen og samlede sig . Var han ikke bleven slaaet ud af Voldsmanden før , saa havde Synet af Gudrun været lige ved det . Det havde slaaet ham som noget næsten overnaturligt , den Aabenbaring der havde vist 44 sig for ham , Sø og Solskin og et Fruentimmer , hendes Majestæt Kvinden , et mægtigt hedensk Væsen , med Gudruns Træk . Langsomt fortog en Svimmelhed sig , og han begyndte at sanse , Han smagte salt i Munden , og det bankede ham i Overlæben , han havde da faaet den slaaet mod Tænderne og blødte i Munden . Læben føltes tung , den vilde hovne op nu naturligvis . Gudrun kom og satte sig hastigt hos ham , fuldt paaklædt , med vaadt , klæbende Haar , hun bøjede sig frem og saa ængstet paa ham . Slog han dig haardt ? Jeg slog ham haardt , udstødte Manne , endnu i nogen Affekt , og spyttede Blod ud paa Jorden . Han fnøs : Mage til Dempsey ! Fordi man er stærk , og tror man har med et Faar at gøre , saa skal man være modig og ødelægge en man tror man kan magte ! Saa skulde det være Legeværk , og jeg slaaes ud ! Pfui ! Og Manne spyttede Blod igen , langt ud i Søen . Der gaar for mange omkring og tror de er stærke , fordi de har staaet et Par Omgange i en Bokseklub , ytrede han . Gud ved hvordan hans Knoer ser ud nu ? Manne saa paa sine egne , de fejlede Ingenting . Derfor slog jeg ham paa Bælgen . Saa kan man beholde Hænderne hele , med mindre man rammer Knapperne . Jeg troede sgu han tævede mig med et Nøgleknippe oven i Knolden . Føl ! Han førte Gudruns Haand op i sit Haar . Der havde rejst sig Knuder i Hovedbunden saa store som Nødder . 42 Ts , ts ! sagde Gudrun . Mannes uvante Veltalenhed ebbede ud , efter at Heden havde lagt sig , og lidt efter spøgte de over Mannes ophovnede Mund , der fik ham til at se ud som en Baby der har tudet . Gudrun maatte le hver Gang hun kom til at se paa Manne , syntes det var Synd for ham , men maatte le . Hun saa ømt paa ham , med vaade Øjne . Godt at han ikke kom noget til , sagde hun , og blev stiv i Ansigtet ved Tanken om hvad hun havde set , de to gale Mænd der pludselig var fløjet i Slagsmaal med hinanden som en Hvirvelvind , og den bratte Afslutning , der saa ud som om Manne slog den Fremmede midt over . Hun græd lidt og bad Manne passe bedre paa sig selv en anden Gang . Hvis han nu virkelig havde tilføjet Overtræderen alvorlig Skade kunde han jo være kommen i Ulykke for det og være bleven straffet . Buv , vuv , sagde Manne . * * * Inde paa Markerne i Nærheden af Stranden , som var bleven til ved Opfyldning og endnu ikke bebygget , groede der meterhøjt med Ukrudt og vilde Blomster , en Steppe - og Strandflora , som kommer igen i Københavns Omegn , hvor Arealer og Tomter henligger ubenyttede , Bynke og Malurt og Burre , et Flor af Rølliker , vild Kommen , høje Tidsler og Skræpper , frodige i Væksten og med et Præg af den nære salte Strand , dygtigt støvede ogsaa og med Kulstøv paa fra Færdselsaarerne i Nærheden og Fabrikerne omkring Havnen . 45 Bunden er Fyld mudret op fra Stranden og Affald kørt ud inde fra Byen , forvitret sammen til Muld og med rustne Ting stikkende op , gammelt emailleret Bliktøj , Konservesdaaser og Madrasspiraler , forrustet i Søluften og begravet af et Vildnis . Murbrokker og Kalk i Bunden nærer Rødderne , Ukrudtet faar en forbavsende Størrelse , en hel Urskov , hvor Edderkopper spinder deres sejge Spind og skjuler sig i den vilde Gulerods indadbøjede Skærme ; støvgraa Myg lurer i Græsjunglen , og et og andet stribet Sneglehus sidder fastklæbet paa Burrens filtgraa Stængler . Lærken ruger her , i dybeste Stilhed , ikke tyve Meter fra en stor Automobilfabrik , og Bier afsøger Blomsterne , med en kort Stump Vingesurren fra den ene til den anden . Her ind i Ukrudtskoven begav Gudrun og Manne sig og satte sig midt inde i Marken paa et Sted hvor der var nedad for Fødderne og rent Græs at sidde paa . Udefra kunde et Par Hoveder ses , almindeligt paa en Søndag udenfor Byen , hvor unge Folk søger et Sted hen for sig selv og gemmer sig for Verden , uden at der rigtig er nok til at skjule dem . Selv kunde de se over Væksterne til alle Sider , følte sig i Skoven og havde ikke flere Ønsker end at sidde sammen her . Gudrun kæmmer sit Haar og tørrer det i Solen , hun er endnu lidt blaa paa Munden efter Badet , spejler sig indeni Laaget paa sin Haandtaske ; Manne lægger den prægtige rundpuldede Hat fra sig paa Græsset og gør sig det hjemme . Gudrun faar et Bolsche igen , det tredje eller fjerde hun har faaet paa Udflugten . En Skik fra da de var Børn havde Manne bevaret ganske uforandret , uventet og fra Siden af at stikke et Bolsche i Munden paa Gudrun , med vellykket Virk - ning , det har gentaget sig nogle Gange , nu kommer 47 Posen frem igen . Tak , synger Gudrun . Men denne Gang skal hun beholde hele Posen . Vil du ikke gemme den ? spørger Gudrun , med en Skalk i Øjet . Ikke noget at gemme , Nuk , erklærer Manne . Og det var ikke nogen større Pose heller . Nuk hed Gudrun i Gaarden i sin Tid , et Navn hun havde givet sig selv , da hun endnu ikke kunde tale rent , hun havde aldrig heddet andet som Barn . Nu kaldte Manne hende det igen , et godt Tegn paa at alting var som det altid havde været . Gudrun takkede for Posen , men Manne slog det hen , vilde ikke høre mere . Selv var han ikke for Bolscher . Derimod tændte han sig en Cigaret , som han pillede ud af en sennepsgul , tynd Pakke , trukken i en Automat , og Bunden af hvad der kan købes af Virginia . Han tændte den med en uforlignelig Sorgløshed , strakte den frem for sig i stiv Arm og smed Røgen mod Himlen , den steg som en Offerrøg op over Hovedet paa dem , Fredens og Vindstillets Tegn . Gudrun saa paa hans Haand , hvori Cigaretten blev til saadan en lille Ting . Det var ikke nogen plump Haand , ikke engang overstor , men det var Haand alt hvad der var , tykke , veldannede Fingre , omtrent lige brede alle fire . Haandbagen havde endnu noget af det bløde Udtryk den havde haft da han var Dreng og havde Smilehuller paa Knoerne , der hvor Haandbagen og Fingrene støder til hinanden . Men de stærke Fingre stod allerede sammen som en Klo , hærdede i en Stil - ling , af at tage paa tungt Værktøj og haarde Ting , 48 Neglene var stødte og nedgroede , Tommelfingren med en hornet Vulst paa Indersiden , Skrammer og Ar viste at Manne havde haft baade det ene og det andet Sammenstød siden han var bleven voksen . Det bare Hoved , hvor Haaret stod paa alle Ledder , en Bevoksning Manne ikke lod til at vide af , det var sortagtigt og fint , som Muldvarpeskind , Panden som var benhvid under Haaret , hvor han havde haft Kasket paa og den ikke var bleven solbrændt , som Resten af Ansigtet , med den tykke Hud der laa i Grublerynker over Brynene , Mannes Hoved , han var jo køn , og han blev sig selv lig , men uden Mærker var han ikke gaaet gennem Tilværelsen , og hvor gammel var han , omkring 20 Aar ! Noget vist af jaget var over ham , noget af Vagabonden , skønt han var den støtteste Fyr , det var Usikkerheden , tvungen Lediggang i Perioder , og manglende Fremtidsudsigter , der allerede havde indgravet sin Skrift i de ellers saa angerløse og uerfarne Træk . Hans Øjne havde faaet noget søgende , omkringvandrende , de løb Synskredsen rundt , Havnen med de opragende sorte Kraner og Løbebroer , smaa Kabiner med en Rude i øverst paa Kranerne , her stod Føreren og gav Kraft naar der lossedes og den svære Grabbe svang ud og ind i sit Staalkabel ; et Øjeblik dvæler hans Tanke ved om dèr skulde være noget at gøre . En stor Amerikabaad ligger op til Kajen udenfor et Pakhus med Montana i Kæmpebogstaver udenpaa , og han gaar paa Rejse med den , men er allerede hjemme igen , forgæves har han søgt Plads i Skibene , der er ikke noget for ham der . Automobilfabrikerne ? Lige for ligger Fords store Samle - værksteder med Udstillingsvinduerne ud til Vejen , han 49 har staaet i Køen der , ingen Haab . Arbejdet hviler i Havnen . I Søndagsstilheden høres med Mellemrum en lille Melodistump fra en Fugl i Nærheden , en Gulspurv som sidder paa Toppen af en Skræppe i Ukrudtskoven og holder Udkig , det er som om den vil gøre dem Selskab og lader sig høre en Gang imellem , den samme lille ensomme Visestump , som siger at Dagen er god . Overalt Solskin , en blændet Himmel ude over Søen , og stillestaaende Varme , højsommerligt , men med en Anelse af Sensommer i . Der var noget sent i Lyset , Blomsterne havde haft deres bedste Tid , mange af dem i Frø . Sommeren havde været lang , endnu dvælede den , men lavede til Høst . Falder der en Skygge deraf paa de to unge Folk derude i Græsset ? Af og til høres en fjern Torden , ligesom under Jordranden , saa langt borte at den kommer til Øret som et Slag , og ovre ad Sverige til staar en Sky som er sorteblaa i Roden , de har Tordenvejr derovre . Formiddagen lider , uden Ur kan de mærke at det lakker mod Middag . De har haft en rolig Stund her , ogsaa den maa faa Ende . Men inden de bryder op kommer det til en alvorlig Samtale mellem de to . Gudrun har spurgt Manne ud og faaet fuld Rede paa alle hans Forhold . Det er altsaa et eller andet tilfældigt , og ellers Arbejdsløshed med ham , som med saa mange andre . Jamen naar der ikke er noget for dig at gøre i dit Fag , kan du saa ikke gaa over i en anden Profession , begynde forfra paa noget ? spørger Gudrun . Du har da Tiden for dig endnu . Der er saa meget man kunde blive , siger Manne besværet , en Gang for alle knækket , hvad Muligheder angaar . Men 50 det koster noget altsammen . Jeg kunde f . Eks . godt blive Bokser , som du maaske saa . Der er bleven tjent Formuer paa det , i Amerika , ogsaa herhjemme kan der gøres noget . Men saa skal man startes af en Klub . Jeg har ikke engang kunnet betale mit Kontingent i de sidste Aar . Gudrun var ikke ked af at der stillede sig Vanskeligheder i Vejen for Manne med at blive professionel Bokser , heller ikke da han talte om at han kunde blive Cyklist og Seksdagesrytter , men naturligvis ikke havde Raad til at anskaffe de nødvendige Maskiner . Hun behøvede altsaa ikke at ytre sig her . Maaske kunde jeg blive Politibetjent , mente Manne . Du har da Handskerne , lod Gudrun falde . Ja , det har jeg , sagde Manne lyst , som om det var en vigtig Begyndelse . Fra Soldatertjenesten er der mange der rykker lige ind i Politiet , men man skal helst have gaaet paa Befalingsmandsskolen . Saa længe jeg er ved Renovationen har jeg ikke haft Tid til at rende om det . Nej , det var just det . Gudrun saa Faren . Kunde du ikke tænke dig at læse ? spurgte Gudrun . Hvordan mener du ? Ja , studere noget . De rigtige Stillinger faar man jo ikke uden at have lært noget . Du mener blive Maskinist ? sagde Manne og blev opmærksom . Er du ikke det ? Jeg er Maskinarbejder . Til Maskinist skal der en Eksamen . Saa kan man blive Lokomotivfører eller Maskinmester paa et Skib , hvis der da ellers er en Plads at faa . 46 Søen interesserede ikke Gudrun , hvad Mannes Fremtid angik . Hvad forstaar du dig mest paa ? spurgte hun . Er det bare at passe Maskiner ? Kan du ikke tegne dem ? Manne saa op , med et lille klogt Øje , ligesom en Elefant . Der var jo nok gaaet nogle Storme over ham , men indvendigt syntes der at dæmre et Lys . Ja , jeg har jo arbejdet mest i Skibe , nittet og svejset , Dunderarbejde . Men jeg kunde godt tegne et Skib . Du gik paa teknisk Skole . Hvad var du god til der ? Jeg var god til Beregning . Saa skulde du jo være Ingeniør . Mig Ingeniør ... For Mannes indre Øje dannede sig Billedet af den almægtige Mand , gerne med kostbare Snørestøvler langt op ad Benene , som indfandt sig paa Værftet , med blaa Tegninger i Haanden og en selvfølgelig rolig Myndighed , Kontorerne , de lange Borde hvor Assistenterne tegnede , og det Allerhelligste indenfor med en Glasdør , hvor Ingeniører holdt til . Han rystede sagte paa Hovedet . For at blive Ingeniør skal man først have Realeksamen eller Studentereksamen , og saa er det fire - fem Aar paa polyteknisk Læreanstalt . Hvordan skulde det gaa til ? Jeg er for gammel til det ogsaa . Naar du ikke bruger din Tid til noget alligevel . Du kan jo lige saa godt læse som gaa ledig . Hvad skulde jeg leve af saa længe ? Og det koster da ogsaa noget at læse . Skulde jeg sidde paa Skolebænk igen ? Jeg kunde ikke være der . 51 Der er da noget der hedder Kursus , sagde Gudrun , og nu gik Næseborene paa hende af Energi . Jeg gaar selv paa et Kursus . Man faar begynde fra en Ende af . Manne rystede paa Hovedet og saa anstrengt ud . Det var haardt at blive stillet foran en straalende Udsigt , som var en fuldkommen forbudt . Du snakker , sagde han temmelig kort . Hvor skulde jeg faa Pengene fra ? Hvor meget skulde du bruge om Maaneden for at leve og have hele din Tid til Raadighed ? spurgte Gudrun . Uvillig gik Manne med til et Overslag , og de drøftede den Side af Sagen grundigt igennem . Hans Fornødenheder var jo latterligt smaa , selv i Gudruns Øjne , som havde haarde Vaner . De var var af samme Oprindelse , et ubemidlet Hjem , men ordentlige Forestillinger . For Tiden logerede han i et Kolonihavehus , som stod tomt , og som han havde faaet Lov til at benytte . Saa var der Kosten , hvor han havde sin egen Biks , ligesom Gudrun , og ikke ofrede meget paa sig , og Udgifter til noget paa Raden ; det kunde nogenlunde regnes ud og var ikke store Summer . Spørgsmaalet var hvad Kursus og Bøger kostede , og det lovede Gudrun at skaffe sig Underretning om . Men hvorfra skulde Pengene komme , selv om det kun drejede sig om en relativt ringe fast Sum om Maaneden ? Hvis jeg nu kunde skaffe dig en Kassekredit ? sagde Gudrun og saa ham i Øjnene , som du kunde betale tilbage naar du havde faaet Eksamen og en Stilling , vilde du saa give dig ind paa det og holde ud , til du var færdig ? Manne havde aldrig set en Kassekredit . 52 Ja , Gudrun var bankkyndig , havde med den Slags at gøre paa sit Kontor . En Kassekredit vilde for Mannes Vedkommende ikke sige andet end at han hævede den og den Sum om Maaneden i Banken , hvor Gudrun var kendt . Dertil skulde der en Kaution , og den mente hun hun kunde skaffe paa sit Ansvar , gennem to tilstrækkeligt gode Navne hun kendte , hendes Principal , Grosserer Hollund , og Fru Bruun , den Dame hun boede hos , Papirerne skulde hun nok ordne , Manne behøvede ikke engang at se dem . Manne havde Betænkeligheder . Hvad var det for Folk , kom han ikke i Afhængighed af dem ? Det er en ren formel Sag , sagde Gudrun . Alt beror her paa dig selv , om du tror du er god for Laanet og kan faa en Stilling ud af det og betale det tilbage igen . Det kræver nogle Renter , du kommer ikke til at skylde Nogen noget . Tror du jeg kan lære noget , Nuk ? spurgte Manne og saa op med et næsten gammelt Udtryk . Gudrun fik et Stik i Hjertet , hun selv var i Tvivl . Der var kommen noget bedøvet over ham , han som havde været saa klarhovedet da han var Dreng , som om Vejr og Vind og Modgang havde faret for haardt frem imod ham . Du kan da prøve det , sagde hun og saa alvorligt paa ham . Det kommer an paa om du vil . Jeg kan vist ogsaa læse noget med dig og høre dig , i Begyndelsen . Hvordan har alle de andre lært noget ? De er da ikke begyndt med at have Eksaminer . Hvis du tænkte paa at du gjorde det for min Skyld . Hvordan det ? Ja , saa kunde vi jo blive ved at ses , og naar du blev til noget kunde du jo gøre noget for mig til Gengæld . 53 Hun begyndte at blive meget bevæget , og Manne saa ned . De sad stumme en Tid lang . Gulspurvens lille Steppesang hørtes henne fra Vildnisset , lige tilfreds og udholdende maalte den Formiddagens Timer ud og sad og tittede i sin æggeule Dragt . Jeg vil godt prøve det , sagde Manne . Gudrun lo gennem Taarer , og han strakte begge Hænder ud efter hende , de kom i Armene paa hinanden og blev Kærestefolk , kyssedes lidt , uøvet , for første Gang , stangede hinanden med Panden og stødte Næsen , men lærte mærkelig hurtigt , og det lod virkelig til at Gudrun maatte have et Flertal af Kys , før det kunde blive til noget med hendes store Mund . Manne talte i Vildelse bagefter , udraabte forskelligt , som var aldeles meningsløst , hen i Vejret . Da Fatning vendte tilbage oversaa de Stillingen og gjorde sig klart at de var bleven forlovede . Det var som om Naturkræfterne havde gjort det for dem . De bekræftede Tildragelsen og lovede sig til hinanden , gav hinanden Haanden paa det , uden andet Vidne end Himlen over dem og Gulspurven . Inde fra Disen over Byen kom en fjern , ganske klar Tone , som om det var Byen selv der sagde noget , det var Raadhusklokkerne der faldt i Slag . De lyttede og talte , til Timeslagene var endt , som om det var deres Pagt der blev beseglet . Klokken var 12 . Vægtersangen lød , fjern og langsom , med Eftertryk paa hver Klokketone , det Raadhusklokkerne siger , hver Gang det er Middag eller Midnat : Alt hvad der fødes forgaar . Dog Slægten bestaar . Tidens Dæmoner , de farer . Men Kærlighed varer . 54 Haand i Haand kom de ud fra Skræppeskoven . Ude paa Vejen , som førte ind til Enghavevej , fik de hinanden under Armen , som sig burde , kejtet til at begynde . med , Manne hoppede i Gangen , men havde dog været Soldat , snart faldt de i Trit med hinanden . De var nogenlunde lige store , velvoksne , et godt parret Spand , som nok kunde se ud til at kunne trække en Plov sammen . * * * To og et halvt Aar var gaaet siden da . Trods sit tykhudede , slumrende Udseende havde Manne jo altsaa vist sig som et oplagt Læsehoved , med en mod Maalet rettet , haardnakket Flid , en Mængde ubrugte Kræfter som bare havde ligget og ventet paa at blive spændt for . Studentereksamen tog han fra Kursus paa et Aar . Han var begyndt med at sigte paa Realeksamen , men de første Stikprøver viste at det var Matematik der var Mannes Gave fra Naturens Haand . Bag den tilsyneladende tykke Pande laa et Anlæg i Frø , det var som om al Matematik en Gang var opstaaet i hans Hjerne og glemt , og nu kom for en Dag igen , under smaa Glimt fra Mannes indgroede Øjne , det var ham ikke Vanskeligheder , men lykkelige Bekræftelser af noget medfødt . Han gik saa over til matematisk Artium og tog den som man nedkæmper en Fæstning . Skoleaarene sprang han over , den lange Forberedelse , der er som at koge en Frø , han havde en Students Alder , godt og vel , og arbejdede med et Forspring bagud . Det var ingen større Hemmeligheder , det den eksaminerede Portion pyntede sig med . 55 Matematiken til Artium førte ham lige over i det der skulde blive hans Fag som Ingeniør , Trigonometri og teknisk Matematik gav Metode til noget han paa Forhaand havde i sig , Rumforstand , Skibe kendte han , og det var Skibskonstruktør han vilde være . Efter al Beregning vilde han staa med afsluttet Eksamen som Ingeniør naar han var 26 Aar . Saa meget var kommen ud af det Møde der var begyndt udenfor en Port i Holbergsgade og havde ført til en lille Sammensværgelse ude mellem Burrerne paa en Byggeplads i Sydhavnen . 56 VI PAA sin Vej videre med Cyklestrømmen , der tyndede ud efterhaanden som den blev optaget af den indre By , lod Gudrun sig bestraale af den sjældne Sol , der allerede føltes som en svag Varme paa Huden , og fyldte sig med den rene vaade Luft , inden de mange Timer der ventede hende paa Kontoret . Et Blik til begge Sider paa Broen over Nyhavn med det dybtliggende Vand , Fartøjer langs Bolværket og de gamle Husfagader over de smalle Fortove , et udvidet Aandedræt paa St . Annæ Plads , hvor Solen altid staar i en Blænding naar det er Solskin , et hastigt Blik i Forbifarten ind i en Blomsterbutik , hvor der nu paa denne Aarstid saaes Paaskeliljer , altfor tidligt , skære Drivhussjæle , og smaa Knipper med Vintergækker , de første , som kuldskære Blomsterbørn , et Glimt af sit eget Spejlbillede saa hun i Spejlglasruden , det havde Fart paa , rask , øvet , mekanisk svang hun om Hjørner , den vante Rute , og var paa faa Minutter fremme . * * * L . Holland stod der med store Reklamebogstaver , at læse ovenfra ned , i Rødt , med Neonindlæg til om Aftenen , paa Facaden af Ejendommen , til Siden for Indkørslen . Det var et gammelt Palæ , omgjort til Automobiletablissement , med Udstillingslokaler og Kontorer i Forhuset , en forhenværende Rokokobygning , der saa ud som om den havde faaet Benene kappet af , en vidtløftig Gaard indenfor og Værksteder og Garager i Bagbygningen , Vulkaniseringsanstalt og almindelig Service ; Automobilvaskeri , Benzinstation , med de kendte Tvillingpostamenter , der ligner udslettede Mænd i Panser og Plade , med et udstrakt Glastag over , Olietanke og Trykpumpeslanger som ormede omkring og virkelig gav en Hvislelyd fra sig som Slanger hver Gang de slap Ventilen . I Gaarden staar det hydrauliske Løftestativ , der paa en oljet Staalmast , som skyder sig op som ved underjordiske Kræfter , hæver en Bil op i Luften , saa at man kan gaa ind under den , et svævende Syn som af en Vogn kommen til høj Udmærkelse . Her er et Røre , naar Virksomheden er i fuld Gang , af smørelsesfedtede Mekanikere og Vognspulere i Gummistøvler som paa Dækket af et Skib , Lærlinge liggende ind under en Vogn i brune Overalls med Benene udenfor og Maskindele og Møttriker ordnet i en Kasse paa Jorden , Vogne som kommer og gaar , et Urocentrum , et lille Amerika , der er faldet ned her midt i et gammelt aristokratisk Kvarter og har ædt sig ind i et Stykke Arkitektur fra Enevældens Tid . Og det var virkelig Amerika selv der havde afsat en Koloni her . L . Hollund havde Generalagenturet for Skandinavien for det vidt udbredte amerikanske Mærke Roscoe , en 59 Vogn der i senere Aar er kommen op paa Siden af de andre store kendte internationale Mærker . Roscoe fandtes i flere Størrelser og Typer , for ethvert Behov , fra billig , aaben Blikvogn til Sedan , Kabriolet o . s . v . lige op til syvpersoners Luksusvogn , den store Roscoe . Alle Typerne kunde beses i lange Udstillingslokaler , skraat stillet op , præsenteret til deres Fordel , med Køleren til og halvt set fra Siden , som en Række Udgaver af en og samme Familje . Men den store Roscoe stod alene . Paa Hjørnet af det gamle Palæ var Murene simpelthen slaaet ud og erstattet med to enorme Spejlglasruder , Vognen stod som paa Gaden , men i en utilnærmelig Glasindfatning . De to Indervægge og Loftet var holdt i douce Forsvindingsfarver , uden ringeste Dekoration eller Opslag , saa at Øjet kun saa den store Roscoe . Tilbagetrukket i et Hjørne ved Indgangsdøren til Lokalet stod to dybe Læderstole , til Bekvemmelighed for Kunder , og et lille Glasbord med Roscoes Kataloger , det var alt hvad der ellers var i Lokalet . Midt i Kultpladsen , paa et udstrakt Mosaikgulv i lyse Terracottafarver staar Guden . Den store Roscoe er en i sig selv hvilende , paa en Gang massiv og slank bygget Kabine , lang som et Skib , lav i Toppen og med et smalt Vindspejl , som Skydeskaaret i en Tank , strømlinjet , men ikke til Ekstrem , i Formen , sortlakeret , med et dugget Spejl i Lakken , uden billig Glans , og med nedstemt Chromfornikling paa alle Metaldele , en fintribbet , ædeltformet Køler , og paa Dækslet af den en Mascot i Form af en lidtpaaklædt Metalkvinde i en foroverbøjet Stilling og med Haar og Arme blæst bagud , som udsat for et svært Vindtryk , hvilket hun ogsaa nok 60 vilde komme i . Vognen staar paa tætbyggede Hjul med store Nav , mindende om Jordens Navle , med jomfruelige , elefantgraa , endnu blommeduggede , nonskidding Ballondæk . Indeni Glasburet skimtes det smaapolstrede Luksusindtræk af grønt , svært Maroquin . Vognen har Radioindlæg . Som den staar er den splinterny , uberørt som en Baby , en samlet fortættet Vægt at se til , som der skal en Kran til at flytte , men som ligger paa Landevejene som et Dun , i hundrede Kilometers Fart , naar den Dæmon der slumrer i dens Cylindre bliver sluppen løs . Ude paa Gaden foran Templet staar smaa Mennesker , spærret ude fra det Allerhelligste ved en Glasvæg , og tilbeder Vidunderet . Den første Time paa Kontoret arbejdede Gudrun intensivt , hurtigt , gik Post igennem og sorterede den , skrev paa Maskine , det lød som en fjern Rekylgeværild under hendes Hænder , og Valsen gnubbede sig sidelængs som en Larve med Sugefødder . Der var mange Damer paa Kontoret , men Gudrun sad nærmest Døren ind til Chefens Kontor , parat til at gaa ind og modtage Diktat , naar han havde Brug for hende . I den sidste Tid var hun rykket op til en Privatsekretærs Stilling , efter at hun havde vist sig i Stand til at tage et Stenogram ned direkte fra Engelsk , ikke uden Anstrengelse , som hun skjulte , og i Begyndelsen , naar det kneb , ved at stenografere Sætninger ned paa Dansk , som hun bagefter over - satte , hun kom fra det med en nervøs Rødme paa 61 Kinderne hver Gang , men gjorde i al Stilhed Fremskridt . Hun besørgede nu alene hele den engelske Korrespondance . Ved Titiden , temmelig præcist , indfandt Chefen sig , kendelig allerede paa Afstand gennem Kontorerne ved de fjedrende Svirp mod Linoleumsgulvet af hans bredsaalede Sko . Han kom ind morgenfrisk i Ansigtet fra sin Køretur i aaben Vogn ude fra Villaen i Klampenborg , iført smaaternede Golfbenklæder og lange Strømper med et ekstravagant skotsk Mønster , og svære Muskelknuder paa Læggene , højrøstet hilsende paa Personalet , sidst Gudrun , som sad lige ved hans Dør : Gmaaren , Christensen ! Straks efter Chefens Komme var der gerne Møder , med Firmaets Ledende , inde paa Kontoret , og gennem den lukkede Dør hørte man Chefens høje stærke Stemme , hans Latterudbrud , der var noget ganske ejendommeligt for ham , en rungende eksplosiv Salve , der lød som mange efter hinanden hurtigt løsnede Knald af en Serie Champagnepropper , en lykkelig Stemme , med ligesom Resonansen af en Tønde under . Saa længe denne Latter hørtes bag Chefens lukkede Dør stod Verden . Med et Genskær i Ansigtet af at have moret sig , overdækket med Respekt , kom Prokuristen eller Værkstedslederen ud fra Kontoret . Ikke længe efter , naar Chefen var begyndt at trænge ind i sin Post , snurrede den lille Kontakt uden Klokke paa Gudruns Bord , Signalet , og hun samlede hurtigt Blok og Blyant til sig og begav sig ind , med en Kno paa Døren i samme Øjeblik hun aabnede den . L . Hollund sad paa den anden Side af det store Skrive - bord , med Benene synlige i det aabne Mellemrum under 62 det , spærret langt fra hinanden , som hos tykke Folk , naar de sidder ned . Han var en glad Tykkemand , sidst i Trediverne , af Mastifftype , mere et Muskelbundt end egentlig overlæsset med Fedt , skønt han havde et Par Hager , af Figur som Rundetaarn , noget hen i Retning af Condottieren del Borro , trænet , spændstig i Bevægelserne , en kendt Automobilkører , som havde deltaget i Monte Carlo - Løb og kørte sin Vogn som en Professional , Nerve helt igennem . Det lille firkantede Hoved sad paa Skuldrene uden synlig Hals , han var sorthaaret , med en salvet Skilning , meget soigneret og engelsk i Tøjet , altid med de friskeste Lintøj , smaa tætte Hænder , som gik i et med de spadebrede , haarede Haandled . Han var brunlig i Huden , med Overskægget saa kortklippet at det saa ud som en smudsig Skygge over Munden . Øjnene var brune , med noget selvlysende i Glansen , og gule i Hviden , en Hindu maatte man tænke paa , men han var ingen Hindu , han var en Københavner , larmende , aaben , med et Frisprog , gerne tyggende paa en lang ægte Cigar , der stak ham lige frem af den ene Mundvig , en stor Madmand , altid oplagt til Svir , altid under Højtryk , og en driftig , heldig , jernhaard Forretningsmand . Gudrun gled ind i de vante Omgivelser , Sølvbowlen paa Skrivebordet med en graveret Indskrift , en af L . Hollunds Præmier ved Automobilløb , et sprængt Stempel fra en Motor han benyttede til Askebæger , paa Væggen det meterlange indrammede Fotografi , taget fra Luften , af Roscoe - Værkerne , Roscoe City , Pa . , U . S . A . Paa Skrivebordet stod to Fotografier i Sølvrammer , det ene af Roscoe selv , Ejeren af Automobilfabrikerne og 63 Grunderen af Roscoe City . Hans Karriere og Ry var af Omfang som Fords , men han var en anden Type , havde ikke Fords Cæsarhoved med den udvidede Hjernekasse , han mindede mere om Wilson , et højt , smalt , benet Hoved og lange Furer ned om Munden , iøvrigt et almindeligt Haandværkerhoved . Han var begyndt med et Cykleværksted , ligesom Brødrene Wright , kunde Hollund fortælle , havde kørt Cyklevæddeløb og siden Bil , naturligvis . Til en af Anekdoterne om ham , som han selv havde fortalt Hollund , hørte en temmelig nøjagtig Udregning af hvor mange Kilometer han i det hele taget havde tilbagelagt , det beløb sig til en Distance mange Gange rundt om Ækvator og to og en halv Gang til Maanen og tilbage igen . Det andet Fotografi paa Hollunds Skrivebord var af hans Frue og to Smaapiger . Fru Hollund var en langhalset Dame med fransk Frisure , i Prinsesse Marie - Stilen , lange tynde Fingre , og en Ring paa en af dem med en oval Sten lige saa lang som hele Fingerleddet , et noget magert , udeltagende Ansigt . Hun var af gammel , meget rig Familje , vidste Gudrun . Smaapigerne var søde og havde brune Øjne som deres Fader . Gudrun havde en Maade at komme ind paa og sætte sig og falde til Rette paa Stolen i een Bevægelse , med Notitsblokken paa Knæet og Blyanten rettet mod den , Arbejdet kunde begynde . Og saa længe det stod paa gik Chefen op i det , i et stærkt metodisk Tempo , fra den ene Ting til den anden . Han havde faaet sin Handelsuddannelse i engelsktalende Lande og var lige saa hjemme i Engelsk , eller snarere Amerikansk , som Dansk , gled uden at det var ham bevidst af det ene over i det andet . Det var Købmænds Sprog han talte , i hans Mund 64 som at høre en Amerikaner selv , bredt , kernefuldt , et Sprog der blev til paa Tungen , det korteste , fyndigste Ordvalg . Gudrun var lutter Øre . Uden at blinke fulgte hun Chefen over i Engelsk , naar han glemte sig i det , et Kursusengelsk endnu fra hendes Side , byggede Sætninger , men hun havde som en Grammofonplade i sig for Sprog og udtrykte sig snart lige saa sikkert som han . Hollunds Øjne hviler paa den unge Pige , mens han dikterer , og ser i sine Papirer , og skruer Cigaren med Læberne af den ene Mundvig over i den anden . Hun sidder der paa Stolen og stenograferer , med al sin Energi koncentreret derom , som i en Trance , det ene Blad fyldt med Flueben efter det andet og bøjet bagom Blokken , af en stor Pigehaand , der ser ud som Hvedebrød . Skikkelsen hviler i sig selv paa Stolen , i een lang kraftig Kurve fra Sædet til Nakken . En Benlængde det Pigebarn dog har ! De skulde gaa til Filmen , Frøken Christensen , siger Chefen , midt i et vigtigt Diktat , som en Distraktion indeni en anden . Gudrun springer Sætningen over i sit Stenogram . En plump Artighed falder fra Chefens Mund en Gang imellem , gavflabet , med Chefens Frisprog , ikke uden et vist Standsforbehold , men med umiskendelig , aaben Beundring . Gudrun tager sig ikke af hans Bemærkninger , honorerer dem højst med en smilagtig Trækning i Ansigtet , den Høflighed man skylder sin Chef . Men de er bleven hyppigere i den senere Tid , og Gudrun finder hans Øjne hvilende paa sig hver Gang hun ser op , ul - mende Øjne , med et rødt Lys i , ikke til at se hvad der 65 foregaar i den tykke , pustende , tyreagtige Mand der bag Skrivebordet . Hun er ikke glad for det . Gudrun havde selv af alle Kræfter arbejdet paa Forfremmelsen og vilde ikke undvære Fordelene derved ; men hun var bedre tilmode tidligere , da hun arbejdede længere tilbage i Kontorerne , end nu da hun til enhver Tid skulde ind under Chefens Øjne . Der var noget i Situationen der mindede om at jage stort Vildt og tage Faren der var forbundet dermed . I Stillingen var der en Balance , som holdt sig gennem længere Tid , indtil den omsider tippede over . 58 VII EN Aften sent blev Gudrun kaldt ned til Fru Bruun af Andrea , hun var bleven ringet op af nogen der vilde tale med hende . Gudrun var allerede i Natdragt , hun gik ned i Dagligstuen og tog Telefonen . I Baggrunden af Værelset stod Fru Bruun , saa nysgerrig at hun var ude af Stand til at forlade Stuen , og inde i Sideværelset , hvor der ikke var tændt Lys , skimtede hun Aalen , der gled omkring der , som om hun søgte noget . Ja , sagde Gudrun i Telefonen og lyttede . Ja , sagde hun lidt efter . Ja . Ja . Ja . Det sidste afsluttende . Hun lagde Røret . Med et Smil vendte hun sig mod Fru Bruun og bad hende meget undskylde at der blev ringet til hende saa sent . Hun skulde sige til Vedkommende at det ikke gik an at ringe saa sent og ulejlige andre dermed . Han vilde ikke sige sit Navn i Telefonen , sagde Fru Bruun krænket . Det var nu underligt . Egentlig skulde jeg have lagt Røret paa . Det var en Herrestemme . Han sagde det hastede ... Aalen var fremme i Halvlyset i Døren og trak sig tilbage ind i Bunden igen . Det var en Besked , sagde Gudrun og takkede igen fordi Fru Bruun havde sendt Andrea op efter hende . Hvor kunde han vide at De var at træffe paa mit Numer ? spurgte Fru Bruun . Det var da ogsaa første Gang det var hændt . Var det Kullemperen ? lagde hun til , ikke videre diskret . Kullemperen , det var Manne ! Hun saa ham undertiden paa Trappen paa Vej op til Gudrun og havde spurgt hende hvad det var for en Kullemper der havde sin Gang paa Trapperne . Gudrun lo elskværdigt , med Flid faaret , men gav ingen Svar paa Fru Bruuns Spørgsmaal . Hun gentog sin Undskyldning for at der var bleven ringet til hende . Skal De nu ud ? spurgte Fru Bruun og saa paa hende med skelende , fortrædigede Øjne . Jeg skal op og i Seng , lo Gudrun , som nu syntes det kunde være nok . Godnat . Ovenpaa gik hun straks i Seng , men fandt ikke Ro lige med det samme . Det var Grosserer Hollund der havde ringet . Han havde spurgt hende om hun kunde være ude paa Flyvepladsen næste Morgen et Kvarter før 9 , uden nærmere Forklaring , og da hun forstod det var et Forretningsanliggende havde hun ikke haft andet at gøre end at svare ja . Efter at hun havde forstaaet Beskeden havde Chefen ringet af . Hun var ganske blank med Hensyn til hvad Mødet betød . Det vilde Morgenen vise . * * * 67 20 Minutter før 9 næste Dag var hun paa Cykle ude ved Flyvestationen , stillede Cyklen op ad Muren og laasede den der . Det var tidligt i April , en solet Morgen , sigtbart ud over Flyvepladsen , og en frisk Luftning fra Søen , hvor store dampende Skyer stod i Synskredsen . Hun gik gennem Bygningen og fandt Grosserer Hollund ude paa Grønsværen i Nærheden af en stor Rutemaskine , som allerede var kørt op og stod og malede langsomt rundt med sine tre Propeller . Vi skal til London , Frøken Christensen , raabte Hollund , det morgengladeste Budskab , og kom hen imod hende , lod de brune Øjne lyse over hende . Han tog et Telegram frem , aabnede det og viste paa de faa maskinskrevne Ord . Der stod : Mød mig London 9 April Ritz Roscoe . Den 9de April , det var idag ! Roscoe er i London , sagde Hollund og blev i Engelsk , nu han var der . Jeg anede det ikke før i Aftes , da jeg fik Telegrammet . Det stod mig straks klart at jeg maatte have Dem med som min Sekretær . Er De glad for det ? Rejse alene til London sammen med Hollund ! Det kan man ikke , tænkte Gudrun , og saa Fru Bruun for sig . Jamen ... Hun saa ned ad sig , var kommen cyklende i en almindelig Dagligkjole , af svensk haandvævet Bomuld , hvide og blaa Terner , alt hvad hun havde paa , ikke en Trøje engang , bart Haar ... Vi vil vise Dem til London ganske som De ser ud , raabte Hollund fornøjet og lo , en lille Salve Champagnepropper , selv som en Champagneflaske det skød op af . Har De 69 aldrig set en Automobilkonge før , saa skal De se ham nu ! Og han skal sgu se Danmarks Venus ! Gudrun hævede Hovedet ... Ja , jeg har Brug for Dem , sagde Hollund . Der skal konfereres , og jeg vil have en Stenografdame jeg kan stole paa . Der bliver haardt Arbejde for Dem . Skrivemaskine har jeg med , Tæpper , hvis De har for lidt paa , Billetterne er købt . Jeg tror ikke det kan lade sig gøre , sagde Gudrun . Er De ked af Deres Stilling , Frøken Christensen ? spurgte Hollund . Øjnene stak lidt , og Tonefaldet var Forretningsmandens . Det gik rundt for Gudrun , ved den blotte Tanke om at blive sagt op . Aldrig havde det været saa meget som antydet før . Jeg ved hvad De tænker , sagde Hollund , med en lille Skygge af Ringeagt i Stemmen . Det gaar ikke an at rejse til Udlandet med sin Principal . Man er en lille Borgersjæl . Det vil blive sagt at vi har indlogeret os sammen paa et Hotel . Det er netop det vi har i Sinde ! Det vil hedde sig at vi har været Kærester . Om saa var ! De ved dog vel fra alle Romaner at Stenografdamen ender med at blive Kæreste med sin rige Principal ! Stol paa at jeg vil lægge an paa Dem ! De er vel et moderne , frigjort Menneske ! Ikke noget med at samle Komplekser sammen hos Dem , vel ? Enten er man game , eller ogsaa tilhører man de Smaabemidlede , Frøken Christensen . Jeg tror De er game . Det frække , aabne i Hollunds Maade at tage Sagen paa beroligede Gudrun , mere end om han var gaaet skjult til Værks . Arbejdet kunde hun ikke afslaa . Hun havde ikke 70 noget Valg . Med det samme , sagde Hollund i en anden , behageligere Tone , De har gjort Sekretærarbejde for mig i længere Tid for den samme Løn , jeg har ikke husket at tale med Dem om det før , og selv har De været for beskeden til at berøre det . Vi kan lægge paa Deres Gage fra nu af , skal vi sige med 25 Procent ? Gudrun kniksede og takkede . Det var et Avancement hun ikke havde regnet med , en Lettelse for hendes Budget hun ikke straks kunde overse . Med et kvindeligt Instinkt følte hun det som noget uopretteligt , grænsende til en Ulykke , at hun var kommen afsted aldeles uforberedt , i bar Figur , blotstillet for Verden , som hun nu skulde midt ind i ! Ikke at hun frøs , det var mildt i Vejret , men saadan som hun stod ! Direktør Hollund var i en splinterny engelsk Dress , af en provokerende sennepsgul Farve , som om han vilde føre England ind i England , med et Par Ruskinds Sko af samme Farve , overlagt store og grove , som Træsko saa landlige , aabenbart højeste Chic , lige trampet ind fra Herresædet ! Ogsaa han var i bar Figur , men med en Frakke over Armen . Om Stedet hvor han havde sin Hals havde han snoet et uldent , hvidt - og sortstrikket Tørklæde med den ene Ende kastet koket tilbage over Skulderen . Hatten gjorde et for lille Indtryk som Afslutning foroven paa den bombeagtigt svære Figur . Der ligefrem stod Livslyst og Morgenduelighed ud fra ham , som fra en Hingst . En Aura af Havana ombølgede ham , og der kom ham gnæggende Host ud af Bælgen , en svær Cigar stod ham i Tænderne og vandrede vekselvis 71 af den ene Mundvig over i den anden . En Mand mere med Tilværelsen i sin Haand end ham fandtes ikke . Ved hans Side stod Gudrun , lidt sammenkrøben i sin selvsyede Bomuldskjole og sit bare Haar , men lydig . Det var ikke falden hende ind at hun skulde med paa Rejse , højest at det var Chefen der skulde pludseligt afsted , og at hun skulde tage imod en Besked . Alt hvad hun havde at holde sig til var en lille Taske med hendes Nøgler og en Kam i , samt en Cyklepumpe , som hun stod med i Haanden ! En Kvindes Klæder er hendes anden Hud . Gudrun følte det som om hun overhovedet ikke havde nogen paa . Kl . 9 lettede Maskinen . * * * Det var Luftdaaben for Gudrun . Hun var kommen til at sidde paa et af de forreste Sæder , nær ved Styrerummet , der laa noget højere end Passagerpladserne , og hvortil Døren stod aaben . Paa den anden Side af Midtergangen sad Grosserer Hollund , som straks uanfægtet fordybede sig i Morgenbladene . Der var en seks — otte andre Passagerer , som travlt ordnede sig paa deres Pladser . Ingen tog Notits af hinanden . Piloten steg ind og gik op mellem Sæderne til Førerrummet uden at hilse og uden at Nogen lagde Mærke til ham . Det var en høj ung Mand i blaat Tøj og en tresset Kasket med udvidet Puld , lange uberørte Hænder , Kapellanhænder , syntes Gudrun , hun havde ventet at en oljet Gladiator med Smedenæver og Styrtehjelm vilde komme ind og kaste sig som en Djævel over 72 Styregrejerne . Kapellanen gik rolig op og satte sig til den ene Side foran det oprette Instrumentbord med ligesom et helt Apotek af Ure og Etiketter paa , efter ham fulgte Radiotelegrafisten , en uanselig ung Mand ogsaa han , og satte sig paa det andet Sæde . Ved Pilotens højre Side befandt sig flere korte Koblingsstænger , hver endende i en Staalkugle , i dem greb han som i et lille Klaviatur , og Motorerne udenfor begyndte at trække , Maskinen rokkede med de lange Planer som en ubehjælpsom Fugl hen over Grønsværen . Saa vaklede den paa sine svære Gummihjul rundt om sig selv , med Propellerne op i Vindhjørnet , Piloten lagde alle tre Staalkugler ned , og Motorerne begyndte at storme , med en Vibration som forplantede sig gennem hele Flyvemaskinen , den løb frem , hurtigere og hurtigere , Græsset lagde sig i Striber under den , den rokkede mindre , nu kun med korte fjedrende Bump af Gummihjulene mod Jorden , som om den bevægede sig i Spring . Rystelserne hørte op , lidt efter saa Gudrun at de var i Luften . Maskinen hældede , paa en underlig skæv Maade forlod de Jorden , en stor vindfyldt Pose Gudrun havde bemærket yderst paa Flyvepladsen ud mod Stranden , var pludselig dybt under dem , et langt Hustag set fra oven krængede over og sank ind i sig selv , Flyvestationen de var over igen , hun kendte Pladsen og saa nogle smaa forkortede Mænd nede ved den cementerede Firkant Maskinen havde staaet paa . Saa begyndte alt at trække i lige Linjer underneden og svinde dybere og dybere ned , et Relief som hun forstod var Kolonihaver , et langt støvet Baand , som var en Landevej , og en Mælkebil der dybt nede , hun kunde endnu skelne 73 Jungerne . De var snart inde over Sjælland , saa ned i firkantede Bøndergaarde , omgivet af mønstrede Marker , sat sammen som et Kludetæppe , nogle af dem livligt grønne , Foraarsrugen , med mange smaa Søer og Vande imellem , Skove og Herregaarde , men ikke til at kende hvor de var . Vejret var stadig solet og klart , og det holdt sig saadan hele Tiden mens de var over Danmark . Da de kom ud over Vandet fløj de højere , og Langeland skelnedes ude til højre i hele Øens Udstrækning , blændet Vand og Øer saa langt Øjet rakte . Maskinen laa ganske stille i Luften , udenfor Vinduet saaes den ene af Sidemotorerne frit svævende mod Himlen i sit kogleformede Hus med et Flimmer foran , Propellen der roterede saa hurtigt at den var usynlig . Land og Sø forandrede sig kun langsomt under dem , og Tiden vilde ingen Ende faa . Hollund nikkede trøstig til Gudrun , bøjede sig frem og sagde noget , men det kunde ikke høres i Støjen fra Motorerne . Ingen af Passagererne talte sammen , de sad optagne hver for sig og saa ud , nogle læste , et Par Damer uafbrudt , som om hele Farten ingen Interesse havde for dem . Gudruns bare Haar fik et Par Gange et koldt Blik fra dem . Kjolen kunde de heldigvis ikke se , Gudrun havde hyllet sig i et af Chefens tykke varme Tæpper . Saaledes fløj de uforandret , ensformigt , det meste af den lange Formiddag , var inden de kunde orientere sig inde over Nordtyskland , nye Kyster , nye Vande , men nu begyndte der at staa store Skyer rundt om dem paa Himlen , de gik højere , Enkeltheder kunde ikke mere skelnes nede paa Jorden , det var som om de havde taget Afsked med alting og nu hang ene , en halv Snes Mennesker sammen , i en lang snæver 74 Kasse , højt , højt oppe i Himlen . Landet nedenunder var ikke mere at kende , selv sammenlignet med Kortet , det var Sø og Kyster og blændet Synskreds ; kun vidste man at man nu maatte være inde over Holland . Og her begyndte Maskinen at gaa lavere . En stor By viste sig underneden , med firkantede Gadekarréer , der saa ud som gamle brede Malerirammer , Kanaler og lange Gader , alt rejst paa Kant , idet Maskinen krængede over og begyndte at sænke sig mod Flyvepladsen . Det var Amsterdam . Og her spiste man Frokost , plumpet ned midt i et Udland , hvor alt var fremmed , men kun kort , Passagererne blev kaldt til deres Pladser igen , og Maskinen startede , nu lige Vest , i Retning ud over Kanalen , mod England . I London skulde man være ved Totiden . Det kom dog ikke til at gaa ganske efter Fartplanen . Kort efter at Maskinen var kommen ud over Søen , en skifergraa frossen Mark at se til , med en Damper lige under , der saa ud som Spolen i en Symaskine , trak det op med Skyer , Maskinen gik ind i dem og fløj en Tid lang tæt indhyllet i Dis , der laa som en Rim lige ind paa Vinduerne , det varede længe og bibragte en Følelse af fuldstændig Isolation i et hvidt uigennemtrængeligt Mørke . Endelig lysnede det , og samtidigt steg Højdemaaleren , som hang paa Endevæggen af Kabinen , op mellem to og tre tusind Meter , og blev ved at stige , et blændende Sollys brød gennem Disen , der sank som store Skyhoveder omkring Maskinen , den var nu ovenover dem , i et solet Rum med blaa Himmel til alle Sider og Skylaget dybt nedenunder som en uendelig Slette af hvide vat - terede Skyer , lukket fra Synskreds til Synskreds . I 75 dette mægtige ensomme Rum , med den blaa tomme Himmel foroven og et udstrakt hvidt Gulv , lige højt overalt , fløj Maskinen uafbrudt i to lange , lange Timer . Hollund viste paa Uret og gjorde en Bevægelse med Hovedet i Retning af Jorden , nu skulde de snart være der . Og virkelig begyndte Maskinen lidt efter at gaa nedad , laa usikker og valen i Luften , som den gør naar Motorerne ikke trækker og Planerne sætter i Glideflugten , Forandringen føltes i Mellemgulvet , Maskinen stod forover , hældende paa Næsen , og Propellen udenfor blev nu og da glimtvis synlig . Stilhed omgav Maskinen , mens Højdemaaleren hurtig sank , nu rejste Skyerne sig , taarnede sig som Alpetoppe op til alle Sider , en Røg piskede forbi Ruderne , og Maskinen var nede i den tykke Dis igen , som en hvid Nat oppe og nede . Langsommere faldt Højdemaaleren , men kom efterhaanden ned paa 500 Meter , et Tryk føltes for Ørene , stadig var Disen lige tyk , som et fast Stof udenfor , ikke en Fod kunde man se frem i den , Maskinen laa tilsyneladende stille , underlig følende paa Luften med Planerne . 400 M . 300 M . ... Da gav Piloten pludselig fuld Gas igen , alle tre Kugler i Bunde , og Motorerne brølede op for fuldt Drøn , Maskinen gik til Vejrs , saa brat at man følte sig trykket bagover mod Sædet . Paany steg Højdemaaleren . Gudrun kom til at se paa Radioassistenten inde i Førerkabinen . Han havde arbejdet uafbrudt med Høretragten over Hovedet under hele Turen , modtaget og afsendt Meldinger , noteret og regnet , uden at hun iøvrigt forstod Systemet i hvad han foretog sig , nu gik begge Hænder paa ham i en Feber , og Ansigtet stod spændt , han havde sine Fingre 76 allevegne , som en Telefondame ved et Kontaktbord , afgav Papirlapper med Tegn til Piloten , der sad med de lange hvide Hænder paa det lille Rat , som ikke var rundt , men overskaaret , af Form som et liggende Timeglas . Ufravendt stirrede han fremefter , urørlig i samme Stilling , med Ryggen til , han havde indtaget under hele Turen . Det lod dog til at være mere end en Kapellans Nerver den unge nette Mand var i Besiddelse af ! I en Time , en uendelig lang Time , fløj de nu i Taagen , fuldstændig blind Flyvning , med Rimen staaende ind paa Ruderne som Stær paa et Øje , ene ledet af de Meldinger Radiotelegrafisten fik , og som beskæftigede ham uafbrudt . Gudrun bøjede sig frem og saa Sveden bogstavelig talt dryppe fra hans Hage . Det føltes nu af alle Passagererne at Maskinen var i Vanskeligheder , alle var tavse i Forvejen , men fik en dobbelt Stumhed , saa paa hinanden , smaa i Munden , uden at nogen dog direkte lagde Angst for Dagen . En af de to Damer der hele Tiden havde læst uden at skænke Udsigten et Blik , en Dame i en kostbar Nertzpels og med frynsede Opslag paa Handskerne , havde lagt Bogen fra sig og sad med store Øjenlaag , stiv i Ansigtet af Indignation over Upræcisheden , et Udtryk for aaben , raa Irritation . Det kunde ses paa hende at alt hvad der hed Flyvemaskiner og Biler og Pelse var til for hende alene , at hun aldrig havde kendt andet , og at det var simpelt af Verden at det nu skulde hænde hende at hun kom for sent . Det var hende der havde set med Ynk paa Gudruns Haar . Og hende skulde hun være i Køn sammen med ! Hun kunde unde hende at styrte ned og brænde 77 levende op ! Sagtens vilde hun kvække i Ilden , forurettet over at Mandfolkene ikke var nok for hende ! Og der sad de to besluttede unge Mænd oppe i Førerhuset og svedte for hende ! Gudruns Hjerte slog for dem , med en stille Svulmen , som det havde slaaet for Drengene , naar de optog hende i deres Selskab , da hun var lille Pige . Maskinen krængede flere Gange over i Taagen og forandrede Retning , en Gang saa brat at Passagererne tumlede i Sæderne og saa opskræmte paa hinanden . Damen i Nertzpelsen greb smækvred efter de svære Læderremme der fandtes fastgjort til Sæderne og stroppede dem om sig , man maatte aabenbart være forberedt paa alt ! Gudruns Øjne faldt paa Hollund . Hun saa at han var syg , han sad lænet tilbage med lukkede Øjne og aaben Mund . Det havde vendt sig i hende ogsaa , og hun saa et Par af Passagererne stille gribe efter Papirsposerne og ofre i dem . Ventetiden føltes uudholdelig . Endelig slog Piloten Gassen fra igen , og Maskinen gik paa Næsen , skred ned gennem Taagen , med en Synken i Planerne , som om den følte paa Luften , længe skred den , Piloten sad med højt rejst Hoved , som om han vilde lytte sig igennem Taagen . Det hvirvlede ude paa Ruderne , Taagen som blev tyndere , det lysnede , og pludselig var de nedenude af Skydækket , Jorden blev til under deres Øjne , som sprunget ud af Rummet , ganske nær , en plan Mark , den grønne Jord , Bygninger skraat nede , Flyvepladsen de var over ! De havde ramt den som i Blinde . Det saas paa Passagererne hvilken trykket Stemning de havde været i , de aandede op , synligt , forklaret , med en umaadelig Lettelse over at 78 Usikkerheden var endt . Men den var endnu ikke endt . Faa Sekunder efter at Maskinen var sluppen ud af Skydækket , og hele Verden laa klar under dem , gav Piloten Gas igen og rejste Maskinen op , denne Gang saa brat at den stejlede med Næsen næsten lodret op i Luften . Med en Brølen af Motorerne og en Fjedren der mærkedes gennem hele Stellet steg den til Vejrs og var et Øjeblik efter fuldstændig indhyllet i Dampe igen , skilt fra Jorden af den samme hvide Nat de nu kendte saa altfor godt . Denne Gang var der flere af Passagererne der gav op , sad brustne i Ansigtet , med stive røde Øjne . Igen krængede Maskinen over i Taagen , laa omtrent paa Siden , og det saaes paa en gammel Herre at han klynkede , høres kunde det ikke , nu var det nok , nu kunde han ikke mere .. . Det der var sket var at Maskinen havde ramt Flyvepladsen for langt fremme , uden Plads nok til at løbe Farten af , og uden at kunne vende heller i den lave Højde , den var derfor gaaet op igen og tilbage , vendte da den , efter Beregning af den Tid det tog , var udenfor Flyvepladsen , og gik nu ned igen . Denne Gang havde den hele Pladsen for sig , strøg lavt , pilede et langt Stykke kun meterhøjt over Jorden med langsomt roterende Propeller , indtil Hjulene endelig rørte Grønsværen med haarde Bump , et Par Hop , saa rullede den , med rokkende Planer , Piloten gav Gas og kørte Maskinen op til Stationen , vendte den og bragte den i Ro paa Cementbanen udenfor , hvor Mænd allerede stod og hele Verden var i Orden . Ingen af Passagererne ænsede hinanden mere , Piloten og Radiomedhjælperen fik ikke en Tanke , alle søgte ud , 79 man var i Croydon , halvanden Time forsinket . Gudrun saa et Glimt af den fornærmede Dame i Nertzkaaben , hun blev modtaget straks udenfor Maskinen af en Chauffør med en svær Pelskrave over Skuldrene som en Kosak , og af en Tjener med et præsteagtigt Ansigt , som underdanigt krøb under med Øjnene , da han saa hende . Det viste sig at en stor Roscoe ventede paa Hollund og Gudrun , da de kom ud udenfor Stationen , Roscoes egen Bil og hans Chauffør . En halv Time efter sad de hos ham paa Hotel Ritz og drak Te . 68 VIII GUDRUN var fra nu af i en Mølle , Mandkønnets Verden , og blev ført med af den , saadan som det kom . Efter en Kørsel ind i Byen , ad Gader hvor det dundrede op med høje toetages , plakatbemalede Motoromnibusser fra alle Sider , som Isskruningen i en Flod , en mørk By , med noget massivt og slidt over sig , London , Lon — don , lod den til at sige selv , Genlyden fra Træbrolægningen under Færdslen paa Gaderne , holdt de udenfor Hotellet , en mørk Klint , som forsvandt op i Højden . Løberbedækkede Trapper og en Kæmpevestibule , som en Hule dybt ind , elektrisk Lys tændt allerede inde i Bunden , svære polerede Granitpiller og Glasdøre , et Bur med en Dame i , Portieren hurtigt imod dem med en Besked , en Piccolo i Uniform med en skarlagenrød rund Hue skævt paa Hovedet ned til det ene Øre , som tog deres Tøj , Elevatoren , der sukkede i Vejret med dem og klikkede udenfor hver Etage , og saa hen ad en lang tæppebelagt stille Gang med numererede Døre paa hver Side , hvor Gudrun blev vist ind i et af dem . Hun havde lige naaet at skille sig ved Cyklepumpen hun til dette Øjeblik havde gaaet med som en Marskalstav i Haanden , endelig , og vasket sine Hænder i den store Porcelæns - kumme med varmt og koldt Vand der stod ud fra Væggen , 81 daarligt nok set sig i Spejlet , da det allerede bankede paa Døren og Chefen i Huj og Hast bad hende komme , Roscoe ventede dem , havde haft Bud efter dem , saa saare de viste sig paa Hotellet . Elevatoren igen , denne Gang sukkede den nedad og standsede ved den fornemme Etage , hvor Automobilkongen beboede en Suite Værelser . Han bider ikke , lo Hollund og smilede til Gudrun , idet de blev ført ind , først gennem et Forværelse og derfra ind i en temmelig stor Salon , der gjorde et mørkerødt Indtryk og havde dybe vinrøde Tæpper paa Gulvet . Imod dem kom en lang mager Mand med en rolig Gang og rolige Træk , Øjnene rettet paa dem med det Blik fra oven lange Folk er i Besiddelse af . Hello , Mr . Hollund , sagde han venligt , ligesom vakt af en Distraktion , men gav ikke Haand , vendte sig først med en spørgende Bevægelse mod Gudrun . Min Sekretær , Frøken Gudrun Christensen , sagde Hollund med Aplomb . Det undgik ikke Gudruns Opmærksomhed at hendes Chef gjorde et mopseagtigt Indtryk ved Siden af den høje tynde Amerikaner . Jeg er glad ved at gøre Deres Bekendtskab , Frøken Chrissese , sagde Roscoe og smilede nu , saa at man saa Guldet i hans Tænder . Furerne om Munden var aabenbart Spor efter mange begravede Smil , snarere end Græmmelser . Han rakte Gudrun sin lange Haand , og hilste derpaa paa Hollund . Maa jeg bede Dem tage Plads , sagde han og viste paa et firkantet , grønt beklædt Bord midt i Salonen , med fire Stole om . Han trykkede paa en Kontakt , og et Øjeblik efter 82 viste en Mand sig fra Forværelset . Min Sekretær , Stainton . Mr . Stainton gav Haand , han var en kort skaldet Mand med et ubevægeligt Ansigt , minimalt høflig , tog orøhovedet ingen Notits af Gæsterne , men lavede sig til at assistere sin Principal . Det er undertiden fra de Underordnedes Side man skal have det . De satte sig paa hver sin Side af Bordet , og i det samme aabnede Døren sig for en Tjener , som rullede et Tebord ind over Tæppet , med Testel , ristet Brød og Appelsinmarmelade . De skulde smøre de Hjul , sagde Roscoe , som havde sat sig ved Bordet , de piber jo . Tjeneren tav og begyndte at sætte Kopper paa Bordet . Vil De sørge for at de Hjul bliver smurt , sagde Roscoe , med skærpet Stemme , som til en Døv . Tjeneren hoppede . De behøver ikke at servere , sagde Roscoe . Gaa hjem . De vil give os vores Te , sagde Roscoe smilende til Gudrun . Og han fulgte hendes Hænder , mens hun skænkede Teen , saa fra hendes Haar ned til hendes Fødder og stuvede Munden sammen , som i glad Forventning om Teen . De drak saa Te , Stainton uden et Ord , og Roscoe vekslede nogle Bemærkninger med Hollund om det han var kommen til Evropa for , at konferere med sine Repræsentanter og føle Markedet . Hollund kom ind paa en flydende Udvikling af hvordan Vognene gik i hans Domæne , og hvad der kunde ventes i den nærmeste Fremtid , Valutavanskeligheder , med videre , og Roscoe lyttede , drak Te og spiste ri - stet Brød med Appelsinmarmelade , idet han hejsede 83 Overlæben op , for ikke at klistre sig paa Marmeladen , for hver Bid . Gudrun saa paa hans Hænder . Hun havde aldrig set hvidere Hænder . Det var lange og blodløse , men ingenlunde svage Hænder , knoglede og med en tyk Hud , hvælvede , stærke Negle , et Par Haandværkerklør , som ikke havde været i Berøring med Værktøj vel nok den sidste Snes Aar . Nogle enkelte store grønne Fregner paa Haandbagen og en ræverød Luv fra Haandleddet ind i Ærmet gjorde Hænderne endnu hvidere , lange vokshvide Fingre , der var som renset for alt jordisk . Paa den venstre Haands Sideflade bag Tommelen og Pegefingeren saaes Sporene af et Dollarmærke , et S med to Streger igennem , som engang havde været tatoveret ind med Blaat og siden omtrent var fjernet igen . Haaret var kridhvidt , tykt , med en Skilning , hvor Haaret rejste sig igen , det havde et Fald der stræbte til den ene Side , hele Hovedet stræbte til den ene Side , som om det var født med en haardnakket Retning i sig . Hvor gammel han var ? Det er svært at se paa Amerikanere , men han var nok mellem 50 og 60 . Han havde en sund Ansigtsfarve og sunde klare Øjne , hvor Blodet viste sig karminrødt i den indre Øjenkrog . I Bryn og Øjenhaar var der endnu et Skær af at han havde været rødhaaret . Han havde meget store , lange og høje Fødder , bar et simpelt Jakkesæt , uden saa meget som en Urkæde i Vesten . Et Kvarterstid eller saa snakkede de to Herrer Forretning , uden at noget optegnedes ; for Sekretærerne blev der ikke Brug . Og til den Side af Mødet blev der overhovedet ikke vendt tilbage . En Proces i Roscoes Hoved syntes 84 at have fuldbyrdet sig , uden at han røbede den , under Samtalen . Efter at have siddet med fast lukket Mund en Stund , mens Hollund endnu talte , saa han op paa ham og svarede ikke mere , ventede til han var færdig . Hans Ansigt antog et ensomt , lukket Udtryk , en Distraktion , hvori der laa noget tigeragtigt og farligt . Hollund tav . Mødet var hævet . Med et helt andet Minespil , som lyste op i hans Ansigt , vendte Roscoe sig mod Gudrun : Ser vi Dem til Middag i Aften , Frøken Chrissese ? spurgte han , med en musikalsk Betoning , som naar man er glad over noget . Vi samles nede i Hotellet , nogle Venner , kun Herrer , er jeg bange for . Jeg skal tage Dem under min personlige Beskyttelse . Maa jeg regne med at føre Dem som eneste Dame til Bords ? Gudrun kniksede og smilede . Naar hun huskede det smilede hun indad , posede Munden , som Kvinder ofte gør naar de har et Hul i Tandrækken , men denne Gang forglemte hun sig og smilede udad , med hele sin lange Mund og en Mængde friske Tænder , rød i Hovedet af Glæde . Roscoes Øjne hvilede paa hende . Hans Blik havde noget ejendommeligt faststaaende , som om han tog sin Tid til at udmaale Omfanget af hvad han saa . Vi ses Kl . 7 , sagde han til Hollund , efter at de alle havde rejst sig . Audiensen var forbi . Mr . Stainton stod ret op og ned . da Gæsterne gik , med ligesom en Hinde draget over Øjnene . Han hilste ikke , og de hilste ikke , begge Parter syntes at have glemt hinanden . * * * Og nu Udrustning til i Aften ! raabte Hollund , daarligt nok inden de vel var ude af Døren , og ilede i Forvejen til Elevatoren . Gudrun fulgte ham , uden at skynde sig , hvad var det der hastede ? Vi har en halv Time inden Magasinerne lukker , sagde Hollund i Elevatoren , paa Vej ned . Det kan naaes endnu . Vi maa jo have købt Klæder til Dem . De kan ikke komme til Middag i den Formiddagskjole der . De har forbavset London ved at komme saadan som De kom , nu skal vi forbavse dem ved at vise dem hvordan De ser ud naar De er klædt paa ! Elevatoren var nede , uden Hat paa ogsaa han gik Hollund med sine vægtige svirpende Skridt gennem Vestibulen og bad Portneren ude ved Indgangen skaffe en Vogn . Paa et Vink kørte den op næsten i samme Øjeblik . De var i Forvejen i Bycentret , to Minutter efter spaserede de ind i et af Londons største Magasiner . Inden Halvtimen var gaaet kom de ud igen , ledsaget af en Karl i en Liberijakke , som kun gik til Bæltestedet , der bar en splinterny Kohuds Suit - case for dem ud i en Bil . Den indeholdt en Selskabskjole og en Aftencape , forskelligt Undertøj , Strømper og Sko , de nødvendigste Toiletartikler , alt hvad Gudrun , der var kommen saa hovedkulds afsted , behøvede , og alt paa Firmaet L . Hollunds Bekostning ! Firmaet havde selv assisteret ved Indkøbene . Varehuset var en hel indvendig By , tilsyneladende uden Grænser til Siderne og taarnet op gennem mange Etager , med en Skakt ned igennem , forbundet med Elevatorer og løbende Trappebaand , som man stillede sig paa og traadte ud fra , naar man var oppe . Her var Afdelinger for enhver tænkelig Vare og Brugsgenstand , med en Hær af 86 Ekspeditricer , bag hver Disk et imødekommende Væsen med et menneskeligt Blik . Frakkeklædte Inspektører gik i Passagerne mellem Udsalgsstederne med et aflæsende Blik til de nye Ansigter der viste sig , Sælgere stod bag lange Diske foran Hylder bagved med skævt indstukne Stofruller . I Kjoleetagen Skabeloner med de nyeste Modedragter paa , Papkvinder , som var ferniserede i Ansigtet , med bronzeret Haar , ikke ulig de kvindelige Kunder der færdedes i Lokalerne , stiliserede Udgaver af dem , Modedukker i begge Fald , og hele det endeløse Etablissement et Kultsted for Damer , saadan som de forefindes nogenlunde ens i enhver Storby i ethvert Land . Damerne i London , saa Gudrun med faa Blikke , var alle ens , stærkt malede , med lakrøde Læber , som om de havde spist Mønje , og Rouge paa Kindbenene , en Nuance med Orange i , selv purunge Piger , de havde tegnede Bryn , farvet og onduleret Haar , som Staaltraad , alle noget nær samme idiotiske Hat , smaa Potter med et Knæk , som om der var siddet paa dem . I Dragten var een Linje tilstræbt fra øverst til nederst , naturligvis , ikke stærke Farver , Reptilskinds Sko , udskaaret til ganske smalle Remme , saa at det meste af Strømpefoden saaes , de højeste Hæle . Man stod i en skruet Stilling , hvilende paa det ene Ben , naar man stod . At give sig Fortrin for hinanden er hvad Damer ønsker ; det synlige Udfald er imidlertid at de ligner hinanden allesammen , som den ene Draabe Vand den anden . Den Maade hvorpaa Damerne stod ved Diskene og lod sig betjene , med en egen Grumhed over sig , og det opslidte Udtryk i Ekspeditricernes Træk , kendte Gudrun , hun havde selv staaet et Aar i Magasin . Nu var hun udenfor Disken , det var 87 hende der blev ekspederet . Det var ikke noget langt Pineri , Hollund jagede med hende fra Sted til Sted , det dyreste , hvor de kom , kort og godt , og et Dusin af hvert . Selv i Undertøjsafdelingen var han med og lyste med et Ampellys i de uudgrundelige brune Øjne over Silkestrømper og smaa spindelsvævsfine Ting , som viste et Par Damebuksers Form , naar Ekspeditricen holdt dem op ved to Hjørner , men skred sammen til en lille Silkehob paa Disken , naar man slap dem . Ekspeditricen ytrede ingen Forundring over at Mandfolket var med til Indkøbene , selv om den kanonagtige Figur af andre Grunde vakte hendes Opmærksomhed . Gudrun trykkede sig lidt , men blev afvæbnet , da Hollund som sædvanlig reddede Situationen netop ved at styrte sig i den : Det er sgu ligesaa morsomt at klæde en Dame paa som at klæde hende af , erklærede han . Han var og blev terribel . Selv da Gudrun skulde ind og prøve Kjole i Dameaflukket forsøgte han at trænge med ind , men blev dog hindret deri af Damen , som udenvidere ringlede Portieren for lige for hans Næse , en Spøg han besvarede med en lille forlystet Salve fra sit Artilleri af Champagnepropper . Valget af Kjole var falden paa et Selskabstoilette af sort Silke , mat i Stoffet , som Crêpe , næsten som Sørgestof , men Sæsonfarve , nouveauté , ingenlunde for gamle Damer , tværtimod af en slaaende Virkning til ganske ung Hud , som Damen med Knappenaale i Brystet kunde forsikre . Gudrun fik den paa og saa sig i det trefløjede Spejl , ikke uden Betænkeligheder . Capen ovenover beroligede hende noget , hvis hun bare kunde bære den hele Tiden . Den var af let Pelsværk , Chinchilla , og dækkede lige Skuldrene og Ryggen som et 88 lille Skjold , mere til Værn for andre end den der bar det . Gudrun kom ud paa Gulvet mellem Kjolestativerne og lod sig syne af Hollund , gik lidt rundt og drejede sig om sig selv , som en lydig Mannequin . En sagte , langtrukken Knurren kom fra ham , virkelig , ægte Beundring . Den matte sorte Silke stod ekstravagant til Gudruns mælkehvide Hud , som fik noget magisk lysende derved , den var uden Ærmer og som det viste sig , da Paaklædningsdamen med en snild Bevægelse tog Capen af , nedringet i Ryggen til Bæltestedet . Den sluttede let til Figuren , var forneden lang og endte snævert , men med en Udvidelse igen , et lille Slæb , saa at den svøbte sig som et Bølgeskvulp om Fødderne , naar Gudrun gik . Hun kunde bære Kjolen , færdigsyet som den var , med den Normalfigur hun havde , høje Ben og en svungen Ryglinje , lange strøgne , runde Arme . Og det var som om hun , i samme Øjeblik hun havde faaet den paa , var vokset op til den , uden ringeste Akavethed , tværtimod , med en Frihed som havde hun aldrig baaret andet end store Toiletter . En Tavshed kom over Hollund , som om Indtrykket for en Tid berøvede ham Talens Brug . Gudruns Skikkelse , en normal kvindelig Skabning , men af stort Numer , røbede sig under det spindelvævsfine Stof med et paradoksalt Modsætningsforhold , som er Manden med hans grove Klæder nægtet , det fineste Hylle omkring amboltsvære Former , kun som en Luftning af et Stof over det faste Liv . Hollund tyggede paa noget , som en Enetale , Grebethed , der ikke fandt Ord . Her var det virkelig som om der af Askepot var ble - ven en Prinsesse , ligesom i Æventyret . Lignelsen var 89 ikke Hollund præsent , men der dukkede en anden Mindelse op fra hans Børnelærdom : De vilde støde en Dronning fra Tronen , sagde han , rørt , oprigtig , reduceret til en ringe Mand ved Synet . Og han bøjede sig dybt , fejede bagud med begge Arme , som en Hofmands Skrabud . Manden mente det , det var hvad han bøjede sig for , en pragtklædt Kvinde . Fra Kjolerne begav de sig til Toiletartiklerne , og da Gudrun her var ganske blank , kun i Besiddelse af en Kam , udfoldede Hollund sig og viste sig som en Kender , vragede og valgte mellem Parfumer , Sæber og Salver . Gudrun selv udsøgte sig tørt en Tandbørste , i et gennemsigtigt Celluloidhylster , og en Tube Tandpasta , hendes eneste personlige Behov . Mens de var ved Skønhedsmidlerne søgte Hollund at paanøde Gudrun Læbestift , men der satte hun Grænsen , det vilde hun ikke . De kan ikke være den bare Mund bekendt , sagde Hollund . Ærlig talt . Saa , nu skulde hun høre for sin forbryderiske Mund igen ! Hun rimpede Munden sammen . Læbestift . Nej . Hun skulde dog ikke avertere mere med den Mund end hvad der nu engang var uundgaaeligt . Heller ikke at lade sig frisere og kreppe , som Hollund foreslog , vilde hun indlade sig paa , for det vilde hun ikke . Haaret kunde jo nu ikke reddes alligevel , hun fik gaa med det som hun havde faaet det . Desuden hele Paaklædningen og Udstafferingen , som til Salg , havde samlet noget sammen i hende . Hun havde ikke kunnet undgaa det . Klæderne var i sig selv dejlige , og hun følte det som en naturlig 90 Ting at bære dem . Men Ufrivillighed havde ikke nogen god Indflydelse paa hende . Man kunde faa hende vidt , saa vidt som Hollund havde faaet hende til dette Øjeblik , men heller ikke længere . Sligt var ikke noget hun sagde til sig selv , men paa en eller anden kryptisk Maade banede det sig Vej til hendes Ansigt . Hvis Hollund havde været en bedre Iagttager end han var vilde han have kunnet læse det i hendes Øjne og paa Næsefløjene , som var begyndt at gaa paa hende . * * * Resten af Tiden inden Middagen skaffede Gudrun sig Ro , alene paa Hotelværelset . Det var et rummeligt Værelse med noget afsluttet i sin Indretning , der var det der var Brug for , og ikke mere , en stor flad Messingseng , et Bord med en indlagt Glasplade , hvorunder Hotellets Regulativ , Tæppe over hele Gulvet , elektrisk Lys i Loftet og en lille Lampe med rød Skærm paa Natbordet ved Sengen . En Dør førte ind til Badeværelset , med Kumme , varmt og koldt Vand . I Sidevæggen fandtes en anden Dør , Gudrun tog i Dørhaandtaget , den var laaset . Henne paa Karmen ved Indgangsdøren viste tre smaa Billeder over Kontakterne hvem der kom , naar man trykkede paa dem , Kammerjomfruen , Tjeneren eller Karlen . Rummet havde noget fuldstændigt isoleret midt i det store Hotel og den dundrende trafikerede Gade Kuben laa i , her var meget stille , dobbelte Døre ud til Gangen og dobbelte Vinduer med Persienner og tykke Gardiner for ekstra , kun en undertrykt dyb Tone 91 mindede om Byen udenfor . Fra Grunden af Hotellet mærkedes en fjern dump Takt af en Maskine , som et Hjerte der holdt Cirkulationen vedlige i det udstrakte Kompleks . Gudrun tog et Bad , vaskede sit Haar og kæmmede det . Naar det blev tørt og hun redte det ud vilde det faa et ordentligt Fald . Det var endnu for tidligt at klæde sig paa , hun iførte sig en af de nye Silkepyjamas hun havde faaet . Den føltes som Solskin paa Huden . Hun prøvede Sengen , den var dejlig , bred og lang , man laa fuldt udstrakt i den , uden Fordybning i Midten , som der ellers altid bliver i en Seng , Tæpperne var helt indknappede i Lagenet , saa der ikke var noget med at det kunde komme i Uorden . Luksus var nu ikke helt spildt paa den strenge Gudrun . Egentlig talt kunde hun godt hvile en hel Time inden Middagen . Nu savnede hun sit Vækkeur . Hun gik til Døren og studerede det lille Billede af Kammerjomfruen , ringede . Kammerjomfruen kom . Gudrun aftalte med hende at blive vækket tyve Minutter før 7 . Derpaa gik hun i Seng og slukkede Lyset . Hun sejlede lidt i Sengen , da hun havde lukket Øjnene , Flyveturen , ikke et Minuts Ro siden hun forlod København om Morgenen . Det var ikke ti Timer siden ! Hun strakte sig ud paa Ryggen med Tæppet op under Hagen , drog et Suk , en lille indre sort Tungsindighed der vældede op i hende . Et Øjeblik efter sov hun . Kammerpigen vækkede hende til den aftalte Tid , hun klædte sig paa som til Krig . Et Minut før 7 bankede Hollund paa Døren , og de fulgtes i Elevatoren ned til Middagen . 85 IX DEN fandt Sted i et Separatlokale , Loft og Vægge i Hvidt og Forgyldning , vistnok Louis Seize , Parketgulv og gamle Malerier paa Væggene , store tændte Lysekroner . Selskabet var samlet , ikke mere end en Snes Mand i den store Sal , alle i Smoking , staaende omkring , inden man gik til Bords . Alle uden Undtagelse vendte sig og saa paa den dronningagtige Skikkelse der kom ind i Salen , ved Siden af Hollund , som var i Smoking ogsaa han , med et Skjortebryst som en Kropdue og spidsende til nedefter i de korte Ben , som han paa Tykkemænds Vis førte lidt udad i Knæet for hvert Skridt . Det var ham aabenbart fuldt bevidst hvilken pragtfuld Ledsagerinde han ejede ved sin Side . Gudrun var meget højere end han , rolig som en Statue , kun med en Uro omkring Fødderne af Slæbet , som om hun blev baaret fremad paa Gulvet af en Bølge . De fleste af Gæsterne , paafaldende høje , robuste Mænd allesammen , med Undtagelse af Stainton , der skaldet og i Smoking saa ud som om han opholdt sig nede paa Bunden imellem dem , bevarede et fuldkommen lukket Minespil ved Gudruns Tilsynekomst . Et Par saa ud som om de med en privat Mundbevægelse laasede sig for enhver Ytring i Anledning af Fænomenet . En enkelt , et højt svært Individ , lyserød i 93 Ansigtet og med korte Børster paa Hovedet , af en Galts Udseende , stirrede med smaa lyse , graadige Øjne paa Gudrun , ude af Stand til at skjule en aldeles nærliggende bestialsk Tilskyndelse , som dog naturligvis var hindret af Omstændighederne . Roscoe traadte ud af Flokken og gik Gudrun i Møde , høj som en Stang og med et stivet Brædt for Brystet , hvert Ben i Smokingbenklæderne som et Rør saa langt . Med den mildeste Stemme hilste han og besørgede selv Præsentationen for de øvrige Gæster . Næsten Halvdelen af dem viste sig at være Personer af Roscoes Hof , som var kommen over med ham fra Amerika , derimellem det store lyserøde Individ , som var en af Roscoes mest betroede Salgsmænd . De øvrige inviterede Gæster var ligesom Hollund Direktører og Roscoe - Repræsentanter fra flere forskellige Lande i Evropa , et udsøgt Selskab , og allesammen med noget sværtvejende over sig , som om de havde spist Guldpund . Den lyse Kæmpe for sit Vedkommende lignede ganske en Sparegris , paa Lerfødder og med en Spalte oveni , hvor Penge kunde komme ind , men ikke ud . Hollund var , skønt fra et mindre Land , ikke den uanseeligste af dem . Man gik straks efter til Bords , Roscoe med Gudrun under Armen , de placerede sig for Bordenden , og Resten fandt deres Pladser ved Hjælp af Kort lagt over et Vinglas , Hollund helt nede ved det andet Bordhjørne , hvor man ikke kunde se ham , men hvorfra der hyppigt hørtes Lattersalver fra ham som Skud fra en stor Hyldebøsse . Menukortet , som var forsynet med Roscoes kendte Kølermærke , lød paa følgende : Kaviar med Ske . Ægte Skildpaddesuppe . Østers . Oksefilet med Trøfler og brunede Løg . Slikasparges . Kalkun . Ost . Frugt . Champagne . Under hele Maaltidet iskænkedes der Champagne . Kun til Oksefileten blev der ekstraordinært budt en svær Bourgogne . Paa sin højre Side havde Gudrun den store lyserøde Galt . Efter den første aabne Interesseopblussen ved Synet af hende overlod han hende helt til Roscoes Selskab . Nu og da fik hun et Blik fra hans smaa Svineøjne , et uafviseligt Blik , der ligesom sugede sig fast , med en bundløs Selviskhed og en Underverden af Vid . Hvad han spiste ! Kaviaren blev serveret i de originale store russiske Blikdaaser og lignede Harehagl , Galten forsynede sig , idet han samtidigt holdt Øje med hvor meget de andre tog , om de nu ikke gravede for dybt i og tømte alle Daaserne for ham , han var rasende over at de i det hele taget fik noget . Han rakte under Maaltidets Forløb ofte Armen helt over paa den anden Side af Bordet og tog Mad , lige under Øjnene paa dem der sad og spiste der , var krænket , naar han det mindste Øjeblik sad uforsynet , og gebærdede sig lidende , naar Sidemanden var for længe om at vrage paa Fadet . 94 Roscoe spiste med Velbehag et Par Stykker ristet Brød med Kaviar , og Gudrun lagde igen Mærke til at han med kræsen Omhu undgik at faa noget paa Læberne , naar han spiste . Læberne var ikke synlige , uden naar han aabnede den smalle Mund , de havde en fin regnormerød Farve . I Begyndelsen ved Bordet var det tydeligt at Automobilkongen var forstemt , han sad med formørkede Bryn , saa som i en Forlegenhed paa Gudrun , hendes bare Arme og den store blændende Udskæring i Brystet . Omsider sagde han : Miss Chrissese , De kunde , hvis De vilde , gøre mig en stor personlig Glæde . Gudrun var lutter Smil , over at der var noget hun havde i sin Magt . Gaa lige op og skift den Kjole , sagde Roscoe , og kom ned igen i den lille Kjole De kom i . Det er den kønneste Kjole jeg nogensinde har set . Vil De bære den for mig her i Aften ? Gudrun rejste sig straks og gik ud til Elevatoren , med en Tjener foran der viste Vej . Noget uforstaaende skiftede hun Kjole oppe paa sit Værelse og tog den hvid - og blaaternede Vaskekjole paa igen . Mon jeg skal have Cyklepumpe paa ogsaa ? tænkte hun . Faa Minutter efter var hun nede ved Bordet igen , og det lyste op i Roscoes Ansigt , da han saa hende . Den Kjole er af samme Farve som Deres Øjne , sagde han beskedent , vilde ikke sige galante Ting , men det var ikke andet end hvad der var sandt . Er det Nationaldragten i Deres Land ? 95 Stoffet er svensk , oplyste Gudrun . Roscoe nikkede . Ja var det ikke det han tænkte ! Og jeg kan lide Deres Haar , sagde han . Man kan se De har gaaet i Regnvejr med det . Det er et sødt Haar . Skildpaddesuppen kom . Mens Tallerknerne blev sat ned gik Overtjeneren Bordet rundt bag Stolene med Skjoldet af Skildpadden , som havde leveret Retten , og viste det til Gæsterne , for at de skulde se det , en simpel rituel Akt , som gjorde et tilfredsstillende Indtryk paa alle . Gudrun rakte interesseret Hals , det var morsomt at se det rigtige Dyr hvoraf Skildpadden kom . De synes om Skjoldet ? spurgte Roscoe . Og uden at vente paa Svar vinkede han en Tjener til sig og gav ham en Besked . Tjeneren var den samme som den der havde været uheldig med Tebordet , han lyttede som med hele Kroppen og var afsted , bøjede om et Hjørne krænget helt over i Farten , som paa et Skib , og bragte Beskeden videre til Overtjeneren . Roscoe smagte paa Suppen , følsomt mimrende med Munden som en Hest , for ikke at faa noget udenpaa Læberne . Den var ikke nogen større Overraskelse . Det syntes Gudrun heller ikke , det var en tynd klar Suppe , med sparsomme grønne Geléterninger i , den dyrebare Skildpadde . En af Gæsterne , der allerede var munter , sagde at den mindede ham om Michelin . Og dog forlød det at Skildpadden var bragt levende med Flyvemaskine fra de canariske Øer for at holde sig frisk til Middagen . Østers havde Gudrun aldrig smagt før , men syntes ikke hun behøvede at sige det . De lignede udflydte Øjne , lagt paa Is . Hun sank en , efter at have skrabet lidt paa den , 97 som hun saa de andre gjorde . Resten af Problemet løste sig af sig selv , idet Galten udenvidere med et Grynt bemægtigede sig hendes Tallerken , da han saa at hun lod sin Portion staa . Efter nogen Usikkerhed i Begyndelsen kom Gudrun og Roscoe snart i en meget naturlig Samtale med hinanden . Gudrun følte sig paa tynd Is med sin Engelsk og ængstede sig for de svære Ord , men da Roscoe heller ikke brugte dem faldt Hemningen bort af sig selv . Ved De hvor mange Kilometer jeg har tilbagelagt i mit Liv ? spurgte Mr . Roscoe . Gudrun kunde ikke vide det . Saa og saa mange Gange omkring Ækvator , eller to Gange og en Brøk frem og tilbage mellem Jorden og Maanen , oplyste Automobilkongen . Han havde dog gjort en Karriere ! Det tindrede i Gudruns Øjne , de blev saa klare . Morede hun sig , fyldtes hendes Øjne med Taarer ? Hvordan det saa var , Roscoe blev dybt greben . Aldrig havde han set friskere , yndigere Væsen . Der stod en Pigesjæl ud af hende , hun var lutter Hjerte . Hvor Blodet dog kom og gik i den unge barnefriske Hud ! Ved Stegen hyggede de to sig sammen over en Gemyse som faldt i begges Smag , meget store Kartofler , Kæmpekartofler , der var ristet i gloende Salt , endnu hede og med en Kruste udenpaa den forkullede Skorpe af brændt Salt . Roscoe viste hende hvordan man aabnede Kartoflen i den ene Ende og skrabede det bagte Indhold ud . Noget mere velsmagende kunde ikke tænkes . Gudrun spiste et Stykke af den forkullede Skorpe ogsaa , der havde en dunstende stærk og liflig Smag og mindede om naar man som Barn stjal sig 98 til at stege Kartofler i Asken i Kakkelovnen . En mere ? spurgte Roscoe , da han saa der endelig var noget hun spiste . Han kaldte paa Tjeneren . Tjeneren fra Tebordet sprang til , havde nu snart ved lynhurtig Adfærd udslettet sin Synd . Vil De give os en Ton mere af den Slags Kartofler , sagde Automobilkongen . En Ton ... ? Tjeneren gik i Stykker i Ansigtet som et Barn . Nu ramlede det hele da for ham igen . Naa ja , sagde Roscoe large , det behøver ikke at være saa stor en Portion heller . De kan bringe een . Tjeneren afsted som en Vind . Resten af Maden stak Gudrun lidt til , men havde nu i Virkeligheden afspist . Af Champagnen drak hun en Slurk og fik et Opstød som gjorde ondt , rystede paa Hovedet , da Tjeneren vilde fylde Glasset igen . Nej vel ? sagde Roscoe og bevægede Læberne , som om han rensede dem . Det klæbrige , sukrede Stads ! Han skænkede Mineralvand for Gudrun , og de to nød ikke andet Resten af Tiden . Mere og mere kom det for Dagen hvor deres Smag var den samme , de forligtes som to røde Køer . Stemningen ved Bordet steg den ene Grad efter den anden . I Begyndelsen havde man rettet forsigtige og mistænksomme Blikke mod Bordenden , som et Selskab af store Drenge , der ikke var i Stand til at lukke sig , saa længe der var en Tøs imellem dem . Hun var jo imidlertid tydeligt en - gageret med Bossen , saa at man ikke selv kunde blive 99 impliceret , saa snart gik Samtalen animeret over Bordet . Talen kunde ikke være om andet end Vogne , og paa det givne Tidspunkt ikke om andet end Strømlinje , et skulde man tro uddebatteret og mellem Fagfolk aandsfortærende Problem , men i Virkeligheden en Bagatel hvoraf der afhang Millioner . Hvorvidt var det muligt at gaa , naar der skulde fiskes for Publikums Tilbøjelighed , hvad vidste man om den , og samtidigt holde sig et Skridt videre foran Konkurrenterne i vovet Smag , uden at Vognen blev absurd ? Højrøstet , larmende Meningsudveksling fandt Sted . Luftmodstanden var jo et Fantom , ude af al Kalkulation , naar der ikke var Tale om Væddeløbshastigheder . Noget svævende i Smagen gjaldt det om at imødekomme i Tide , før de andre Fabriker , og abandonnere det igen i rette Øjeblik . Et Hensyn til Kvindens Smag , som var fluktuerende med Moden , men altid temporært laa fast , var det af største Vigtighed at tage . Den strømlinjede Vogn kunde i Virkeligheden siges at være fremgaaet af et Blik paa selve den kvindelige Form , ligesom Rokokotiden , det galante Aarhundredes Smag , havde ytret sig i Arkitekturen , Møblerne , et slaaende Udtryk herfor havde man i Datidens Kommoder ... Den der gjorde sig til Talsmand for dette interessante og om historiske Studier vidnende Synspunkt var en ung Mand med et stort Haar , der sad et Stykke nede ved Bordet , den yngste af de Tilstedeværende , med et kønt slankt Ansigt . Hans Øjne søgte Gudrun , mens han talte om Strømlinjen og Kvinden , med en egen Humor , som om de vilde sige at pragtfuldere Vogn end hende havde han aldrig set ! Han var Ingeniør , fik Gudrun at vide , Roscoes første Tegner 100 og trods sin Ungdom en meget betroet Mand . Det var ham der havde tegnet sidste Aargang , som efter foreløbigt Opgør havde været et Fremstød for Roscoemærket , og et føleligt Deficit for de andre Fabriker . Roscoe havde kun anerkendende Ord om ham . Et vist Frimureri opstod mellem de to Yngste i Selskabet tværs over Bordet , nogle faa Blikke vekslet kun , som fra den ene Ø til den anden . Han var køn , syntes Gudrun . Det skulde nu være Ingeniører med hende ! Fra Strømlinjen bevægede man sig over paa andre aktuelle Problemer , Forhjulstræk , f . Eks . der rejste en livlig , bevæget Diskussion , Fordelene derved , de iøjnefaldende tekniske Vanskeligheder , Mulighederne for at forudse hvordan Vognen vilde blive modtaget , om man skulde gøre et Spring ud i det , forud for Konkurrenterne , eller viselig afvente Udfaldet , og lade dem gaa i Stykker paa det ? Sligt er det der giver vaagne Nætter . Af kostelig Virkning var Beskrivelsen af hvordan en af Roscoes værste Konkurrenter og Efterabere var gaaet i Gyngen ved at indlægge Kamin i Bagvognen , saakaldt Fireplace comfort , elektrisk Radiator , indrettet som en rigtig lille Kamin med Gløder , sikker paa at blive til Latter , og hele Selskabet nød Fiascoen paa Forhaand med et homerisk Latterkor , der stod som et Brag mod Loftet . Mere intrikate Ting , Motorfinesser , drøftedes , Kamaksel , overdrive , all steel body , Tænding , Brændsel , Benzinmarkedet ; en Rigsdag af Automobilmænd var jo her kommen sammen , ikke for fine til at tale shop , og det blev gjort . Hen paa Aftenen begyndte Drikken at virke , Talerne afløste hinanden , man udbredte sig fugtigt om hinandens uvis - nelige Fortjenester , Hurraraabene smeldede , og den 101 ene Gang efter den anden afsang man staaende : For he is a jolly good fellow , hvilket ingen skulde benægte . Gildet begyndte at gaa over i det formløse , ululerende Stadium , som kommer naar Mandfolk morer sig . De gør bedre i at gaa nu , sagde Roscoe til Gudrun . Jeg ser Dem i Morgen . Mr . Hollund og jeg har aftalt at jeg kører Dem og ham en Tur ud af London i Morgen . Vognen venter os Kl . 9 . Han saa langt paa hende , med de støtte blaa Øjne , som havde saadan en sart , ældet Rosenfarve i Krogene , nikkede til hende . Gudrun listede af , uden at det blev synderlig bemærket at hun gik . Døren til Salen lukkede sig efter hende som for et Hav af Skraal med en Tobakstaage over , da hun gik . Oppe paa Værelset , da hun kom ind og havde tændt Lys , fandt hun Skildpaddeskallen , liggende til hende paa Bordet ! Hendes Øjne vældede over . Hun gjorde sig det nu behageligt , sad lidt i en Lænestol og nød det rene stille Værelse , fik saa en Ide og ringede paa Jomfruen , til hvem hun var traadt i et lille Venskabsforhold . Hun bad hende om en Avis og fik et Aftenblad op , studerede hvad der var foregaaet i Verden , inden hun agtede sig i Seng . I en lille Notits fandt hun følgende : Flyvemaskine i Vanskeligheder . Ruteaeroplanet fra Amsterdam var idag hindret i at gaa ned i Croydon paa Grund af lavtliggende Skyer . Føreren gik tilbage og fløj i Retning af Fastlandet , men modtog bedre Efterretninger og vendte om igen . Ved Hjælp af Radiopejling lykkedes det omsider at trænge igennem Skylaget og lande i Sikkerhed i 102 Croydon . Passagererne naaede London 1 ½ Time forsinket . Det var den Maskine hun havde været med ! Føreren , den unge Mand med de glatte lange Hænder , som hun havde syntes lignede en Kapellan , havde altsaa siddet med hendes Liv i sin Haand ! Alle de store Drenge og Mænd hun elskede dem ! Hun var kun et Hjerte . Dem elskede hun ! ... Inden Gudrun gik i Seng tog hun et Bad igen , lod Masser af Vand fra Styrtebadet strømme ned over sig , først varmt , saa tempereret , tilsidst iset , som om hun gjorde en rask Rejse gennem alle Zoner , fra Troperne til Polen . Hun tørrede sig og tog den lila Silkepyjamas paa , der føltes paa Huden som et Solbad . Vederkvæget og uden et Ønske gik hun i Seng , faldt i en magelig Stilling som en Killing , og snart gjorde hendes gode Sovehjerte sig gældende . 96 X HUN vaagnede ved en ond Drøm , det forekom hende at en løs Bjørn paa ubegribelig Maade var kommen ind til hende , at hun hørte den puste , og at den allerede rørte ved hende ... Der var nogen i Stuen , oppe i Sengen ovenpaa Tæppet , lige ved Siden af hende , lydeligt pustende og rodende omkring ! Det var ikke helt mørkt i Værelset , Døren til Sideværelset , som havde været laaset , den stod aaben , og der var tændt Lys derinde . Den der laa ovenpaa Tæppet og gravede efter at komme ned under det var Hollund ! Der var noget snorkende ved hans Aandedræt , aabenbart var han overstadig beruset . Uden at faa Tid til at blive bange tænkte og handlede Gudrun paa en Gang , lod sig glide ud af Sengen og stod paa Gulvet , vred Kontakten om til Lampen paa Natbordet . I det røde Lys saa hun Hollund , sprængrød i Ansigtet og med blodskudte , kogte Øjne , han saa hende og rullede sig ned fra Sengen efter hende . Han var i Pyjamas , med en Gorillahals at se til , fangede ud med Armene efter hende . Uden en Lyd gled hun forbi Sengeenden , sigtede efter Døren , for at naa Kontakterne der , men han var efter hende , sprang tungt i Gulvet , vilde have grebet hende , inden hun naaededen , hun veg til Siden i sidste Øjeblik og reddede 104 sig over paa den anden Side Sengen ved at entre over den . Hun havde haabet at han var saa fuld at han ikke kunde røre sig , men saa fuld var han ikke , med en mærkværdig Sikkerhed og Lethed hoppede den svære Mand op i Sengen efter hende . Inden han naaede hende smuttede hun forbi Sengeenden over paa den anden Side , saa at Sengen var mellem dem igen . Han lo idiotisk over til hende , med en hikkende , kaglende Latter , Jagten skulde være saa morsom ! Maaske var det den blotte udvendige Forestilling om at det kun var en Leg der gjorde at hun ikke skreg , raabte om Hjælp . Alt foregik i Sekunder . Det latterlige Kispuds rundt om Sengen gentog sig flere Gange , men Hollund manøvrerede saa snedigt at det blev hende der voltigerede over Sengen hver Gang , mens han løb omkring Sengeenden for at møde hende . Omsider fintede han , som man gør ved Tagfat omkring et Træ , lod som om han vilde springe den ene Vej , men sprang den anden , og nu fangede han hende . Han greb hende og løftede hende fra Gulvet med Jernarme , hun følte sig som i Grenene af et Egetræ , og med synkende Hjerte , en uendelig Sorg , forstod hun at det var ude med hende . Hun var i Gorillaens Vold . Hun havde Hænderne fri og greb ham efter Struben for at kvæle ham , men han ændrede Hold paa hende og fik begge hendes Arme snøret ned under den ene af sine , hun mærkede Heden fra ham gennem det tynde Stof de begge havde paa , en modbydelig Berøring , og følte Hjertet slaa i ham som en Forhammer . Han stank som et Krater af Tobak og Spiritus . Hun kunde ikke naa Jorden , han holdt hendes Arme , hun var fortabt . Da bed hun ham . Hun bed ham i Hovedet , kunde jo ikke gabe over det og prellede af først , men pløjede saa i med Hjørnetanden oveni Issen , fik en Fold op af Hovedhuden og bed den igennem , til Tænderne mødtes . Med et Brøl slap han hende . Er De gal ! raabte han og slog hende rasende med Knytnæven paa Skulderen . Han greb sig op i Hovedet og fik vaadt paa Hænderne , saa paa dem , de var fulde af Blod . Øjnene traadte ud af Hovedet paa ham , han blev grøn i Ansigtet , og som en Stolpe væltede han om i hele sin Længde paa Gulvtæppet , rullede om paa Ryggen , og var besvimet . Øjnene stod vendt op under Øjenlaagene paa ham . Nu kunde hun jo have ringet og tilkaldt Hjælp . Men det gjorde hun ikke , for hvorfor skulde hun det ? Han var jo uskadelig nu . Hun saa paa ham , Besvimelsen var ikke meget dyb heller , det sitrede ham allerede i Ansigtet , Hænderne rørte paa sig , han var i Færd med at komme til sig selv igen . Hun gik ind i Badeværelset og holdt en Svamp under Vandhanen . Men det behøvedes ikke . Da hun kom tilbage sad han allerede op paa Gulvet , saa blinkende paa hende , endnu uklar og meget svag , Hænderne var ligblege og rystede paa ham som paa en nyfødt Hundehvalp . Hun saa ham oveni Hovedet , han blødte Ingenting , der var ikke engang løbet noget paa Gulvtæppet . I Haaret sad der lidt størknet Blod , Saaret havde allerede lukket sig . Han stønnede sørgeligt , da han var ved fuld Bevidsthed igen , vendte sig om og rejste sig paa alle fire som en Baby , ravede til Lænestolen og sank ned i den . 105 Gudrun ! stønnede han . Vejret gik i ham som en Blæsebælg . Saa , nu kaldte han hende Gudrun ! Hun gik til Badeværelset efter et Glas koldt Vand , holdt det for hans Mund . Han drak , med Tænderne klaprende imod Glasset . Det er jo Vand , klagede han med tudende Stemme . Giver De mig Vand ! Til sin Forbavselse saa hun ham le , det stødte i Maven paa ham . Han var helt kommen til sig selv nu , men endnu meget fuld . Han lo rigtig godt , halvt for sig selv : Hun giver ham Vand ! Hi , gi , gi ! Han trak Hovedet ned i Skuldrene og godtede sig , lod til at synke ind i sig selv . Dikkedik ! sagde han pludselig , rakte Armen frem og kildede Gudrun , der endnu stod foran ham med Glasset , i Siden med Pegefingeren . Hun kastede ham Resten af Vandet lige i Ansigtet . Det løb ned ad ham . Han gispede . Ah ! glammede han imod hende med aaben Mund , refleksmæssig , som et tirret Dyr . Men nu var hun vred og slog ham paa Siden af Hovedet med flad Haand , saa det sang . Til Forbavselse for hende for anden Gang brast han nu i Graad . Av , ømmede han sig og rakte Haanden bønfaldende ud mod hende . Du slaar saa haardt , Gudrun ! Nu gaar De ind til Dem selv , sagde Gudrun irettesættende , som til et uartigt Barn . Han rejste sig lydig og sjokkede grædende , paa bare tykke Fødder , ind ad Døren til Sideværelset . Det var et 107 Hotelværelse , Tvilling til hendes eget . Han kastede sig paa Sengen med Ansigtet ned i Hovedpuden og tudede , et Bjerg af et Mandfolk i Taarer . Gudrun eftersaa Døren , der stak en Nøgle i den , paa hans Side , hun tog den ud , gik ind til sig selv og laasede paa sin Side af Døren . Det første hun derefter foretog sig var at kaste alt hvad Hollund havde købt til hende paa Magasinet i den Kohuds Suit - case . Hun smækkede den i , aabnede igen Døren og satte Haandkufferten ind paa Gulvet indenfor Døren . Der brændte Lys i Loftet , han havde drejet sig om paa Siden og snorksov ! Efter at have overbevist sig om at han ikke havde noget for Munden , saa at han kunde ligge og kvæles , tog hun to af hans egne Tæpper og bredte over ham . Saa slukkede hun i Loftet og gik ind til sig selv , drejede Nøglen to Gange om i Laasen . Det maatte man sige , de londonske Hotelværelser var sikrede mod Støj , ikke en Lyd af den Tummel der havde staaet inde hos hende var trængt udenfor , i hvert Fald ikke et Livstegn var kommen fra Gangen eller fra de tilstødende Værelser . Sengen saa ud som om en Elefant havde trampet omkring i den . Hun redte den om , saa sig om i Værelset . Han havde efterladt et Par Slippers paa Gulvtæppet , den ene her , den anden der , ellers var der ikke flere Spor efter ham . Tøflerne , som var af rød Maroquin , satte hun ind paa Gulvet til ham , lyttede efter hans Aandedræt . Han sov roligt , med en Masse Luft gaaende ud og ind ad den hørligt aabne Mund . For tredje Gang laasede hun Døren . 106 Og nu gik hun i Seng , med haarde Forsætter for i Morgen . Hun vilde rejse hjem øjeblikkeligt . Hun tømte et Glas Vand , saa paa sit Armbaandsur , der laa paa Natbordet . Klokken var 2 ½ . Hun vred om for Lyset , strakte sig ud i Mørket og hørte Stilheden synge i sine Øren . Det varede noget inden hun blev rolig igen . Aa ja hvad ! sagde hun tilsidst halvhøjt frem for sig op i Mørket . Og med et Suk lagde hun sig til , for at fortsætte sin afbrudte Søvn . 108 XI KLOKKEN ni næste Morgen stod Gudrun nede i Vestibulen , i sin hvid - og blaaternede Kjole , med bart Haar , Genstand for en hel Del , mere eller mindre dækket Opmærksomhed fra forskellige baade Herrer og Damer , der sad i de dybe Læderstole . Næsten paa Slaget indfandt Roscoe sig . Han hilste , saa sig om : Mr . Hollund endnu ikke kommen ? Gudrun rystede paa Hovedet . Vi vil ikke vente paa ham , sagde Roscoe , med et mørkt Udtryk i Øjnene . Og han gav ham end ikke et Minut , men begav sig lige ned ad Trinene mod Udgangen . Tøvende fulgte Gudrun ham . Udenfor holdt Vognen , Roscoes Chauffør i den . Han sprang ud og aabnede Døren for dem . Roscoe lod Gudrun stige ind paa Bagsædet og tog selv Plads ved Siden af hende . Kør ! sagde han til Chaufføren , og Vognen var paa faa Øjeblikke nede ad Gaden , tabt mellem andre Vogne . Nu kunde Hollund ikke komme med . Med et Smil som en Dreng vendte Roscoe sig om mod Gudrun : Saa fik jeg Dem da for mig selv ! Han saa paa hende med et omfattende Blik , som udtrykte fuldkommen Tilfredshed med hvad han saa . Vognen slangede sig lydløst paa Gaden , med Vogne foran og bagved og til begge Sider , fire Vognrækker dybt paa hver Side af Gaden , hver i sin Retning , en Bræ af Vogne , med høje Motoromnibusser imellem , der dukkede op foran i den dundrende Trafik som vokset op af Jorden . Ofte stoppede hele Strømmen , og de sad fast nogle Minutter , til Knuden løste sig igen . De var i Byens tætteste Færdselsaarer . Gudrun saa ud og bemærkede nogle store Granitløver nede paa en aaben Plads , op ad et Fundament , som tabte sig i en Søjle højt op , taagegraat altsammen , hun bøjede sig helt ned og skimtede en Figur højest oppe , kendte Stedet : Nelsonsøjlen , Trafalgar Square ! Sig selv uafvidende smilede hun , som en Skolepige , en privat Glæde over at se Monumentet , som hun naturligvis vidste om , men nu saa for første Gang . Hun havde jo aldrig været i London før , - det var første Gang hun i det hele taget var udenfor Danmark . Med en dyb Følelse , som under Varetagelsen af et dyrebart Liv , saa Roscoe paa den unge Pige , fysisk saa svulmende udrustet , og som et Barn i Sjælen , tillidsfuld her nu , ført bort i en Vogn , men sorgløs , som kunde der aldrig hænde hende andet end Glæder ! Hvor gammel er De ? spurgte han , som staaende overfor noget helligt . Toogtyve . Er De det ! De kom ud af den indre By , ud i lange Gader , hvor Vog - nen begyndte at gaa hurtigere . Da pikkede Roscoe 111 Chaufføren paa Skulderen : Vil De stoppe her . Chaufføren kørte ind til Siden af Fortovet og standsede Vognen . De kan tage tilbage til Hotellet , sagde Roscoe . Jeg vil køre selv . Han og Gudrun gik foran i Vognen og satte sig paa Forsæderne , Roscoe lagde sine lange elfenbenshvide Hænder paa Rattet . Inde paa Fortovet stod Chaufføren som en enlig forladt Figur i ærtegrøn Liberifrakke med Guldknapper og et ærligt , prøvet Karleansigt , da Vognen kørte . Nu skal vi more os , sagde Roscoe med en Feriedrengs Oplagthed til Gudrun . Hun saa sig tilbage efter den enlige Figur paa Fortovet , en lille Smerte paa hans Vegne sad igen i hendes Træk , da hun vendte Hovedet . Aa , han tager en Sporvogn hjem og faar en halv Fridag , sagde Roscoe . Til at begynde med lagde Eskapaden sig for Dagen ved at Automobilkongen kørte lidt stærkt , som om hans udvidede Sindsstemning gav sig Luft den Vej . Den lange lydløse Ark af en Vogn skød frem , affjedret og paa sine bløde Hjul , næsten som kunde det være en Slæde , og drevet , kunde man fristes til at tro , af selve den Sekraft hvormed Føreren rettede Øjnene forud paa Gaden . Det var til at se paa Roscoe at han var i sit Element med en Vogn mellem Hænder . Der var vist Situationer et Par Gange der kom ham uventet , og som han klarede ved rappe Indgreb i Grejerne paa Vognen . Forbandede Venstrekørsel , mumlede han . De kom gennem uendelige Forstæder , Rækkehuse og Rækkehuse , ud i Gartneribæltet , og omsider ud paa 112 lange Landeveje med Marker og Landsbyer . Vognen gik nu omkring 100 Kilometer , ikke til at mærke paa den , Vejsiderne fløj , og i Løbet af en halv Times Tid var de ad Brighton Vejen dybt nede i Surrey , Syd for London . Landet var aabent og kuperet , med langt større Højder end Gudrun nogensinde havde set i Danmark , et parkagtigt Land med mange spredte store Træer , Grønninger og Hegn . Paa et højt Sted hvor Vejen gik over en Bølge i Terrænet , med en vid , stille Udsigt til alle Sider , holdt Roscoe med Bilen , de steg ud . Og her paa Landevejen under aaben Himmel , hvor ikke et Menneske var at øjne , gjorde Industrimagnaten og Millionæren Gudrun en stormende impulsiv Kærlighedserklæring . Saadan som hun stod der , paa et vildfremmed Sted , i sin luftblaa Kjole og med sine søblaa store Øjne , ledte hun Tanken hen paa en Havfrue , som ved et Lune af Æventyret var ført fra sit Element langt ind paa Landjorden i et fremmed Land ; men hun var meget , meget æventyrligere end Alverdens Forestillinger om Havfruer . Noget om Foraaret der var bleven Person kunde man ogsaa komme til at tænke paa , en Sjæl af Vejret , for der var netop et ungt Foraar i Luften , det første engelske Foraar , med et højt fint Lys og en øm , vellugtende Luftning . Naturen ligesom lyttede , med en Friskhed og et Haab i sig . Uden at fri først , alle Formaliteter sprunget over , tog Roscoe Havfruen og Foraaret i sine Arme , lukkede hende ind i dem som for at forvare en umistelig Ejendel , og kyssede hende to Gange , en Gang paa hver Kind , hjerteligt , 113 selv ikke til at staa for , fuldstændig fortryllet af hende som han var . Han tog begge hendes Hænder i sine . Jeg har aldrig set Deres Mage , sagde han . De er den bedste Pige jeg har haft for Øje . Bliv i den Vogn med mig ! Kør til Verdens Ende med mig , nu , straks ! Hvad skal vi til London mere efter , vi kører lige ned til Kysten og tager en Baad , og Ingen ser os mere ... Gudrun drog sine Hænder lempelig ud af hans og saa forlegen paa ham . Min Kone døde ifjor , sagde Roscoe . Jeg har to Sønner , Døgenigte begge to . De vil blive kede af at jeg gifter mig igen , en Grund mere for mig . Jeg vil gøre Dem til Dronning i Roscoe City . Jeg har et Hus med otteogtyve Værelser , gode Malerier og et Bibliotek og al den Slags Ting , kun ingen til at leve i det . Oppe i Bjergene har jeg et gammelt fransk Château fra det 12te Aarhundrede , ført over Sten for Sten og opført igen , Spøgelserne med , antager jeg , jeg har bare gaaet og grædt i det . Der staar en stor gammel Stol der , som der har siddet en Dronning i , De skal sidde i den . Nu rystede Gudrun paa Hovedet . Han blev mere og mere opflammet , det gik ikke an at skuffe ham saa meget mere , naar han forstod det ikke lod sig gøre . Er De ikke fri ? spurgte Roscoe , bus paa Sagen . Det syntes Gudrun ikke hun behøvede at svare paa . Snarere burde det gaa op for ham at hun dog ikke saadan uden videre kunde blive forelsket i ham . Er der noget der binder Dem ? Ja , jeg har jo da min Stilling , sagde Gudrun , lidt tørt . 110 Staar De den Hollund personligt nær ? spurgte Roscoe og fik haarde Bryn . Nej , svarede hun simpelt . Han aandede op , klarede Kværken , som der var kommen noget i Vejen med . Han tænkte sig lidt om , lod Øjnene løbe Udsigten rundt . Se her , sagde han og vendte sig igen imod hende . Vores Rejseplan ligger saadan at vi i Eftermiddag Kl . 2 forlader London og tager Baad til Middelhavet . Jeg vil se Rom og Jerusalem . Fra Ægypten har vi i Sinde at gennemrejse Afrika i Roscoe - Vogne fra Cairo til Kapstaden , med Udrustning til at tage levende Billeder undervejs , ikke lutter Fornøjelsesrejse altsammen . Hvis De vil være min Sekretær paa den Tur , alt andet uforpligtet , vil jeg give Dem en Løn De ikke kan bære hjem . Vi har jo saa Lov til subsidiært at lære hinanden nærmere at kende undervejs ... Jeg kan ikke , sagde Gudrun . Er der Ingenting der kan købe Dem ? udbrød Roscoe desperat . Hun saa forskrækket paa ham . De tav lidt begge to , stod der paa Landevejen ved Siden af Vognen og tav . Fra et Sted i den blændede Himmel kom den fjærne Lyd af flere Flyvemaskiner , nogle højt oppe , som Spilleværker oppe i Himlen , andre nærmere , det var Flyvepladsen ved Croydon , som de ikke var langt borte fra , hvor Maskinerne kom og gik . Gudrun lyttede . Hvor længe det dog var siden hun rejste hjemmefra ! Det var igaar ! Urolig stod Havfruen . Roscoe læste hendes Tanker . 114 De vil hjem til Deres eget Land igen ? sagde han . Hun nikkede , og der stod i et Nu Søer af Taarer i hendes Øjne , ved hvad hun kom til at tænke paa . Skal vi køre , sagde Roscoe . Inden de kørte tog han igen begge hendes Hænder i sine , store fyldige Pigehænder , og holdt dem , til Varmen af dem var gaaet over i hans , han kyssede først den ene , saa den anden , først udenpaa pg saa indeni , modstræbende fra hendes Side det sidste . Han lo , og det bævede ham om Munden : Jeg har alligevel levet lidt med Dem nu , sagde han . De var god at have i Armene . De smagte sødt . Jeg vil aldrig glemme Dem . Han gjorde omkring , gøede besynderligt og gik til Vognen . Paa Tilbagevejen kørte han ikke stærkt , sad grundende , med tilmuret Mund og Profilen vendt fremefter , i besværede Tanker , som om han hellere vendte om , eller kørte baglæns , end den Vej de skulde . Udenfor Hotellet i Piccadilly laasede han Vognen og lagde Nøglerne , to smaa Yalenøgler forbundet med en Ring , i Gudruns Haand . De beholder Vognen . Hun forstod ham ikke straks . Vognen er Deres , sagde han . Jeg kan ikke mere være i den . De gaar ind , jeg gaar ud . Tak , sang Gudrun . Og med Nøglerne knuget i den ene Haand , som om det var dem der var Gaven , slog hun begge Arme om hans Hals , midt paa Gaden , for hele Londons Ansigt , rakte sig , som op ad et Træ , og hun var endda lang , og gav ham et Flugtkys , det ramte ham et Sted foran 116 det ene Øre . Han skyede lidt , som en Hest , naar der hænder noget pludseligt . De gik sammen op i Vestibulen . Og her rejste Hollund sig fra en af Klubstolene og kom dem imøde , hundeflov , skønt med et rask Forsøg paa at indkassere Tilgivelse som den der igen havde været terribel ! Hans brune svømmende Øjne fortalte tydeligt hvorfor han var kommen for sent , han havde sovet over sig . En lang lystig Forklaring laa ham paa Læben ... Men Roscoe lod slet ikke til at huske at han skulde have været med . Han saa knap nok genkendende paa ham . Vil De tage Dem af Frøken Chrisseses Vogn , sagde han . Den kan ikke parkere hvor den staar . Det er hendes Vogn nu . Gudrun leverede ham Nøglerne , og Hollund skrubbede ud for at sørge for Vognen . Henne foran Elevatoren tog Roscoe Afsked fra Gudrun . Hvad var det De hed til Fornavn ? spurgte han . Gudrun . Gudrun , gentog han og øvede Navnet i Munden . Gudrun . Elevatorstolen kom ned , og Elevatordrengen derinde klippede Døren op . Hvis De nogensinde kommer i en Vanskelighed , saa husk mig , sagde Roscoe . Farvel , Gudrun . Han rakte hende sin lange Haand og gik ind i Elevatoren . Det sidste hun saa af ham var hans rørformede Ben og lange , højvristede Fødder , idet Elevatoren sukkede op med ham . 115 XII JEG maa sgu stikke Dem en Undskyldning , var det første Hollund sagde , med et lavmælt , konfidentielt Tonefald , da han kom ind i Vestibulen igen , efter at have sørget for Vognen . Han tog det meget alvorligt . Min Opførsel var stødende . Jeg haaber ikke at jeg ligefrem tilføjede Dem noget Nervechok . Til min Undskyldning tjener den Brandstorm jeg var i . Ingenting heller man skal tage sig i Agt for som at blande Champagne og Bourgogne sammen , plus Whisky . Jeg kan forsikre Dem de andre var mindst lige saa overkørte som jeg , med Undtagelse af Mr . Roscoe selv . Men han er jo saa lang at Spiritusen ikke engang kan naa at løbe ned i Maven paa ham . Hollund glippede med de tjærede Øjne , havde ikke faaet dem rigtigt i Lave endnu . Han begyndte at føle sig friere , slog over i en munter , luftig Betoning : Og ved De hvad , naar man er saa bæløjet som jeg var kan det forefalde i Nattens Mulm at man tager fejl af to Døre , navnlig naar de , som for vores Vedkommende , ligger paa samme Gang , og endda lige ved Siden af hinanden ! Er Værelserne tilmed ens udstyret er det virkelig ikke til at se Forskel paa hvilken Seng man gaar i ! De maa sgu have mig undskyldt . Jeg haaber ikke Optrinet har efterladt 118 noget ufint Indtryk hos Dem . Han saa paa Gudrun med en ganske mærkelig Blanding af fræk Snedighed og uforfalsket Flovhed , førte Haanden op til Hovedet og rørte forsigtigt med Fingeren ved et ømt Sted i Hovedbunden . Der er da foregaaet Ting i Nat jeg aldeles ikke kan huske , sagde han angerfuld og saa Gudrun forbi Øjnene , f . Eks . en lille Læsion i Hovedet , ubetydelig , hvordan det er gaaet til vil nok aldrig blive opklaret . Jeg er glad over De hjalp mig til Rette i Nat og ikke tog Fejltagelsen altfor højtidelig . Og den Forklaring skulde Gudrun tro paa ! Som om det ikke var Døren mellem Værelserne han var kommen ind ad ! Planen maatte endda være lagt i Forvejen , med koldt Blod , da han lejede Værelserne og arrangerede det med Nøglen paa sin Side af Døren , det stod Gudrun klart . Men hun ytrede ikke et Ord til hvad han sagde . For saa afskyeligt Attentatet var , og saa oplagt falsk Forklaringen , forstod hun at en blank Løgn var den eneste Udvej for et Tilbagetog han havde . Der laa en Afbigt deri . Og under denne Form kunde hun være bekendt at lade det hele opløse sig i Ingenting , ellers kunde hun ikke . Det gjaldt hendes Stilling . Hvis hun rejste hjem nu paa Stedet , som hun havde besluttet , vilde hun rejse lige ud af den . Det kunde hun ikke lade ske . Hun bevarede et fuldstændig ubevægeligt Ansigt , ikke til at læse i , men opgav i sit stille Sind at gøre noget pludseligt Krigsskridt . Hollund udlagde hendes Tavshed som et Tegn paa at hun troede ham , eller i hvert Fald med Takt lod som om hun troede ham . Der kom noget meget taknemligt over hans 119 Udtryk , de anstrengte Træk lagde sig . For at tale om noget andet , udbrød han lettet , oprømt , man maa sige det er en smuk Present De der har faaet af Mr . Roscoe , en fin Gestus , maa man sige . Man paastaar rige Folk altid er gerrige , det er derfor de er bleven rige , det slaar da ikke til her . Naa , nu er en af hans egne Vogne jo Ingenting for Mangemillionæren Roscoe . Har De nogensinde set tyndere Menneske ? Han ligner jo en Tændstik . Det er nu ikke min Type . De gjorde et stærkt Indtryk paa ham ! Gudrun tav . De gjorde et stærkt Indtryk paa ham . Og med Grund . Maa jeg sige det , stateligere Kvinde til at bære en Festdragt og præsidere ved et Bord er ikke kommen for mine Øjne . De har gjort Firmaet L . Hollund al Ære , Tak for det ! Og nu skal jeg sige Dem noget . Den Vogn kører vi hjem sammen ! Men først : jeg er fastende . Hvad vil De sige til at vi kører et Sted hen og spiser Frokost ? Roscoe faar vi ikke mere at se , vor Opvartning er endt , han afrejser allerede i Eftermid= dag med samt sine Drabanter til det sydlige Udland . Ved De at de har i Sinde at køre i Bil gennem hele Afrika , fra Cairo til Kapstaden ! Det havde sgu ikke været kedeligt at gøre den Tur med ! Citroën traverserede Asien , for Reklamens Skyld , De skal se Roscoe har et eller andet ekstra opsigtsvækkende oppe i Ærmet . Skal vi tage i Zoologisk Have og spise Frokost der ? Jeg føler ligesom en Trang til at se Brødre . Man er jo som Sandpapir i Maven efter igaar . Sild maa til . Vi tager Deres Vogn . Og saa kørte de , i den store nye dejlige Roscoe , indvendig betrukken med fint violblaat Klæde , som et Boudoir saa duftende . Hollund tog paa Vognen som var den af Glas , førte den i Gear med yderste Delikatesse og spillede paa Pedalerne som paa et Orgel . At lade den store Vogn gaa med laveste Fart , som en langsomt flydende Ting henad Gaden , lod til at være ham en særlig Fornøjelse ; men hvor der var Huller i Trafiken stødte han frem med den som et Lokomotiv , og tog Stormen af den lige saa hurtigt igen . Undervejs blev de enige om hvordan det skulde ordnes med Vognen . Gudrun kunde jo ikke tænke paa at beholde den , en umulig Tanke , selv om Værdien af den tilfaldt hende . Hollund overtog Vognen med det samme . Den skulde sgu blive i Familjen , erklærede han . Vognen var splinterny , havde kørt et Par Tusind Kilometer , praktisk talt Ingenting , men helt som ny kunde den vel alligevel ikke sælges . Han tilbød at aftage Vognen til Indkøbspris , Vilkaar som man kun gav sine Venner , og lo fedt , en af hans Morsomheder , men var large , hun skulde naturligvis have for Vognen hvad den var værd i Udsalg , hersteds , engelske Pund . Herfra var det fair at trække hvad Vognen vilde koste hende i Told , hvis hun tog den hjem , og i Afgift ; med Valutaberegning kunde det allerede nogenlunde sættes op hvor meget der vilde blive i hendes Favør . Ved Hjemkomsten til København passerede der en Check mellem L . Hollund og hende til hendes Bankkonto , lydende paa 26000 Kr . Med et lille Stik følte Gudrun Vognen gaa ud af sin Besiddelse , mens dette blev ordnet . Og i Stedet for den tykke geskæftige Mand der ved Rattet saa hun et Fantom af Ros - coe , der havde givet hende den , den spøgelsetynde 121 Amerikaner , som ikke havde kunnet have sine Ben paa Førerpladsen og sad med dem foldet sammen under sig , hans vokshvide Hænder og mørke Ansigtsudtryk , hvori der pludseligt kunde tændes saa megen Varme . Hun var meget hellere kørt i Zoologisk Have med ham . De gik saa lidt rundt og saa paa Dyrene , men det var der jo ingen Ende paa ; omsider fandt Hollund Restauranten , og de satte sig paa en Veranda . Vejret var solet og mildt . Selv om de ikke havde set alle Dyrene følte de sig som i en Noæ Ark , med allehaande Fugleskrig og kvalte Dyrebrøl , en Brægen af Lam etsteds i Nærheden . Fra nogle Bure paa den anden Side Gangene kom med Mellemrum et højt fløjtende og trillende Dyreskrig , og de saa som en fin spinkel Djævel der voltigerede omkring derinde , greb i Stængerne og stirrede ud , som ind i fjerne Verdener den ikke kunde se , det var Gibbonaben , som Solen havde fortryllet . Rundt i en Arena , synlig fra Verandaen , skred som et Bjerg af Skifer Havens gamle skikkelige Elefant med et helt kulørt Bundt Smaapiger i Agestole ovenpaa sig , og en rigtig Hindu med Turban siddende fortil mellem Ørene paa den , med en lille Baadshage i Haanden , hvormed han styrede den . Træerne var endnu nøgne , men der stod en fin Em i Luften , den første Varme , Foraar var i Luften . Et langtrukkent uafladeligt Bulder laa omkring Haven fra alle Sider , Byen der omsluttede den , men herinde var Paradis . Adam var tørstig . Endnu inden Frokost var bestilt lod han et stort Tinkrus Ale komme og tømte det i to Drag , med et Pusterum imellem , saa læsket paa Eva . Det var som om noget af Øllet trængte ham ud af Øjnene , han blinkede 122 fugtigt , var en Synder , men ikke helt dødsdømt . Hvordan det saa havde sig , det passerede Gudruns Hjerteregioner at dette Kæmpebarn der , saa farlig og upaalidelig han var , dog naar alt kom til alt var en vildfaren , ensom Sjæl . Var han nogensinde bleven skøttet af Nogen ? Hollund fik Sild og anden Pønitensemad , som hurtigt rettede ham op . Spisesedlen bød , som man kunde tænke sig , da man var i Paradis , paa zoologiske Sjældenheder , som røget Dugong og grilleret Bjørnelab . Lige selvdød , kommenterede Hollund og varede sig , men man maatte sige det klædte Menuen . De drøftede saa Rejsen . Efter at de var fløjet til London kunde det lige passe at køre hjem i Selvejerbil . Gudrun vilde gerne , for hvad andet havde man drømt om end netop saadan en Tur ! Naturligvis skulde de over Paris , se Paris . Derfra var der forskellige Ruter til Grænsen , Gudrun raadede til den korteste . Hele Distancen kunde køres om det skulde være paa fire Dage , men hvorfor jage , en Uges Ferie vilde de begge unde sig . Undervejs kunde de holde sig telefonisk i Kontakt med Forretningen ; sin Sekretær havde han jo ved Haanden . En Dag til i London , to å tre i Paris , og saa lige hjem . Derved blev det . Gudrun fik et stort Forskud af sin Chef og købte sig en ny Kjole , en Mellemting mellem en Spaseredragt og et Sportskostume , et længe næret Ønske , samt en god BurberryFrakke , Indkøb som med et Slag placerede hende i Sikkerhed , efter at hun med sin hjemmesyede Bomuldskjole havde følt sig som udsat for den vilde Vind . Aldrig nogensinde før havde hun brugt saa mange Penge paa en Gang . Ogsaa et 123 Hovedtøj anskaffede hun sig , en lille Gryde , med et Knæk , som om man havde siddet paa den . Om Eftermiddagen paa Hotellet skrev Gudrun Breve hjem , med Forklaring af hendes Forsvinden , til Manne , til hendes Forældre og til Fru Bruun . Udførligst skrev hun til Manne , om Flyveturen , om Mødet med Roscoe , hvis forretningsmæssige Vigtighed hun stærkt understregede . Til allersidst skrev hun : Og jeg fik en Vogn , men stregede det ud igen og skrev hele Brevet om , for at han ikke skulde se Udstregningen . Det maatte hun fortælle ham mundtligt . Jeg kommer hjem i min egen Roscoe , skrev hun derimod til Fru Bruun , i et Anfald af tøset Lyst til at triumfere lidt over hende . Resten af Dagen besaa de London , var i Tower og saa en langbenet ung Rekrut , der gik Skildvagt der , op og ned , med Remmen fra Militærkasketten ned paa Munden , og Gudrun tabte en lille Andel af sit Hjerte der , han var saa bister , med Geværet i Armen ; de faldt i Forundring over de gamle Ridderharnisk og stirrede op i Vilhelm Erobrerens sorte tilrøgede Kamin , havde en stum Opmærksomhed tilovers for Bøddeløksen og lod sig vise Stedet ude i den brolagte Gaard hvor Skafottet havde staaet og Anna Boleyn var bleven halshugget . Om Aftenen var de i Covent Garden . Der saa Gudrun Verden . Damernes Toiletter noterede sig , med en hende ubevidst Hurtigproces i Hovedet , i hendes Hukommelse , til de mindste Enkeltheder , en Proces som er Aarsag til at Damer ofte gør et distrait , langøjet Indtryk ved Lejligheder hvor der er mange af dem tilstede . Selv var hun i den 124 sorte , nedringede . Ja hun kunde jo ikke komme i Formiddagskjole , og saa var den Kohuds Suitcase stille vandret fra Hollunds Værelse over til hendes igen , med Kammerjomfruens Mellemkomst . Hollund gik bagover som en Hane med hende ved sin Side i Foyeren i Mellemakterne . Efter Teatret havde de Souper paa Londons fineste Restaurant , og Gudruns inderste kvindelige Stenograforgan traadte igen i Virksomhed . Nu vidste hun snart alt om Londons Damer . Om Herrerne var der ikke meget at notere . Hvis et indre kort Stenograftegn gik for Smoking vilde en Tyder af Hieroglyfer finde at det kom igen et uendeligt Antal Gange . Smaa Suffikser dertil vilde gaa for Bærerens Alder . Hvis Hollunds Smoking var optegnet vilde en rund nulagtig Tegning antyde dens Omfang . Aftenen var for Gudruns Vedkommende een lang Distraktion , hvorunder hun syntes at gro , fuldkommen tilfreds , med en Jægerindes Øjne . Hollunds hele Sporsans lod til at være optaget af hvilken Opmærksomhed hans Bord og hans Ledsagerinde vakte . Ogsaa han syntes fuldt tilfredsstillet . Ret trætte kom de hjem paa Hotellet . Mens Gudrun syslede omkring , inden hun gik i Seng , og efter Vane kølede sig uden noget paa , blev hun opskræmt ved at det bankede paa Døren inde fra Hollunds Værelse , og at han raabte Kukkuk derinde ! At han vovede det ! Men Døren var jo nu solidt laaset , ligesaa begge Døre ud til Gangen . Ved nøjere Eftertanke maatte hun indrømme for sig selv at det jo egentlig var elskværdigt af ham , en Erkendelse af Situationen . Ikke alle vilde have taget Ydmygelsen paa den Maade . 120 Og under hele Resten af Rejsen afholdt han sig fra enhver Tilnærmelse , eller nogensomhelst Antydning deraf . Han sagde Gudrun til hende nu , men dog ikke du . Det kunde hun ikke undgaa . Der var heller ikke noget ved at hedde Christensen . * * * Den næste Dag besøgte de Tennisbanerne i Wimbledon og var til Automobilvæddeløb paa Brooklands Banen . Hollund var en ivrig Tennisspiller , til Trods for sin Vægt , fjedrende og hurtig som en Bold selv , han fik hver Dag et Parti hjemme i Klampenborg , naar det ikke var Golf , han sad i en Time med Armene lænet paa Gelænderet paa Tilskuerpladsen i den overdækkede Bane og Øjnene gaaende fra den ene Spiller til den anden , ganske tavs , optaget af tekniske Finesser . Det var ikke de store internationale Berømtheder der optraadte den Dag , men meget dygtige , øvede Spillere , i haard Form , Bolden susede frem og tilbage , man hørte taktfast den lille Tonestump hver Gang de stramme Ketschere ramte Bolden , ligesom en Melodi paa een Tone uden Ende , og Gudrun der ikke forstod Spillet fandt Timen lang . En egen resolut , besluttet Holdning prægede Spillerne naar de gik til Nettet og slog et Angreb ned , som et Drab de begik , og de Damer der spillede optraadte her med samme Hurtighed og Energi som Mændene . Man kunde dog vel lære det Spil . Og Gudrun kalkulerede , en i Forvejen haardtspændt Tabel over hendes Indtægter og hendes Tid , om der kunde presses endnu en Time ind . 125 Fremtiden stillede sig allerede i et helt nyt Lys , efter det Æventyr der var hændt hende med Vognen , det begyndte at brede sig i hendes Forestillinger hvad den Sum betød hun havde faaet Raadighed over . Alene Renten deraf vilde næsten stille hende uafhængig , med de Fordringer hun havde , selv om hun slet ikke havde andet , men hertil kom hendes Løn , med samt den Forhøjelse hun nylig havde faaet . Hun følte at hun vilde komme hjem som en anden end den altid regnende og dividerende Gudrun , hvis System ikke gik ud paa hvad hun kunde lægge til , men hvad der endnu var Mulighed for at knibe ned . Cyklen ! Den stod lænet op imod Muren udenfor Flyvestationen i Kastrup , laaset , det var det sidste hun vidste om den . Ja hvad kunde der hænde andet end at den blev staaende ? Hun vilde gaa noget mere i Biografteater med Manne , naar hun kom hjem . Hendes Tanker bredte sig over den ene lille Fremtidsudsigt efter den anden , mens Ketscherne klang dernede , og en Klapsalve fra de sparsomt besatte Tilskuerpladser nu og da fortalte at der var præsteret noget fint . Hollund klappede med , en hul Lyd , som af to Kopper , af de smaa tætte Hænder , som gik i et med Haandleddene , mod hinanden . Det røde Lys kom og gik i hans svømmende , brune og gule Øjne . Han snurrede som en Keddel , sat paa svagt Kog , af Velvære , fandt Ro i at følge det hidsige , haarde Spil dernede . Paa Forhøjninger sad Dommere og kontrollerede Spillet som Præster ved en højtidelig religiøs Akt . Mænds Leg , hvad de sætter ind paa den ! Og paa ingen Omraade havde Gudrun saadan en Lyst til at følge dem som netop her ! Brooklandsbanen — det var at komme ind i en uoverskue - lig Park af Biler , allesammen store funklende , flotte 127 Vogne som deres egen , en Trængsel og et Tidevand af Mennesker , som man maatte holde Hovedet ovenud af , ligesom en Svømning i høj Sø , indtil man kom i Sikkerhed paa sine Pladser og saa Banen lige foran sig , med Startpladsen og et af de bratte Sving ude til Siden , den bedste Plads der kunde faaes . Et Blik rundt paa de nærmestsiddende Damer overbeviste Gudrun om at Ingen af dem i og for sig var bedre klædt end hun var , med det nye støvgraa Kostume , selv om deres maaske var dyrere . En ny Hattemode lod til at vise sig , som om der var fundet paa den om Natten , Dagen før saaes ikke en eneste i London . Det lod til at der skulde vendes tilbage til Skyggehatte nu igen . Vognene kørte op Side om Side inde paa Startpladsen , ikke store Uhyrer , som man havde ventet , men ganske smaa Legetøjsvogne at se til , smalle som Badekar i Karosseriet og med Hjulene staaende paa lange Aksler , som om de albuede sig ud til Siden . Det var Motor altsammen hvad der var i Karosseriet , forklarede Hollund , foruden et Hul til Føreren , der stak ud af det med sin Styrtehjelm paa Hovedet , oliede , grove Karle , saa vidt man kunde se deres Ansigter , med Ærmerne surret til for Hænderne . Det var en Kanonade , mens Vognene holdt der , en øredøvende Trommeild af de knaldende og skydende Motorer , med Ild og blaa Røg bagud , en Brølen op mod Himlen , saa af en og saa af en anden , som i den yderste Utaalmodighed . Endelig gik de af , med en mærkelig Vrikken og Kasten med Bagvognen , som om de slog med Halen , under Overpresset fra Motoren , og Dækkene satte blaa Spor paa Be - tonen , gik rundt det første Stykke frem , inden de fik 128 Greb , under en høj , hylende Lyd af Gummien . Allerede faa Øjeblikke efter saa man Feltet sprede sig og køre op liggende skraat i Svinget , med et af Numrene i Spidsen og de andre strømmende som en Hale , tæt pakket , bagefter . En fed gennemtrængende Os stod i Luften efter dem , af vegetabilsk Olie , der stank som brankede Pandekager . Det var raske Løb , Raskheden selv , Vognene laa paa Banen i en strygende Fart , som ikke kunde sammenlignes med noget andet , det hurtigste der kunde køres , med Nuancer lige stærkt af dem alle , smaa Forskydninger , den ene Vogn der krøb op forbi Sidemanden , den anden der blev bagud . Den brølende Lyd fra Vognene fortsatte sig hele Banen rundt , om paa den anden Langside , hvor man ikke kunde følge dem , en Oval af Lyd , fra nogle af Vognene en ganske særlig høj gennemtrængende Hvinen , de var forsynet med Karburator - Kompressor , forklarede Hollund . Men hun var Fyr og Flamme over Løbene , fulgte de hjelmklædte haarde Halse i Vognene , som om det var hendes Drenge allesammen , var i en Lykkespænding over Favoriten , der støt laa i Spidsen , og blødte over den arme Nr . Sidst , der kørte som for Livet uden ringeste Haab . Og da Favoriten virkelig kom ind som Nr . 1 , og hun fik ham at se , staaet ud af Vognen , det store Motornavn , en styg , grimet Børste med et Smil skaaret i Ansigtet , og hele Tilskuerpladsen klappede som en uhyre Haglbyge , da klappede ogsaa hun sine Hænder ømme og kunde have slynget sig ned for hans Fødder , om hun havde kunnet , og stod med hede blændede Øjne , Helten fjern , men med en Bølge i sig efter at dø for ham . 126 Banen var saa stor at man kun kunde overse en Part af den , den fjernere Langside tabte sig i en Baggrund omrandet af Træer , og her saa de en Røgsøjle slaa op under et af Løbene , en af Vognene der var eksploderet , som de siden læste om , Føreren kørt paa Hospitalet . Drengene regnede ikke Livet , naar det gjaldt deres Lege ! Men hvad var de Drenge for ? Banen var saa stor at der var Flyveplads og Hangarer inde i Midten af den , flere Flyvemaskiner kom og gik , mens Løbene stod paa , og en Autogyro hang over Tilskuerpladserne , flakkende op og ned som en Hveps , med de tynde roterende Vinger , det saa ud som om den traadte Vande i Luften . En stor Dreng sad oppe i den , hævet over Liv og Død . Af en Dommedagsvirkning var Lyden af de brølende Vogne Banen rundt , et Drøn lagt i Ring , som enorme Kraftvirkninger udspændt i et Kredsløb , en Lyd af Dommedags Basuner , som forløb i sig selv . Hvor de elskede Farten , hvor de elskede Larm , disse store forfærdelige , rolige , dødsikre , grimme , umulige , dejlige Mænd ! Inden de forlod London foretog Hollund en Pilgrimsgang til en berømt Pibes Udsalgssted , som viste sig at være en Helligdom , hvor Piberne lagdes frem af solemne Mænd , der gik paa Tæerne og var iført lavendelblaa Handsker for ikke at krænke de hellige Piber ved profan Berøring . For almindeligt menneskeligt Øje at se var det ret almindelige Shagpiber , men de havde allesammen en hvid Prik indlagt paa Oversiden af Stilken . Hollund valgte sig en med en stor bowl , hans egne Dimensioner , efter nøje Studium og Drøftelse af Aarerne i Træet og Undersøgelse af Pibens Indre , hvori der fandtes indlagt et fint Aluminiums Skorstensrør . 129 Han fik den med sig i et Ruskinds Hylster med Lynlaas , efter at have betalt 5 Pund for den . Det lod til at det var selve Priserne der gjorde Piberne saa berømte og eftertragtede . * * * En Motordæmon var faret i Gudrun . De laa næste Dag paa de sydengelske Landeveje og gjorde lange Stigninger med Eksprestogsfart som med en Elevator lige ind i Himlen , nye Udsigter fløj op for dem , og Vognen blev til en Tone under dem , som et Væsen der endelig fik Lov til at ytre sig frit , en Sang der meddelte sig til Blodet , Farten , Farten ! De var Farten , og Landet om dem var en Dekoration , der drejede sig for dem , foldede sig ud , steg og sank , flyvende Landsbyer , og Højder som sank ned i sig selv , Verden som i en Skabelse omkring dem . De havde forladt London tidligt om Morgenen , Kl . 10 var de i Folkestone og fik Bilen hejset ombord paa Kanalbaaden , fire omvundne og polstrede Kroge der blev hægtet i Hjulene , og en Kran der svang hele den lange Vogn indenbords , saa at man saa den op under Maven . Under Overfarten til Boulogne i fint kælent Aprilsolskin havde de Udsigt til de høje Klinter oppe ved Dover , Englands Ansigt ud imod Kanalen . I Boulogne spiste de Frokost , Østers , som her var skæve og dybe i Skallen , og nu lærte Gudrun at spise dem , belurede Hollund og saa hvad der skulde skrabes af . De skulde naturligvis tygges , ikke sluges , saa smagte de sødt , og Saltvandet mindede ganske om at gaa i Vandet fra Stranden om Sommeren . De franske lange Brød og det usaltede Smør 131 havde en delikat Smag . Et Glas Rødvin hun drak var med hendes toogtyve Aar den første Rødvin hun nogensinde smagte ! Den skulde ned , og hun gyste og fik hvide Gruber paa Kinderne bagefter . Men Verden maatte læres . Fra Boulogne kørte de over Amiens til Paris , temmelig fladt Land med endeløse Veje , indrammet af høje Platantræer , hvoraf hvert andet havde Mistelten oppe i Kronen , en underlig levende Hud disse Plataner havde , som plettede Daadyrskind . Ogsaa i London havde Parkerne været fulde af dem . Som i en Drøm tilsidst valsede Vejtræerne ind i Synskredsen og ud igen , som en Flugt af Træer bagud i den Retning hvorfra de kom , og i de blanke Lygter paa Forvognen , hvis Bagside virkede som Kuglespejle , stod der et lille omvendt , skævt Billede af hvert Træ , som kom og skrumpede væk igen . Med de korte tætte lodne Hænder paa Rattet sad Hollund med Hovedet ned i Skuldrene , Øjnene ufravendt rettet fremefter paa Vejen , Time efter Time , med noget af et Afgudsbillede over sig , fuldkommen opslugt af at holde Vognen paa Vejen i den stive haarde Fart de kørte . I Amiens tog de Benzin , og Hollund talte Fransk , selvfølgeligt for ham paa fransk Grund og lige saa hjemme i hans Mund som Engelsk , et Par Vittigheder udveksledes endogsaa , at dømme efter en hjertelig Latter ; og der stod Gudrun nu igen som Koen paa Bjerget ! Af Fransk vidste hun end ikke Begyndelsesgrundene , havde til Realeksamen valgt Engelsk af de to Sprog , og det var hun glad for , men et saadant fuldstændigt Tomrum 132 taalte hun ikke . Manne havde lært Fransk til sin Studentereksamen . Det blev til en Beslutning , fattet i Amiens og sat tilside til hun kom hjem , at de nødvendige - Timer ogsaa skulde krammes ind her . Næsten med Forbitrelse saa hun paa Skiltene i Gaden , hvis Mening hun var lukket ude fra . Ud paa Eftermiddagen naaede de Paris , passerede udstrakte Gartnerier , hvor Glasklokker saa store som omvendte Blikspande i Hundredvis stod i Rækker i Bedene . Det havde noget ekstraordinært , oplevelsesrigt at nærme sig Paris . Var det sandt ? Gennem Pont Neuilly kom de ind i Nordparis , og den hede Lyd fra Vognens Udblæsning kom tilbage som en Halsen i Genlyden fra Husmurene i Gaderne , det var som om Gaderne selv glammede : Paris , Paris ! Et Stigning bragte dem op ad den brede Passage med det grandiose Navn , Avenue de la Grande Armée , herfra saa de Triumfbuen , og fra Toppen af Place d ' Étoile ned ad Champs Elysées , hele Paris udbredt , en lysegraa , endeløs By , med en høj gennemsigtig Luft over , blaalig Benzindunst staaende i Gaderne , og overalt ilende , ilende Vogne , som om Bunden af Byen ikke bestod af andet end en uafbrudt malende Strøm af Automobiler . Betjente med hvide Stave ledede Færdselen og skyndede paa den , skyndede paa den , som om det var dem der med Tryllestave holdt hele Byen i Omrøring . Hvad man saa af Vogne ! Droscherne var Renaultvogne , ejendommeligt leverfarvede , en lokal Vogn , men ellers var der ikke det Mærke i Verden man ikke saa . Veltalende og utrættelig udpegede Hollund dem alle for Gudrun . 130 Og det første de opsøgte , inden de tog paa Hotel , var Rue Marbeuf , som ligger ud til Hjørnet af Champs Elysées , hvor alle de store Automobilfirmaer har deres Udstillingslokaler , Templer , Glaspaladser , Tilbedelsessteder , med en Ødslen af Plads , de store kostbare Vogne staaende inde paa Gulvarealer af kongelige Sales Udstrækning . Hollund fandt Roscoetemplet og var rørt over det , det stod ikke til Skamme , den store Roscoe , den Vogn de kørte , kunde lade sig se ved Siden af enhver Kvalitets - og Luksusvogn i Verden , selv de der kostede Fantasisummer i Forhold til den ! Efter lige at have gjort Andagtsvisit i Rue Marbeuf tog de ind paa et af de største Hoteller i Byen , en vældig Kube som i London , og hvilede ud et Par Timer . Gudrun bemærkede denne Gang at deres Værelser laa langt fra hinanden paa Gangen . Med et Detektivøje undersøgte hun Adgangen til sit Værelse og fandt at der kun var een , Indgangsdøren , forsynet med en Nøgle med et svært Messingskilt ; hun var i Sikkerhed her . Middag spiste de ikke paa Hotellet , men tog til en gammel kendt Restaurant i Nærheden af Louvre , oppe paa en Førstesal , og her gjorde Gudrun Bekendtskab med det franske Køkken . Hollund var en god Lærer , velbevandret , havde været her før og blev endogsaa husket af en Tjener med en Hukommelse af Guld ; sammen komponerede de Middagen . En aaben , for alle synlig Ritus fandt Sted i Lokalet , hvide Kokke med Hovedtøj som Ypperstepræster der betjente en hellig Ild , hvor store raa Kødstykker blev grilleret , for ethvert Menneskes Tænder til at løbe i Vand ved at se . Store madbelæssede Borde førtes ind paa Ruller , med saftige røde , dampende Bayonneskinker , hvor Stykket man ønskede sig 134 blev skaaret af under ens Øjne af en stivet Offerpræst med et Slagsværd af en Forskærerkniv i Haanden . En blaa Flamme brændte under en Sølvkedel paa Bordet , med Laag , den hemmelighedsfuldeste Ting , indtil Offerpræsten tog Laaget af og røbede Mystiken , en sagte putrende skøn Gullasch , med smaa Smørsøer over sig og en Rand af rød Sauce , Tomat og Peber , samt en Anelse af Hvidløg i Duften derfra . Hollund knurrede over sin Mad , paa Hundevis , men ufjendtligt , et Udtryk for Velbehag og Fred paa Jorden , som ikke kunde holdes nede . Han lod Vin komme , som Tjeneren viste frem , Flasken liggende i en lille Slæde og med Støv og Spindelvæv paa , lige fra Kælderen , inden han skænkede . En Langouster , lige fra Middelhavet , kunde ikke lades urørt , en frisk Brie lod man sig smage , Kaffen kom og bryggedes paa Bordet i en Slags Glaskugle med Spritflamme under , en ildnende Mokka ; Likør nødes ; og endelig tændte Hollund en stor sort Havana , aabnede Munden som et Krater og stødte to , tre rullende Ringe op mod Loftet , Fred i Himlen og paa Jorden ! Han saa godt , naar han kørte , visse Ting , andre Ting saa han slet ikke , som f . Eks . at Gudrun lod næsten al sin Mad gaa ud igen , efter at have smagt lidt paa den og nedlagret enhver ny Ret i sin Hukommelse . Det var morsomt at lære ny Mad at kende , men hun mere lugtede til Maden end hun spiste . Det franske Brød syntes hun om . De to Dage i Paris var ikke meget andet end Maaltider . Hollund blandede sig i Automobilstrømmen paa Champs Elysées , de var i Boulogneskoven og saa Herskaber , og Gudrun granskede Damernes Paaklædning , de var i Teatret , 135 Toiletter , gik Louvre igennem , og Gudrun saa ogsaa her et Maleri af en nøgen Kvinde der lignede hende , men holdt sin Mund med det . Det var i Notre Dame , og her hændte der dem virkelig noget usædvanligt , for da de stod højt oppe udenpaa Kirken , et af de Gallerier hvor de kendte Uhyrer findes , Gargoyles , Oliemærket , De ved , saa de nede paa Pladsen foran Kirken en svær Automobilring komme trillende , midt igennem Færdsel og Vogne , og naa Bolværket foran Seinen og tørne imod og blive liggende der . Hvorfra den kom , om den var løbet af en Vogn , eller hvordan , fik de ikke opklaret , men det var dog et ganske mærkeligt Syn , som om et Meteor eller en Solring ved højlys Dag var falden ned paa Jorden ! De meget omtalte Pariserinder var Gudrun en Skuffelse . De var ekstravagant klædt , ud over al Rimelighed , det var ikke Klæder mere , men et meningsløst Udhæng . Malingen gik saa vidt at man havde mere Indtryk af faste Masker end af Individer . Den aabenlyse Maade hvorpaa enhver Kvinde bar sig til Skue , som et Skilt , hærdede en gammel bundfældet vidtrækkende Foragt hun følte for sit eget Køn . Og at de Midler de brugte var Vejen til Succes , for ellers vilde de ikke bruge dem , bibragte hende en lav Forestilling om Mænd i Almindelighed , hvilken hun havde i Forvejen . Et rent , ubeskygget Minde om Paris bevarede Gudrun derimod ved Kendskabet til alle de dejlige Vognmærker hun havde set der , og som Hollund havde gjort hende bekendt med , Mohawk , Kings Cross , Rousillon - Dinant , Afag , Fulton , Laurent , og mange andre , ikke at tale om deres egen 136 gode Roscoe . Alle disse fuldendte Vogne forekom hende at være et Selskab man kunde være bekendt . Det var Mændene , saadan som hun elskede dem , hvad de store Drengesjæle havde fundet paa . * * * Hjemvejen tog de nord ud af Paris , over Reims , Namur , Liége , og kørte haardt , med en Skiften paa Nethinden af Indtryk , ind i Belgien , Namurdalen , Fabriksbyer , hvor de slingrede igennem med Ekko fra Murene , ud af Belgien , ind i Tyskland . Men da de kom op i det nordtyske Lavland , de uendelige udstrakte Veje gennem Luneburger Heide , hvor de mødte faa Vogne , og Tanken allerede begyndte at melde sig om den danske Grænse , tog Hollund Farten af Vognen , det var som om noget i hans Tanke bremsede ham , hjem kunde man jo altid komme . Han standsede helt . De var i Øjeblikket fuldkommen ene Vogn , med et Bændel af en Vej milevidt foran dem . Nu skal De køre , sagde Hollund og stod ud af Vognen , gik rundt om den for at gaa ind fra den anden Side . ? Jo , De skal sgu lære at køre Deres egen Vogn . Nu sætter De Dem her paa Førerpladsen og tager Rattet . Alt hvad De har at gøre er at styre Vognen . Vi kører ganske langsomt . Resten tager jeg mig af , indtil De har lært Grebene . Tror De det er apokryfiske Hemmeligheder ? 133 Gudrun rykkede over i venstre Side af Vognen og tog Rattet . Det var første Gang hun havde et Rat i Haanden , siden hun som lille Pige havde styret Mannes Pakkassebil , med ham selv som Motor bagi . Hollund skød sine Ben ind under hendes og fattede Koblingspedal og Speeder , de fik Benene rodet lidt sammen , ligesom Molboerne , han startede Vognen og lod den gaa frem som en Snegl , lidt efter lidt over i jævn Fart . Gudrun styrede , med Livet i Hænderne , for store Udsving i Begyndelsen , betænkeligt fra Grøft til Grøft , den store Vogn lystrede for meget mindre end hun troede . Hollund rettede Vognen op et Par Gange ved et betimeligt Greb i Rattet . Men det varede jo ikke længe før hun havde fuldt Herredømme over Vognen og holdt den paa Midten af Vejen . Umærkeligt satte Hollund Farten op , det gik glat , hun havde allerede den sikre Føling med Rattet , næsten ingen Bevægelser , og det sigtende Blik fremefter , der som en Funktion af Vognen selv holdt den paa dens Bane . Det optog hende fuldstændigt , alt andet mellem Himmel og Jord slettet af hendes Bevidsthed . Nu standsede Hollund Vognen og gik over til at lære hende Grebene , hvordan man starter Motoren , sætter i Gear og kobler til . Han lod hende skifte Gear og træde Koblingen ud , mens Motoren stod stille , greb med sin Haand ovenpaa hendes og førte den og Gearstangen , og uagtet de begge havde Handsker paa var det en hemmelig Undervisning for sig fra den strenge Lærers Side , som han gentog ikke faa Gange . Formiddagen blev lang , mens han lod sin Elev repetere og hørte hende i Lektien som en Skolepige , han gav sig god Tid og underviste , baade saadan og saadan . Ingen af Maaderne undgik Gudruns Opmærksomhed , og noget i hendes Træk 138 lukkede sig imod Berøringen af hans Abehænder , hun forstod nok at denne vidtdrevne Hensynsfuldhed havde noget farligt , men ænsede det ikke , lære at køre vilde hun . Hollund var en taalmodig Lærer . Og vel kunde han give sig Tid , for den store livsfriske unge Pige med den klare Hud og de lyse hvælvede Øjne var en taknemlig Elev . Hollunds Hinduøjne , som i sig selv havde noget selvlysende , hvilede paa hende med en Glans som var han sine Guder nær . Om han skulde være et helt Liv om at lære hende at køre Bil , han vilde tage sin Tid til det ! Og hvilket andet Sted skulde de være end netop her , en udstrakt Tundra , lukket hele Horisonten rundt , som et Eneværelse under aaben Himmel de var i , med Lyng og Sand , her og der tynde Fyrretræer og spredte Birke , i det milde yndige Aprilsolskin , som fulgte dem ogsaa her , hvad skulde man ønske andet end at være ene paa saa uforstyrret et Sted paa Jorden ? Foraar var i Luften , de spinkle Birke havde en fin Purpurtone i Kronen af Knopper som begyndte at blive store . En svær Lastbil med flere Paahængsvogne bagved rumlede forbi og rystede hele Vejlegemet . Ellers var her stille , langt ude et lavt Hus at se , og noget der rørte sig , der lod sig tyde som en Flok sorte Faar . Mod Synskredsen laa der et Flimmer , Lokesæd , det første Forbud paa Sommer og Varme . Og nu kørte Gudrun , gik alle Grebene fejlfrit igennem , til Vognen var i højeste Gear , kørte støt , øgede lidt efter lidt Fart , Gudrun kørte . Hollund lod hende have Vognen hele Formiddagen , til hun allerede sad som en gammel Bilist , rolig og lykkelig over sin ny Færdighed . Først da de 139 nærmede sig Bremen tog han Sædet og førte Vognen ind gennem Byen . De spiste Frokost i Hamburg . De skal have Kørekort , saa snart vi kommer hjem , sagde Hollund ved Bordet . Og De skal tage det paa Forretningens Regning . Det kan komme oftere paa end De aner at De bliver udkommanderet til at køre for Deres Chef . Og lad mig sige Dem en Ting til . Jeg har bemærket at De ikke kan Fransk . Vi har ikke megen fransk Korrespondance , men jeg vil være glad for at samle al Post paa een Haand , paa Deres , saa at Ingen uden De og jeg ved hvad Forretningen skriver om . Hvis De vil lærer De Fransk , paa Firmaets Regning . Jeg kan tilføje at Timerne tager De i Arbejdstiden , da det er i Firmaets Interesse . Han imødekom hendes Tanker ! Gudrun straalede . Og der stod en hemmelighedsfuld Ild i Hollunds Øjne , paa den anden Side Bordet , en for stærk Ild syntes hun . Han slog ned over sin Mad som et Bytte for en Association : ikke den Ting paa Bordet , og paa den anden Side af Bordet , han ikke kunde spise ! Sent samme Dags Aften naaede de København . 137 XIII NÆSTE Morgen klædte Gudrun sig paa straks og gik hele Vejen ud til Flyvepladsen i Kastrup , en dejlig Tur . Følfod stod i Grøfterne som Øjne af Guld , hun gik under Lærkesang , alle Amagers Lærker som hang i den store Himmel over den fuldstændigt flade Ø . En flov Lugt af Græsset fra i Fjor , som laa bleget og med Slam paa sig efter bortsmeltet Sne , kom fra Grøfterne . Af Kaal og af Strand lugtede som altid Amager . Hvor var hun dog hjemme igen ! Lænet op til Muren udenfor Stationsbygningen i Kastrup fandt Gudrun sin Cykle , urørt som hun havde stillet den ! Den havde kun tabt Luften i Bagringen . Og lidt før 9 var Gudrun igen i Cyklestrømmen ind imod Hjertet af Byen , hun var København , og København var hende . Et Bjerg af Post ventede hende paa Kontoret , Ekstraarbejde , ogsaa for Hollunds Vedkommende , han var igen Chefen , nøgtern , med Forretningssiden vendt ud , tromlende en Mængde Arbejde ned . To Dage gik , inden Gudrun fik Tid til at skænke sine egne Sager en Tanke . Da mødte hun en Dag Manne . Hun havde været i Banken og løb paa ham ganske uformodet paa Kongens Nytorv . Han kom gaaende med sin gamle Voksdugs Taske , hvidslidt i Hjørnerne og strammet over Bøgerne indeni , paa Vej til Forelæsninger , i lysegraa Plus - fours , et løst , billigt , flosset Stof , ofte forsaalede Sko , og en krympet Jakke , Papirsflip , et vildtvoksende Haar , saadan som Manne var kommen til at se ud som polyteknisk Student , den akademiske Tarvelighed , og i Underkanten af den . løvrigt var han ganske sig selv , Manne med den tykke Hals og den høje Brystkasse , slængende med Fødderne . Kun var Vejrbidtheden gaaet af ham , i Stedet havde han faaet en fin Rødmussethed i Ansigtet . De smaa Rosenpletter under Øjnene havde han endnu . Brynene laa ogsaa i de samme tykhudede Folder , men mens de før havde givet ham et forsovet , uforløst Udseende gjorde de nu Indtryk af en egen , samlet Fortænkthed , Tankeknuder ; saa nær kan bunden Natur og intellektuelt Anlæg ligge ved hinanden . Men den sorgløse , uskyldige Manne var ikke mere . Jo mere han havde lært , jo roligere var han bleven , en stille Tænker , helt hvilende i sig selv . Og tavsere endda end før var han bleven . løvrigt var han fuldkommen lykkelig og studerede som en Hest , et Læs Bøger han skulde igennem , indtil han kom ud hvor han vilde , til et stort Jernskib paa Bedding , som han havde tegnet og beregnet . Gudrun vilde storme ham i Møde , da hun saa ham . Men Manne blev staaende paa Fortovet , inden hun kom , det var ud for Stoppestedet foran Charlottenborg , og paa hans Ansigt kunde hun se at han var stiv , uden et Smil i Ansigtet . 141 Naar han var forstemt fik han noget tykt ved Overlæben , som om alle Sorger samlede sig der . Manne ... sagde Gudrun og standsede . Han sagde Goddag , fra en Afstand , og blev staaende , med samlede Ben , uden at nærme sig . En ganske urimelig , men ubetvingelig Nervøsitet havde grebet Gudrun . Paa Hjemvejen havde hun ængstet sig for at møde Manne , og for at han skulde se hende i Bilen sammen med Hollund , i hendes nye Dragt , det havde hun undgaaet , det var sen Aften da de kom ind i Byen . Nu følte hun det pludselig som en Usanddruhed og stor Fejl at hun ikke havde skrevet til Manne om Vognen alligevel , som hun først havde tænkt . Hvordan skulde hun nu komme over det ? Fik du mit Brev ? var det første hun sagde , uden Grund som ude af sig selv . Og for at rette Fejlen straks , inden Hjertet hoppede ud af Halsen paa hende , tilføjede hun , med noget der skulde være en glad Mine : Og jeg fik jo en Vogn . Ja , det gjorde du jo , sagde Manne . Hun saa fortvivlet paa ham . Manne løftede venstre Arm og saa paa Armbaandsuret : Jeg skal paa Forelæsning . Vil du hilse , sagde Gudrun , stakaandet , helt bragt ud af Forstandens Brug . Buv , vuv ... sagde Manne . Han gik . Han gik . Nu græder han , tænkte Gudrun , da han var kommen et Stykke bort , og blev ved at se efter hans Ryg , til den tabte sig ovre imod Bænkene rundt om Anlæget med „Hesten " og Angleterres Façade bagved ; det sidste hun saa af 143 hans ærlige Ansigt , idet han vendte sig , var at det trak op til det . Hun fik selv hele Brystet fuldt af Graad og stod med smertende Kindtænder og bed Graaden i sig . Med arbejdende Mund og hede Øjne fortsatte hun sin Vej tilbage mod Kontoret med Vekselmappen under Armen , som i Blinde , fastholdt indvendigt af det Slag hun havde faaet i Sjælen . Resten af Dagen tog hun sit Arbejde som man tager en Straf . Om Aftenen var det hendes Gymnastikaften , ogsaa det tog hun , siden der ingen Grund var til at forsømme det . Men hun opsagde fra næste Maaned sine Timer , med den Beslutning at gaa over til Tennis i Stedet . Hun kunde ikke ringe hverken til Manne eller hjem , saa hun gik i Seng med den Sky der havde hvilet over hende hele Dagen . Først næste Dags Morgen gensaa hun Fru Bruun , efter at hun var kommen hjem . Mærkeligt nok havde Fru Bruun ikke passet hende op før . Nu stod hun ude paa Trappen , da Gudrun var for nedgaaende , og hilste med sit vennesæle Smil , men lidt skelende , usikre Øjne . De taltes lidt ved ude paa Trappen , Gudrun gik ikke ind , hun skulde videre paa Kontoret . Paa Forhaand var hun væbnet som med et Ispanser imod hvad hun ventede , at Fru Bruun vilde spørge hende ud , paa hendes sædvanlige borende Maade , hvor hun havde været henne , og om Rejsen , naar hun fik det at vide ; men mod Forventning ytrede Fru Bruun ikke et Ord derom , bevarede en venlig , konverserende Tone , men lod som om Gudrun overhovedet ikke havde været borte ! Det bragte Gudrun mere ud af Fatning end om hun havde maattet værge for sig , og hun stod og vævede , med et skyldigt Udseende , mens Fru Bruun lod en 144 Mængde mild Dannelse lyse over hende . Rasende , hun vidste ikke over hvad , kom hun ned ad Trappen . * * * Endelig næste Dag var det Søndag , og hun cyklede afsted hjem til sine Forældre for at høre hvad de sagde , og om muligt faa noget at vide om Manne , inden hun opsøgte ham . Hvad hendes Tanker stadig kredsede om var at han altsaa vidste det med Vognen , skønt hun ikke havde skrevet det til ham , efter hvad han sagde da de mødtes paa Kongens Nytorv . Hvor vidste han det da fra , og hvordan ? Til sine Forældre havde hun heller ikke skrevet derom . Men da de var de eneste han kunde have talt med maatte hun først høre hvad de sagde der . De kunde jo have ringet til Forretningen og ad den Vej faaet Oplysninger . Det skulde nu vise sig . Hun traf Forældrene hjemme , Faderen siddende til Søndags i Sofaen , med Besøg af Stabsofficiant Aagaard , hans gamle Soldaterkammerat . De to Venner var i en ivrig Samtale med hinanden og ænsede ikke meget at Gudrun kom , Stabsofficiant Aagaard stod op og gav Haand , med et fraværende Blik , Gudruns Fader nikkede til hende , med et Udtryk af Lune i det store gammeldags Overskæg , som ganske skjulte Munden , egent for ham , ligesom et Smil med et Gardin over . Sin Faders Mund havde Gudrun overhovedet aldrig set . Minespillet stak i et Skæg og saa i de tusind Rynker ved Øjnene han havde faaet i Vejr og Vind paa Sporvognen , ogsaa her laa et permanent Lune begravet , en Reserve 145 i hans Væsen , han var den venligste Mand . Han udtrykte sig groft , med en stor Bas , altid højt hævet Hoved , var den angribende i Samtalen , hvorimod Stabsofficiant Aagaard var i Defensiven , med Hovedet lagt tvivlende paa Skakke og Øjne der ligesom søgte rundt paa Gulvet efter Raad . Nøje Undersøgelse af enhver Ting var Stabsofficiant Aagaards Orm . Han var en tyk , velkonserveret Mand med rundklippet , hvidt Haar , ligesom med Blanksværte i , Spor af at det havde været sort . De to gamle Krigskammerater drøftede Politik , hele Evropa laa som udbredt for dem , det var alle de Navne der havde staaet i Avisen i Morges , Locarno og Versaillestraktat , Rustninger og Udsigter , den samme Larm og den samme Tovtrækning her i den lille Dagligstue som ude i den panikstedte Verden , Mændenes gale Verden , og Gudrun overlod dem at ordne den , gik ud i Køkkenet til sin Moder . Moderen gav hende et kort Blik op fra Siden , hvor hun stod vendt mod Køkkenbordet og hakkede Purløg paa et Hakkebrædt med en Kniv , tyk som en Tromme og med skotskternede Kamelulds Sutter paa Fødderne , men afbrød ikke sit Arbejde . Goddag , Mor , sagde Gudrun . Naa , er du der . Hun havde noget i den ene Mundvig som Gudrun kendte , og den lidende Stemme , Huskræet , som var traadt under Fod , den hvem alt hvilede paa , og som Ingenting havde for det , den besværede , der stod og lavede Mad til Mændene , som slangede sig inde paa Møblerne . Hun var dog kommen i Søndagskjolen , med et stort Forklæde over , og var friseret , det graa matte Haar samlet i Resterne af en Knude 146 yderst paa Baghovedet , en umagelig Frisure , som nu engang lignede hende . Ja , nu skal I faa Frokost , sagde hun og vendte sig mod Gasapparatet , hvor Vandet kogte , saa Laaget paa Kedlen hoppede op og ned . Hun var den traadte Hund , som Verden havde forvist til et Køkken , men nu skulde samtlige Igler , som tærede paa hende , faa Frokost . Gudrun gik ind og dækkede Bord , under Næsen paa Mændene . Imidlertid ankom Hedvig , Gudruns femtenaarige Søster , rødkindet og med kolde Hænder . Gudrun havde hende mistænkt for at have sjippet eller spillet Bold nede i Gaarden , lang som hun var . Hun havde mælkeblaa Øjne , ligesom Søsteren , men var lysere , og vilde vistnok blive den kønneste Pige nogen nogensinde havde set . Mellem de to Søskende eksisterede ikke noget der hed Hilsen , eller Gensynsglæde , over at den ene havde været en Uge borte , Former kendtes ikke . Naar de saa hinanden saa de hinanden . Hedvig satte et Saltkar paa Bordet , nyttig ogsaa hun . Men Gudrun bemærkede at Hedvigs i Forvejen store Øjne blev endnu større og hæftede længere ad Gangen end de ellers gjorde , naar deres Øjne mødtes . Hedvig passiarede . De skulde ud i Kolonihaven om Eftermiddagen allesammen . Stabsofficiant Aagaard blev til Frokost , og Evropasituationen drøftedes videre ved Bordet . Fru Christensen satte sig til Bords , efter at de andre var godt i Gang , med Køkkenrødme i Ansigtet , skyet , men ikke udeltagende , med en velment Opmærksomhed tilovers for Gæsten . Gudrun tog hun ingen Notits af . Med en hemmelig Ømhed , som altid , betragtede Gud - run sin Moders Hænder , de var pudede og uformede , 147 vansirede af et Livs Brug , skoldede og sprukne , den venstre Haands Pegefinger opstukken af Naalen . Men hun havde endnu de lyseblaa Pigeøjne Døtrene havde arvet efter hende , og af Fotografier fra da hun var ung og forlovet kunde det ses hvilken statelig , kraftig Figur hun havde haft , inden hun blev svær . Fotografier af Familjen hang paa Væggene , foruden smaa Billeder i Snesevis , Postkort , en Mani for at lade indramme og hænge op Moderen havde . Over Sofaen hang et rigtigt Skilderi , et stort gammelt Farvetryk af en Fisker i en Baad ude paa roligt Vand og en Dreng der rakte Haanden ud over Rælingen ned imod Vandet , hvor en Vandmand skimtedes under Overfladen . Billedet havde altid hængt der , en Bestanddel af Verden , da Gudrun kom ind i den , hun kunde ikke se det uden at blive Barn , helt , helt langt tilbage , igen . Et gammelt bleget Gruppebillede forestillede Faderen som Rekrut , sammen med flere andre , hvoriblandt Vennen Aagaard , siddende omkring et Bord og klinkende Bajerflasker med Halsene ind imod hinanden , raske unge Krigere og Svirebrødre . Nogle Striber paa Uniformen var malet til af Fotografen med en tyk rød Farve , Baggrundstæppet forestillede Sølvgadens Kaserne . Det var Gudrun umuligt at tænke sig Faderen som ung , skønt han naturligvis havde været det , heller ikke Moderen , det laa tilbage i en Tid hvor Folk ikke rigtig var bleven Mennesker endnu , syntes hun . Sikke nogen Ærmer man havde gaaet med den Gang ! Frokosten forløb i største Endrægtighed og var en god Frokost , med en Grisesylte i Forgrunden , som de to Mænd lod sig smage , med ligefrem bevægede Udbrud , af 148 Christensen , og smaa vise Nik af Aaagaard . De badede den i Eddike og lod , mens de tyggede , smaa Stykker Ørebrusk arbejde sig ud mellem Læberne og lande paa Tallerkenen igen . Den højtidelig Snapsestund kom , højtidelig , fordi Snaps jo nu ikke kom paa Bordet til Hverdags mere , Christensen fattede Flasken i sin store Haand , der dækkede omtrent hele Flasken og gjorde Indtryk af her at staa overfor den Opgave at behandle en skør Ting vel . Snapsen skænkedes i med en Skarpskyttes Sikkerhed paa Haanden , netop med saa megen Top at den ikke løb over , men saa at sige hævede sig mod Munden , de to Mænd førte Glasset op og saa hinanden med Styrke i Øjnene , Alvor , et ærefrygtsfuldt Nik til hinanden , og ned gik Snapsen , hvorunder Christensen vendte Øjnene i Hovedet som en Hane . De hilste anstandsfuldt med det tomme Glas ind mod Hjertet bagefter , vendt udad som en Tragt , en Gebærde der talte for sig selv , at Glasset var tømt og Ceremonien fuldbyrdet . Ovenpaa nødes Skibsøl , uforligneligt bittert og kvægende efter den brændende Akvavit , og Christensen trykkede Overskæget ind mod Munden med den flade Haand og sugede det af , efter med Tungen at have hentet de hængende Draaber ind . Styrket og vrinskende fortsatte man med at ordne Evropas Skæbne . Den havde ikke været lagt i værre Hænder , hvis de havde faaet deres Vilje , end den var i Forvejen . Efter at have ordnet Brikkerne paa Verdenspolitikens Skakbræt gik de over til et lige saa endeløst Tema , deres Kolonihaver , som de var begyndt at grave i , de skulde om Eftermiddagen ud og lægge Kartofler , og det gik højt med Magnum bonum og Richters Ædelsten og Æggeblomme , 149 foruden hvilke andre Planer de havde for Sommeren , med Sprøjtning af Frugttræer og Podning . De to Mænd var oprindeligt kommen ind fra Landet , Sjællændere begge to , hvilket Kendere vilde kunne høre paa deres Sprog , og var ad Omveje vendt tilbage til det igen , med en Havelap hver udenfor Byen , som var deres Lidenskab , og hvor de tilbragte al deres Fritid i den gode Aarstid , i selvtømrede Havehuse , som der var ødslet megen Kærlighed paa , Stabsofficiantens med Tremmeværk og overdaadig Slyngplantebevoksning , Christensens med Spir og Vejrhane og prydede Gavle , som et helt lille Rosenborg . Mens Mændene snakkede bevarede Moderen Anstand og fulgte sit Bord med Øjnene , men var træg , og Gudrun vidste hvad det betød , naar hun holdt et Skær af Martyrium oppe , det betød helt andre Ting . Om hendes Rejse var der endnu ikke sagt et Ord , det betød det , om den skulde der ikke tales ! Og de havde dog faaet hendes Brev . Men bringe den paa Bane selv ... hvad bildte de sig ind ! Paa den anden Side Bordet sad Hedvig , og Gudrun fandt hendes Øjne rettet paa sig hver Gang hun saa over paa hende , store , aabne , ublinkende Øjne . Bare de ikke tørrer ind paa hende , tænkte Gudrun . Kun ved to Lejligheder blev der gjort Hentydning til hendes Rejse , den ene Gang af Moderen , som lagde Mærke til at Gudrun ikke spiste andet end Brød og Smør , og lod falde en Ytring om at nu var Maden hjemme vel ikke fin nok for hende mere . Den anden Gang var det Faderen , der med Hovedet lagt lidt lidt bagover og kruset Skæg , i en Pause hvor han ikke underholdt sig med Stabsofficianten , 150 spøgende udlod sig med at nu kom de knagerne til at have Tolk , naar hun var paa Besøg , siden hun var bleven saa engelsk . Til ingen af Delene svarede Gudrun . Efter Maaltidet stangede Christensen sine Tænder med Jerngaflen , fattede om Flenene helt ude mod Spidsen med sine kolossalt tykke , stærke Fingre , og Gaffelhaandtaget stikkende langt ud i Luften , en Balancekunst af Rang , og stangede med Resultat , sugede Luft ind til Tænderne og arbejdede Krummer op ved at fortrække Kæberne paa alle Ledder , slog Skrald med Tungen , til Kaffen kom . Cigarer blev budt , med en for Huset særegen Snildhed , som havde været Genstand for Gudruns Beundring gennem hele Barndommen , en lille Kiosk af poleret Træ , som blev stillet frem , hvorpaa Faderen med højstegen Haand drejede paa den i Toppen , og op lukkede sig alle seks Fløjdøre i Kiosken , med en Cigar siddende i en Ring paa Indersiden af hver af dem ! Ved en Overførelse af Størrelsesforholdene havde Gudrun altid syntes Cigarerne var af Mandsstørrelse . Stabsofficiant Aagaard tog en og bed Spidsen af , med en hul Klang i Munden . Men Husfaderen foretrak Piben , Søndagspiben , en favnelang , svær Weichselrørspibe med mange drejede Hornled og Forsiringer mellem Røret og Slangen og to korslagte malede Dannebrogsflag paa Porcellænshovedet , som var forsynet med en Hætte af fileret Metaltraad , gennemtrængt med Aske og Sod , en hel Fabrik , som var Gudruns Skræk . Naar Faderen begyndte at pulse paa den fik hun Kvalme . Hertil kom Spyttebakken for den Ende af Voks - dugssofaen hvor han sad , og hvorfra nu og da et Sting 151 naaede hende , af hvad der svømmede i den , af udspyttet Skraa og Tobaksaske . Stabsofficiant Aagaard havde knappet Uniformsfrakken op . Nedenunder den viste sig en blaastribet Arbejderskjorte . Christensen forankrede sig i Gyngestolen og holdt den sagte gaaende med den ene Fod i Kludeskoen , som en Vugge med sig selv i , et søsygt Punkt i Stuen . Paa almindelige Dage vilde et langtrukkent regelmæssigt Aandedræt snart forkynde at han sov , efter at han havde ladet Maden vederfares Retfærdighed . Men i Dag holdt han sig stiv , i Anledning af Gæsten , og begyndte med raabende Stemme , for at holde sig vaagen , en Diskussion om den politiske Situation i Indlandet , svære Flankeangreb paa Aagaard , som med stille Hovedrysten og megen Søgen omkring paa Gulvet med Øjnene opledte Grunde imod hvad han sagde , som altid : Christensen der raserede Verden , og Aagaard der pillede den sammen igen . Gudrun gik . Farvel , Farvel . Hun laasede sin Cykle op nede paa Gaden og stod forvildet , af Smerte og Vrede . Hvad troede de om hende ! Hvordan hang det sammen ? Hvilke Underretninger havde de faaet ? Der maatte være noget alvorligt imellem dem , siden Moderen gjorde sig saa tung , hun som ellers var saa sød og munter , og ikke engang brød sig om en Forklaring . Det var gement af hende , det med Maden . Af Faderens maliciøse Bemærkning forstod hun derimod , saadan som hun kendte ham , at han stod paa hendes Parti . Aldrig havde der været en Mand mere hævet over Vrøvl end han . Men nu vilde hun snakke med Manne , hvad enten han vilde se hende 152 eller ej . Brat vendte hun Cyklen og kørte ud ad Amagerbrogade , mod den gamle Flyveplads . * * * Her paa venstre Haand langs Kløvermarksvej ligger der mellem Grøften , og Voldgraven bagved , en lang Række Kolonihaver , helt ud til Amager Strandvej lige ved Kysten . De yderste er de sidst anlagte , paa hvad der engang har været „Fladerne " , men nu er opfyldt Terræn , højtliggende , et seksotte Meter dybt Lag af Dagrenovation som i sin Tid er bleven kørt ud fra Byen . Her var engang et sumpet Lavland foran Kalvebodstrand , med Laguner og Render , en bortgemt lille Sø med Rør og Tykning , hvor Vildænder holdt til . Saa blev Stedet Aflosningsplads for Skraldevognene inde fra Byen og var en Overgang en pestagtig Lokalitet , hvor sæk - og askeklædte Individer med Syvtallet rodede i Affaldet , indtil Skridsiden naaede Strandvejen , og Renovationsvognene , med samt dem med Syvtallet , og Rotter og Fluer , lededes andetsteds hen . Hvad der var en mægtig Køkkenmødding kørt ud fra en Storby blev planeret i Overfladen , og de første Kolonihaver viste sig , paa et Jordsmon endnu bestaaende af et henraadnende Affald , med gammelt Metal og Glasskaar i Bunden , hvor man stak . Nu var hele Arealet en Kolonihaveby med nette Haver og Gange , hvor kun Glaspartikler , som fangede Lyset , og omtrent oprustede Ølkapsler i Bedene røbede Oprindelsen . Gangene ind fra Kløvermarksvej hed Lupingangen , Syrengangen , Rosengangen , Flagstænger ragede op ved ethvert , af 153 Ejerens Lune præget Havehus , og den hele Kolonihaveby saa ud som om den var opført af et Lilliputfolk , smaa Personer som havde afsat deres Dimensioner paa Bygningerne ; hvad Midlerne angaar kunde det nok ogsaa slaa til . Men der var ellers velvoksne Folk nok imellem . Gennem den allersidste Laage trak Gudrun sin Cykle ind og fulgte Gangen langs Havehusene paa højre Haand , den yderste ud imod Stranden . I et af de sidste , en ikke ret stor , simpel firkantet Kabine , med en smal Have foran , boede Manne . Han opholdt sig der den meste Tid af Aaret , undtagen de strengeste Vintermaaneder , da havde han en Hybel hjemme . Der kunde ikke fyres i Kolonihavehuset , men han foretrak den Ro han havde her og flyttede ud , saasnart Aarstiden tillod det . At det laa lidt langt fra Byen indgik i Mannes Planøkonomi , han enten cyklede eller gik , og gjorde saaledes Vejen der skilte ham fra hans Arbejdssted til sin daglige Motion . Gudrun vidste at han var flyttet ud . Men han var ikke hjemme . Han var ikke hjemme . Døren ind til Huset , der nærmest lignede en meget stor Pakkasse , var laaset . Hun ruskede i Dørhaandtaget flere Gange , han var gaaet . Hun kiggede ind ad Vinduet . Han boede der , og alt var urørt , Bøger paa det lille Bord , alt som om Manne var tilstede derinde , men ingen Manne . En Fotografiramme inde paa Bordet saa hun fra Bagsiden og vidste det var hendes eget Billede der stod der . Det stod der da endnu ! Henne ved Væggen var Mannes spartanske Seng , en Pakkasseaffære med en Madras , en Hovedpude og et Par Tæpper paa , pyntelig redt . Mon han i det hele taget havde været her i Nat ? Gudrun sukkede og saa sig om , som kunde han alligevel være et Sted i Nærheden . Paa den anden Side Amager 154 Strandvej laa Krudthusene , med Lynafledere og Pigtraadshegn , lige i Stranden for Enden af Kløvermarksvej det skumle Taarn med Glugger oppe i , der mindede om en Potpourrikrukke , og ude i den lave spejlende Sø Prøvestenen , det lange Fort med en Indsejling midt paa og med sit Spejlbillede fortrukkent underneden . Her var en uafbrudt luftig Skrigen af Maager . Henne fra Luftmarinestationen kom den stærke brusende Lyd af Propellen paa en Vandflyvemaskine . En Stær sad i en nøgen Hyld ved Siden af sit Stærehus og næbede op imod Solen , udpustet i Fjerene paa Brystet . Her lugtede af Strand og af Muddergrøften udenfor Haverne . Ingen Manne . Gudrun sukkede og begyndte at trække tilbage gennem Gangen med Cyklen . Søge ham i hans Hjem vilde hun ikke . Det var ikke engang sikkert hun traf ham der heller . Hun kørte hjem og sneg sig op ad Trappen for ikke at faa Fru Bruun over sig . Resten af Dagen holdt hun sig som en Mus hjemme i sit Værelse . Næste Dags Morgen fik hun et Brev . Det var fra Manne : Kære Gudrun ! Siden du er traadt ind i Forhold hvor jeg ikke kan følge dig , vil jeg give dig din Frihed tilbage . Din hengivne M . Evertsen . Hun kastede Brevet paa Gulvet og trampede paa det , skreg , ude af sig selv af Sorg , slog Hænderne sammen , gik tudende op og ned ad Gulvet . 142 Det bankede paa Døren . Det bankede igen paa Døren . Gudrun gik grædende hen og lukkede op . Udenfor stod Fru Bruun , ganske lille og med et kujoneret Udtryk i Ansigtet , hun saa fra neden af op paa Gudrun som paa et Herrens Vejr : Jeg hørte De skreg . Det lød som om De faldt paa Gulvet ... Jeg skal paa Kontoret , raabte Gudrun og tudede , rosenrød , vasket af Taarer i Ansigtet , en dyb Tuden , som om Stemmen var i Overgang . Hun samlede sine Ting sammen , trak i sin Regnfrakke , med et Vredesudbrud , Storm og Graad , greb tilsidst Cyklepumpen , og med den i Haanden gik hun lige ud af Døren , forbi Fru Bruun og dundrede ned ad Trappen , den ene Afsats efter den anden . Fru Bruun lyttede , til hun hørte Gadedøren slaa i . Saa saa hun sig om i Værelset , fandt Brevet paa Gulvet og læste det , lagde det paa samme Sted igen . Hun snusede lidt i Gudruns Gemmer , slog med funklende Øjne ned paa den splinternye Kohuds Kuffert , med Hotelmærker paa . Den var laaset . Ikke noget at gøre . En Skildpaddeskal , en Skildpaddeskal , som Gudrun nok havde bragt med sig hjem , mønstrede hun med den største Forbitrelse . Staaende midt i Værelset oversaa hun det , om der nu var Spor efter at hun havde været i Skufferne . Saa gik hun ud og smækkede Døren , vadede ned til sig selv . 155 XIV GUDRUN gjorde ikke flere Forsøg paa at finde Manne . Hjem agtede hun sig heller ikke for det første . Hun var saaret , og med Grund , jo mere hun tænkte over Sagen . Fuldstændig uden Undersøgelse dømte de hende for Ting de ikke kunde vide noget om , en ufordelagtig Mening de havde dannet sig om hende , fordi det passede dem . En Slags daarlig Samvittighed havde hun haft selv , som havde gjort hende usikker , for der var jo passeret hende Ting der ikke kunde siges , men var der endelig sket noget , og havde hun haft Skylden ? Det skulde aldrig drøftes . Hun stod paa sin egen Ret og kunde være dem foruden . De fik blive siddende hvor de sad . Mere og mere vred tænkte Gudrun hele sin Stilling igennem . Nu Manne . I al den Tid han havde læst havde han hver Maaned hævet en Sum paa en saakaldet Kassekredit , samme Dag som hun , Gudrun , indbetalte Summen i Banken , Halvdelen af hendes Løn . Saadan hang det sammen ! Og hun kunde berede den stolte Manne en flov Formiddag , naar han kom næste Gang i Banken og Kassekrediten var stoppet . Det tænkte hun nu ikke paa , for alle Sunde var ikke lukkede endnu . Men det med den falske Kassekredit skulde vel 157 altsaa være en Brøde mere , naar alle hendes Synder blev optalt ! Hun vilde ikke overrose sig af det , for selv om hun havde givet Afkald paa Halvdelen af sin Løn , som ikke var stor i Forvejen , havde hun kunnet gøre det , med den Jernøkonomi hun gennemførte , og havde i Virkeligheden ikke savnet noget . Tværtimod , det havde givet hende Vaner som hun hang ved , og som hun følte gav hende et Forspring hun ikke mere kunde tænke paa at opgive . I Begyndelsen havde det været svært . Hun havde kæmpet sig op som ad en Trappe gjort af selve Modstanden . Det første Skridt skyldte hun vistnok at hun saa godt ud , Pladsen paa Magasinet , som det regnedes for et Held at faa . Med Lede tænkte hun tilbage paa den , ikke paa Arbejdet , som ikke havde noget degraderende , men paa Afhængigheden og det udsigtsløse deri . Uden Ubehageligheder havde Pladsen heller ikke været . Hele Aaret , fra hun kom og til hun sagde op , havde hun været Genstand for en planmæssig , lumpen Efterstræbelse fra en Overordnets Side , en Herre i Frakke , som ad sindrige Omveje fandt Lejlighed til at faa hende ene med sig paa sit Kontor , og ikke forgreb sig paa hende netop , men langsomt slimede hende over med kønslige Hentydninger , som Slanger gør ved en Fugl inden den skal sluges . Hun brugte at betragte den fine Mands Fødder , naar han slimede , det eneste Selvforsvar hun havde , et Par lange Fødder i Lakstøvler , saa vanskabte af Knyster at det saa ud som om det var Knokkelmandens Fødder der stak i dem . Hun haabede at han engang skulde opdage at hun nidstirrede hans Fødder , men han tolkede formodentlig hendes nedslagne Øjne paa anden Maade , var ikke krænket . Det var en af 158 hendes Livs store Dage da hun sagde sin Plads op paa denne samme Herres Kontor og for sidste Gang strejfede hans Fødder med Øjnene , inden hun gik . At han holdt hendes Velfærd i sin Haand , kunde sige hende op , havde han ikke forsmaaet at benytte sig af . Men nu kom det anderledes ! Gudrun havde forberedt det de sidste Maaneder , var gaaet paa Kursus om Aftenen , naar hun kom hjem , med smertende Ankler efter at have staaet op hele Dagen i Forretningen bag Disken . For Kunderne udenfor paa den anden Side var der dog en Stol . Hun havde saa lært Stenografi og Maskinskrivning og havde været heldig og faaet Pladsen hos L . Hollund , smaat i Begyndelsen , men hun var hurtigt avanceret , og det havde baaret sig som det havde , lige til nu . En Ting havde hun lært paa Magasinet , hvordan Damer er , hvad de ofrer paa sig , og i hvilken Grad de er Genstand for Udbytning af de Handlende . Dem om det . Men hun for sit Vedkommende vidste noget om Varer siden , hvordan man kan købe og undgaa en flere Hundrede Procents Beskatning , med hvor faa Midler en Kvinde kan klæde sig , naar hun syr selv , uden synderlig Anvendelse af Tid engang , hvis hun gaar lige til Formaalet , at være klædt paa og se ud som et Fruentimmer . Og med Hensyn til Mad , jo billigere hun spiste , jo bedre befandt hun sig ! Saaledes havde hun klaret den , og klaret den for Manne med . Hvordan han var kommen ud af det med det samme som hun brugte var en Gaade , naar man ved noget om Mænds Fornødenheder . Men i meget lignede de jo her hinanden , havde fra Barndommen af ikke kendt til at bruge noget , udover det nødvendige . At lære Luksus forekom hende 159 sværere , efter de Erfaringer hun havde gjort , det laa ud over hendes Væsen . Manne havde jo sin Opmærksomhed henvendt paa alle andre Ting end at bruge Penge . Ogsaa han havde slaaet sig igennem . Men han saa nu ringere ud i Tøjet forleden end man har Lov til . Og nu vilde han ikke have hende ! Aldrig skulde han faa at vide hvordan det hang sammen med hans Studielaan og den formodede Kaution ! Aldrig skulde han eller noget Menneske ane at hun havde kunnet blive Millionærfrue i Amerika ! Havde hun haft det Brev fra Manne dengang , saa Manne ! Manne ! ... Saadan stormede det i hende . Det kunde nu aldrig være sket , hendes Nerve forbød det . Men det var ellers aldeles ikke med uvenlige Følelser hun tænkte paa den høje magre Amerikaner , tværtimod , hun havde syntes næsten lige saa godt om ham som om sin Fader ! Han mindede hende om et Kirkelys , lang og hvid som han var , men en haard Mand , og en blid Mand , aldrig kunde hun være bleven bange for ham . Men gifte sig med ham ! Derimod angrede hun nu bittert at hun ikke havde taget imod hans Tilbud om at rejse med ham i hans Tjeneste gennem Afrika . Hvad hun havde vist fra sig der ! Hun vilde have faaet Rom at se , Middelhavet , det hellige Land , Ægypten , hele Afrika , fra Cairo til Kapstaden , Negre og vilde Dyr , alt hvad man vidste noget om fra Filmen i Forvejen , hun kunde være kommen til at skyde Næshorn , som hende den lille Syerske i Johnson - Filmen , hun vilde have tjent Penge , saa ingen Ting havde behøvet at gaa i Stykker . Mere end nogle Maaneder kunde det jo ikke have varet , og tænk hvad 160 hun vilde have oplevet ! Der var endelig en Mulighed endnu , et Brev kunde naa Roscoe , inden Ekspeditionens Afrejse , og Gudrun var ikke bedre Menneske end at hun i sit stille Sind holdt Muligheden aaben som en gavnlig Straf for visse , om Situationen skulde spænde sig for højt . Imidlertid gik hun i Karantæne med sig selv , isolerede sig med sit Arbejde paa Kontoret og lagde nye Virksomheder til sin Timetabel . Hun tog Kørekort , efter en halv Snes Timer , begyndte paa et Kursus i Fransk , samtidigt med at hun fortsatte sin videre Uddannelse i Engelsk . Hun købte sig Ketscher og Bolde og gik ind i en Tennisklub , dyrt , men hun havde Raad til det nu . Indtil videre maatte hun spille med en Træner . Hun viste sig at udvikle en god Serve , fordi hun var høj , men var ikke hurtig nok , udrettede en Del med sine lange Ben , men var for tung , uden Smeld i Bevægelserne , saa pynte paa Spillet vilde hun nok ikke drive det til . Men hun vilde kunne det med , og det holdt hende i Træning . Der hørtes saaledes ikke mere fra Gudrun , af dem der plejede at høre fra hende . XV GUDRUN og Fru Bruun undgik i nogle Dage hinanden , til Indtrykket af at Fru Bruun havde truffet hende i en saa oprørt Sindsstemning havde lagt sig . Omsider stak Fru Bruun sit Næb frem igen i Entredøren , en Morgen da Gudrun var paa Vej ned , de vekslede nogle Bemærkninger og lod som Ingenting . Og om Aftenen gik Gudrun kæk ned og bad om Lov til at sy paa Maskinen , nu med genoprettet Ligevægt og tænkende paa sine Sysler . Efter at hun havde syet kom de i en Passiar , og Gudrun blev der hele Aftenen . Fru Bruuns Værelser forekom Gudrun pakkede , man befandt sig som i en Møbelforretning . Men om Aftenen , med alle de brune Farver og det violblaa Tæppe paa Gulvet havde Dagligstuen noget som en Hule , skærmet mod alt udefra , og et Hundrede Aar eller saa var jo ogsaa gaaet hen over den . Fru Bruun var aimabel , men med noget lurende og uroligt under . Pludselig brød hun Isen og plumpede ud i det de begge havde fortiet , men som var det eneste de havde tænkt paa begge to : Denne Hollund , som De har været i London og Paris sammen med , er han ikke underlig ? Det var et Spørgsmaal , men Gudrun tav , vis paa at Fru Bruun nok selv vilde fortsætte . Der var noget opsvulmet over hende , som om en Gift trængte paa , Øjnene stak : Ved De af han har Syfilis ? Det var et Skud fuldstændigt ud i det Blaa , men i Overensstemmelse med Fru Bruuns Vaner , naar Nogen mishagede hende , rask at opfinde noget om Vedkommende , og gerne det værste . Ved Slumpelykke kom hun undertiden Sandheden nær , men var det Løgn , saa bed det i hvert Fald saa længe det blev troet . Han har nok alle mulige Kønssygdomme , haabede Fru Bruun . Han er af en korrupt Slægt . Faderen , Ritmester Hollund , var et Vrag af Udsvævelser . Endnu da han var 80 mimrede han som en Ged efter Fruentimmer , jeg har set ham paa Langelinje , hvor en Sygeplejerske daarlig nok kunde holde ham . Han sjoflede to Koner ihjel og spiste to Formuer op , den ene i Margarine , den anden i Huder og Skind . De rige Arvinger stod i Kø for at faa ham , og flottere Officer havde man heller ikke set . Sønnen , Leo , er da gaaet i hans Spor , han fik alt hvad han ejer med Ida Simmelback , Etatsraaddatter og opdraget i Frankrig . Hun var ikke Genstand for Fristelser i Klostret , man kunde tælle Ryghvirvlerne paa hende da hun var Pige . Hun er skikkelig . Hun kan kun holde Piger med Hareskaar ude paa deres herskabelige Villa i Klampenborg , Hollund render efter ethvert Skørt han ser . At blive set i Forførerbil sammen med Leo Hollund ved man nok hvad betyder . Tag Dem i Agt for ham ! 162 Fru Bruun aandede hørligt gennem Næsen , ustyrligt opsat paa at skade . Alt hvad der var farligt og hensynsløst i hende var kommen paa Overfladen . Mænd ! udbrød hun skærende . Har de nogensinde udrettet andet end at ride paa os ? Naa , Fru Bruun personligt var da sluppen , tænkte Gudrun groft . Hold Dem fra Mænd ! vedblev Fru Bruun , nu i en profeterende og tragisk Tone . De er Ødelæggere . Aldrig har de gjort andet end at slaa ihjel og sætte Foden paa hinanden . Den ene Slave af den anden , og først og fremmest Kvinden , ned med hende ! I hundrede Tusinde Aar har Mændene siddet paa os . Det har været blaa Steder paa Kroppen , og at sørge for ham , og have nybagt Brød til ham , naar han kom hjem og havde slaaet sin Broder ihjel . Og naar han faar Kærlighedsanfald , saa skal man straks være Madonna og faa en Guds Engel , der bliver Dranker ligesom Faderen , naar han bliver stor . Vær De vis paa hvad der venter Dem ! Vogt Dem for Hollund ! Hvad skulde De behøve Mænd for ? Har De det ikke godt nok her ? Ham Kullemperen , ham er vi da ogsaa bleven af med nu ... Gudrun rejste sig ... Jeg læste hans Brev , raabte Fru Bruun , for at møde den Anklage det trak op til , i Forvejen , jeg saa det paa Gulvet da De gik . Vær De glad for at det er ham der har slaaet op . Nu er vi af med ham . Hvad tror De han vilde Dem andet end raa Ting ? Og pludselig brast Fru Bruun i en voldsom , haard Graad , trak et Lommetørklæde frem og holdt det ved et Hjørne i hver Haand op for sit Ansigt , som for at skjule det 164 bag et Tæppe , græd saa hun hoppede . Gudrun gik over Gulvet mod Døren . Men Fru Bruun hørte det og tog Lommetørklædet fra Ansigtet . Om Forladelse , raabte hun i den største Jammer og løb efter hende med indadvendte Fødder . Om Forladelse ! Om Forladelse ! Hør lidt paa mig endnu ! Bliv hos mig ! Bliv altid hos mig ! De skal faa alt hvad jeg har . Jeg har aldrig haft nogen Ven ... Og hun greb Gudrun , med de brede Hænder om paa Ryggen af hende , hun var stærkere end man skulde tro , Gudrun følte sig som fanget af en Krabbe , i Rædsel fjernede hun hende fra sig , kastede hende om paa Gulvet . Fru Bruun krøb hen for hendes Fødder . Træd paa mig ! tryglede hun og saa op nede fra Gulvet som en Hund , med smaa vaade , koralrøde Læber , Gudrun syntes ikke hun før havde bemærket at de var saa røde . I den dybeste Bevægelse bad Fru Bruun : Læg mig i Lænker ! Hun omklamrede Gudruns Knæ , og Gudrun fik Overbalance , da hun vilde gøre sig fri , og ramlede omkuld paa Tæppet ogsaa hun . Fru Bruun krabbede sig fast til hende og kom i en Lykketilstand , kurrede drukkent : Kald mig Karen . Jeg hedder Karen . Sig du til mig ... Men mens de laa der og Gudrun endnu ikke havde faaet Kræet af sig hændte der noget fuldstændig uventet , alarmerende og uyggeligt . For fra det mørke Sideværelse kom Andrea pludselig glidende ind , nærmede sig og hældede sig frem over de to der laa paa Gulvet , i den ene Haand havde hun et stort Grydelaag og i den anden en Slev , og under en 165 Serie taktfaste Vræl tærskede hun Sleven mod Grydelaaget i Luften overover dem , et sindssygt Optrin , som Krigsdans af en Vild . Ned fra Væggene var Skibsrederen fra det attende Aarhundrede og Justitiarius Bruun og alle de gamle fine Bruunske Familjeportræter Vidne til det . Gudrun flygtede , fik sig viklet løs og kom paa Benene , ud af Stuen , gennem Entreen , op ad Trappen , ind til sig selv . * * * Hun blev vækket ved at det dundrede haardt paa Døren , med den bløde Side af Knytnæven , tændte Lys og saa at Klokken var 5 . Det var Fru Bruun . Hun stod udenfor i en Badekaabe , askegraa i Ansigtet og ravende , næsten ude af Stand til at tale . Hun har taget Gift , tænkte Gudrun forfærdet . Men det var ikke det der var sket . Vil De ikke nok komme ned og hjælpe mig ? fik Fru Bruun fremstammet , hun gik af den ene Kuldegysning i den anden . Andrea har hængt sig . Hun ravede i Forvejen , holdt sig ved Gelænderet , og Gudrun fulgte hende , ned ad Trappen , gennem den aabentstaaende Entredør , ind gennem Stuerne , der var oplyst allesammen , gennem dem alle , og den lange Gang ud til Køkkenet , til Spisekamret , hvis Dør stod aaben . Derinde , i fuldt Lys fra en Pære med en Porcelænsskærm i Loftet , mellem Hylder og Skabe og Syltekrukker , i en Lugt af Asie og Kardemomme , hang Aalen . 163 Hun havde lukket Trappestigen op paa Gulvet og hængt sig paa den , med en Tøjsnor gjort fast oppe omkring Støttehaandtaget . Hun var forlængst død , med Fortænderne staaende tørre og blanke ud af Munden , Øjnene med de smaa hvide Ringe stirrede som paa en død Fisk . Men hvad der var fantastisk , aldrig til at glemme , det skindmagre Lig var iført en sybaritisk Natkjole , af et gennemsigtigt Flor og af Farve som et blomstrende Mandeltræ , den hang som en tynd Sky ned over hende ! De to Kvinder stod og saa paa den tredje der . Stum genkendte Fru Bruun Natkjolen som en af sine egne ! En tør Erindring indfandt sig hos Gudrun , om at Hængte skal skæres ned , at det endogsaa er strafbart ikke at gøre det , hun tog en Brødkniv fra en af Hylderne , gik nogle Trin op ad Trappestigen og skar Tøjsnoren over . Liget faldt paa Taaspidserne og var allerede saa stift at det fjedrede op igen , og med et Hop og den gennemsigtige Natkjole svævende om sig sejlede den Døde lige over i Armene paa Fru Bruun . Hun styrtede skrigende bagover , med den Døde over sig . Der var jo altsaa ikke andet for Gudrun at gøre end at rydde Valen . Hun gjorde sig haard , samlede den Døde op og bar hende som en Stolpe ind paa hendes Seng , bredte et Tæppe over hende . Saa tog hun sig af Fru Bruun , der var besvimet . Det lod til at hun var sat til at genoplive Personer der daanede om paa Gulvet , tænkte hun , mens hun tumlede med Fru Bruun . Hun skulde vel egentlig have været Jordemoder . De gængse Midler gjorde deres Virkning paa den udstrakte Fru Bruun , hvis Fødder , selv nu hun laa paa Ryggen , 167 pegede indad imod hinanden , Vand i Ansigtet , noget at drikke , Tappenstreg af Tænderne mod Glasset ogsaa her . Fru Bruun kom til Live , og Gudrun hjalp hende i Seng . Gudrun ! sukkede Fru Bruun . Ja nu skulde hun snart faa Gudrun , tænkte Gudrun og gik til Telefonen , ringede efter Læge og Politi . * * * Det blev til Montebello for Fru Bruun . 166 XVI DET næste der truede Gudrun var en foruroligende Udvikling mellem hende og Hollund . I al Stilhed begyndte hun at se sig om efter en anden Plads , foreløbig uden Held . Hun var ikke saa afhængig som før , men havde dog ikke i Sinde at opgive Stillingen , saa længe den kunde holdes . Hollund efterstræbte hende , nu ikke mere ved noget vulgært Kup , men han hang over hende . Til enhver Tid , naar de arbejdede sammen paa hans Kontor , fandt hun hans brune selvlysende Øjne hvilende paa sig , med en fugtig Glans , og Munden havde faaet et Udtryk der ikke var den gamle larmende , fuldblodige Hollund , snarere lidt fattigt , som en Synder der er gaaet i sig selv . Der var noget L . Hollund ikke kunde naa . Det er muligt at han var alvorligt forelsket . Men Manden var jo gift , hvad tænkte han paa ? Fortrædiget holdt Gudrun ham paa Afstand ved mere og mere formelt at gaa op i sit Arbejde , men fandt hver Dag disse stumme Øjne paa den anden Side Skrivebordet rettet paa sig og mærkede Heden derfra . Hen i Slutningen af April kom det til en Erklæring . Hvad siger De til at køre en Tur i det smukke Vejr ? spurgte Hollund en Dag , da der ikke havde været meget at 169 diktere , . og de var færdige . Gudrun kunde ikke sige Nej , og de tog afsted i Hollunds private Roscoe - Six , aaben Sportsmodel . De kører , sagde Hollund , efter at have hjulpet Gudrun i en ekstra , blaa Læderfrakke der laa i Vognen , formodentlig ellers benyttet af Fru Hollund , tænkte hun . Det undgik ikke hendes Opmærksomhed at hvert eneste Øjenpar i Gaarden , Mekanikerne , Vognvaskerne , Lærlingene , fulgte hende og Chefen , idet de kørte ud af Porten , selv oppe i Vinduerne saa hun Ansigter , som var optaget af at hun kørte ud med Hollund . Nu manglede det kun at hun skulde møde Manne ! Skal vi køre ud ad Strandvejen ? sagde Hollund , lidt distrait , og som det syntes i en trykket Sindsstemning . Gudruns Kørekort var ikke mange Døgn gammelt , saa hun fik ingen Tanker tilovers , det tog al hendes Opmærksomhed at føre Vognen frelst ud gennem Østerbro , et rigtigt Stykke Elevarbejde , med megen overflødig Energi anvendt , hun kørte langsomt , med et Øje paa hver Finger , der kunde ikke ske hende noget , men stolt var hun ikke . Ude paa de lange Strøg ad Hellerup til kørte hun friere . Vil De spise Frokost med mig i Helsingør ? spurgte Hollund . Kan det lade sig gøre ? Han var mærkelig tam . Gudrun spiste ikke midt paa Dagen . Men naar han vilde det . Jo Tak , sagde hun . Saa er det bedre jeg kører , mente Hollund , hvis vi skal være der inden Kl . 12 . De byttede Plads , og Vognen blev som en helt anden Vogn under Hollunds Hænder , laa stiv paa Vejen , gjorde 170 Fart som om det var ved sin Vægt den kørte . I Hellerup drejede Hollund op fra Strandvejen tilvenstre op mod Kongevejen . Vi kommer ingen Vegne ad Strandvejen , sagde han , vi kan gøre det meget hurtigere ad Omvejen ind over Land . Og det slog til . Ad de lange Stræk paa Hørsholmvejen og videre nordpaa kørte han over tilladt Fart , mildest talt , med et studerende Blik til Vogne han passerede , og i Spejlet , naar han var forbi dem , om de havde noget med mistænkelige to Personer siddende i sig . De fløj , sad som i en Gynge opad lange Bakker og nedad paa den anden Side , med et Fald i Mavegruben , Landet dansede for deres Øjne . Efter det lange Sus paa Landevejen føltes det som en Ormekryben at køre ind gennem de smalle Gader i Helsingør . Der er kun et Sted at spise her , og der gider vi ikke spise , sagde Hollund . Skal vi tage til Helsingborg ? Han drejede brat af , gennem en Gyde ned til Havnen , foran den store røde Banegaard . Der laa en rygende Færge i Havnen . Den vilde gaa om fem Minutter . Øresund vaskede aprilblaat og klart omkring Færgen i det kolde Solskin , Kronborg veg bag dem med de lange irgrønne Tage , og foran dem rejste Helsingborg sin røde solide Husfront ud imod Søen , med det brune Taarn oppe paa Højden bagved . Gudrun fik en Forskrækkelse , da de sejlede ind i Havnen , for højt paa en Søjle sprang paa et Ben en splitternøgen Bronzepige med et Skib i hver Haand , ikke ulig hende , syntes hun . Med Flid tog hun Øjnene til sig . Skulde hun da se sig selv allevegne , og altid med Mænd omkring som Vidner ? De tog ind i et stort Hotel og blev vist ind i Spisesalen , hvor det lange Smørgaasbord stod opdækket . Men Hollund gik foran til et Siderum , som dog ikke var lukket , observerede Gudrun , og her satte de sig , fik noget at spise og sagde i længere Tid ikke et Ord , nogen af dem . Hollund grublede og tyggede . Ja , Frøken Christensen , sagde han saa omsider og saa aabent over paa hende , skød Tallerkenen væk og lænede begge Albuer paa Bordet , jeg har taget Dem med herhen hvor vi har Ro for at sige Dem noget jeg længe ar tænkt over . Det er saadan at De er bleven mig uundværlig i min Forretning , som De ved , men jeg kan i det hele taget ikke undvære Dem . De har Egenskaber , som ... som ... Han søgte nervøst efter Ordene og trak ud og ind i sine Manchetter , sprang over i Sagen fra en anden Side : Det i London , det tror jeg De har glemt mig , selv om De maaske ikke kan tilgive det . Det var jo da Dem der ordnede mig , ikke omvendt . Jeg er klar over Deres Karakter . Jeg vil bede Dem have mig til Gode at saadan som jeg tænkte om Dem en Overgang , saadan tænker Mandfolk i Almindelighed om Kvinder og har til en vis Grad Grund til det . Kvinderne vil tages , og skal tages . De flestes Temperament er saadan , de vil bæres og himle , og Gud ved hvad de forestiller sig . Jeg er tilbøjelig til at tro at de fleste Kvinder foregøgler sig en anden mystisk Ønskemand end netop den de er sammen med , at dømme efter at de som oftest lukker Øjnene . Paa den anden Side tager de det som en Bagatel , hvad der sker med dem . Det gør jo nu ikke noget mere hvor mange Mænd en Kvinde har haft , og naturligvis , det gør det heller ikke , for Nogles Vedkommende . Men der er jo Forskel paa Kvinder . 172 Uskyldige Kvinder ... Han saa naivt paa Gudrun , og Vejret blev staaende i Halsen paa ham en Tid lang , af Mangel paa Udtryk . Uskyldige Kvinder ... De skulde vide hvilken enorm Styrke , enorm Styrke , de har ! Man siger at Manden er saa høj som han holder sig . Om Kvinden gælder det , at saadan som hun vurderer sig , saa meget er hun værd . De er et udmærket Menneske , Frøken Christensen . Han lænede sig tilbage og var nu kommen hen i Retning af hvad han vilde . Der manglede ham noget , Øjnene søgte rundt , og han tog med Hænderne paa sig , det var Tobak . Han fandt en Cigar i Stiklommen og tændte den ; paa den Maade Tændstikken blussede op og ned i Røgen kunde det ses hvor ilsomt hans Tanker gik . Han fejede Røg væk over Bordet med Haanden , saa paa Gudrun gennem blaa Strimer og forfulgte sin Tanke : Jeg har aldrig vidst hvad kvindeligt Selskab var , før nu , da jeg er kommen til at kende Dem . Det er Deres Selskab jeg savner , naar De ikke er der . Jeg har det kun godt paa Kontoret , naar vi arbejder , og det er for saa vidt et Held , men jeg savner Dem hele Resten af Tiden . Skønt De ikke siger stort har De lært mig mere end tusind Kvinder . Ikke at jeg har kendt saa mange , men jo flere man har kendt , jo mindre ved man om dem . Med Dem er alt klart . Aa , jeg har jo været en ensom Mand . Ida , min Kone , og jeg , ja det var jo en Finansoperation , fra min Side , den Kapital der staar i Forretningen fik jeg med hende . Hun skal ikke omtales . Det er ikke det man lever for . Jeg har været fuldstændig galt orienteret . 171 Jeg har ikke vidst af det engang , før jeg traf Dem . Og nu vil jeg spørge Dem om De vil gifte Dem med mig . Han lagde Cigaren fra sig og gned Hænderne i Hurtigtakt med en rivende Lyd i hinanden . Jeg lader mig i saa Fald skille , sagde han roligere , hvis De vil have mig . Ida beholder Huset i Klampenborg og hvad vi ejer . Ogsaa Forretningen er hendes . Men de Procenter Kapitalen giver har jeg banket ud af den . Hvis mit Arbejde blev regnet ud i en Direktørgage kunde vi leve paa den samme Fod som jeg nu gør . Generalagenturet er mit personligt . Vi kan ogsaa begynde forfra i Udlandet , hvis De vil . Naarsomhelst jeg vil kan jeg faa en Desk i Roscoe - City . Den tykke Gris De saa i London gør sine 100 , 000 om Aaret , og han er dog ikke nær saa tyk som jeg ! Vi er i Udlandet i dette Nu , og vi behøver ikke at vende hjem , hvis De vil . Hvad skulde der være at hente , andet end hvad Penge kan købe ? Vi kan sætte os i vores Vogn og køre lige til Peking . Alting ligger foran os , og Ingenting bagved os . De er for smaa , dem vi kommer fra , ogsaa for Dem , De med Deres Hoved . De kunde drive hele Forretningen ganske alene , hvis De blev sat til det . Hvad siger De saa ? Det sidste Hollund var kommen ind paa , og som havde bragt Gudrun til at se Roscoe for sig , var ikke i Hollunds Favør . Ganske den samme Situation hun havde været i med Amerikaneren var hun nu i igen med Hollund ! Den samme Opflammen : nu , nu , hele Livet forfra , paa Stedet ! Det maatte man sige , naar Mænd ønskede sig en Kvinde lod de alt springe for det ! Og der er nu ingen Kvinde der kan forblive urørt af at blive attraaet . 173 Gudrun saa oprigtigt paa Hollund , indtaget for ham af hvad han havde sagt , en Aabenhed og Retlinjethed hun følte var ægte . Det der var i Vejen for hendes Vedkommende kunde jo ikke siges , at det var hende en fysisk Umulighed nogensinde at komme ham nærmere end nu , med et Bord imellem dem . At hun paa anden Maade var bunden vilde hun heller ikke fortælle . Var hun iøvrigt det ? Til dette Øjeblik havde hun ikke hørt hverken fra sine Forældre eller fra Manne . End ikke et Skridt fra deres Side for engang at høre hvad hun havde at sige havde de gjort . Udstødt og overladt til sig selv var hun , paa Grundlag af hvad ? Saa hvis hun benyttede sin Frihed som det passede hende kunde de være kvit . Det lader sig ikke gøre , sagde hun venligt til Hollund og smilede med den lange Mund . Hans Ansigt fortrak sig . De behøver ikke at svare nu , sagde han hurtigt . Jeg tager det ikke for Deres Svar . Man maa betænke sig paa sligt . Det er ingen Sag man kan forlange Afgørelse af lige paa Stedet . Vi tænker paa det . Han tændte Cigaren igen og skød nervøst Manchetterne fra de spadebrede haarede Haandled . De brune Øjne fik noget dunkelt , elendigt , som han hastigt glippede af dem . Han indhyllede sig i Røgskyer , arbejdede med noget i Munden han havde bidt af Cigaren . Han oversaa Bordet , huskede næppe om han havde spist eller ej . Bag Sædet var en Knap , han ringede paa Tjeneren og bestilte Kaffe , drak to store Likører dertil . Til Maden havde han drukket to højstilkede svenske Snapse og flere Glas Øl , ingen Kvantum for hans Korpus . Mellem ham og Likørflasken paa Bordet var der en ikke ringe Lighed . 174 De kører , sagde Hollund , da de kom ned til Vognen . Og denne Gang fik hun Lov at køre hele Vejen tilbage til København . Enhver Vogn har noget individuelt , hun fik snart Føling med denne og glædede sig som et Barn over at køre den , holdt en god skarp Fart paa lige Vej ned igennem Sjælland , men det var ikke Hollunds Væddeløbstempo . Haaret havde staaet hende som en Hvirvelvind om Hovedet paa Vejen ud , uagtet hun sad lige bag Vindspejlet , nu lettede det kun lidt en Gang imellem , hun blæste det fra Ansigtet med Munden , naar det generede hende , slyngede det fra Øjnene med raske Kast af Hovedet , ubevidste kvindelige Bevægelser , som viste hendes Optagethed . Profilen stod som muret paa hende , hendes Tanker var ved Kørslen og ikke ved andet . Hollund stønnede . Han sad ved hendes Side som en Kørelærer , indsunken i sig selv . Han følte at den unge Piges Glæde gjaldt hende selv og Vognen og Vejen , det at hun kørte , og ikke noget Øjeblik ham . Saa nær han var hende skulde han aldrig naa hende . Hun sad med en fin Rødme i den sarte Hud , let vibrerende Næsebor og de store lyse Pigeøjne rettet ufravendt fremefter paa Vejen , med et svævende Smil om den store kødfulde Mund , hun sad jo og elskede , Livet , Farten , Himlen og Jorden , men ikke ham ! Hænderne paa Rattet saa saa store og spændte ud i Handskerne , svulmende af Ungdom , de gjorde et Indtryk paa ham ikke til at forvinde . Hollund tav , hele Vejen tilbage til København . * * * 175 Tre Dage efter , da Gudrun kom gaaende med sin Cykle over Gaarden for at køre hjem , efter Lukketid , holdt Chefen i sin Vogn , konfererende med Værkføreren , og parat til at køre ogsaa han . Skal vi promenere en Tur , raabte han til hende , lidt ud ad Landevejene ? Hjertet sank i hende . Nu skulde hun til det igen . Det var klart han havde siddet og ventet paa hende . Hun trak Cyklen tilbage igen . Paa Vejen til Vognen gik hun langsomt , væbnede sig med at hvis han gik for vidt vilde hun sige op , nu paa denne Køretur . Som det havde udviklet sig kunde hun ikke blive i Pladsen længere . Det havde regnet lidt , Brostenene var fugtige efter Bygen , en kold stille Luft , Hollund krydsede langsomt gennem Byen , gennem Dronningens Tværgade og ad Gothersgade langs det nye Gitter ind til Rosenborg , ud til Søerne , over Dronning Louises Bro , og videre ud ad Nørrebrogade . Byen var saa lys , Aftenerne blev lange nu , mange Børn ude , med Kridttegninger og Hinkeleg ude paa Gaden , som der maatte laveres forsigtigt forbi . Paa Nørrebrogade gik Cyklestrømmen , udad nu , i tætte Stimer , en Sværm at finde igennem , og ikke lige elskværdige allesammen , den graa Hverdag der saa surt til Sportsvognen og hævnede sig ved at cykle raat ind fra venstre , vis paa at Selvejeren var nødt til at bremse , hvilket ogsaa slog til . Hollund lo fedt , var munter og smaasnakkende paa Vej ud af Byen , et og andet pudsigt der var passeret i Forretningen , det sidste i Udenrigspolitiken og hvilke Virkninger det kunde ventes at faa paa Automobilmarkedet . Gennem Korre - spondancen Gudrun førte var hun fuldt indviet i alle 177 Forretningens indre Affærer . Skal vi køre ud ad Frederikssundsvej ? foreslog Hollund . Man føler Trang til at se aabent Bondeland paa denne Aarstid . De kørte i jævn Droschefart ud gennem Brønshøj , Herløv og Ballerup . Paa den anden Side Maaløv begyndte Markerne at blive brede , landlige , men Foraaret var sent , Markerne laa lyse med den nøgne Muld , kun Rugen var grøn , tyk og busket som et svært Græstæppe . Et Sted ved Vejen hvor Rabatten var leret bemærkede Gudrun et lille Bed af Padderokker . Følfod saaes , men de havde lukket sig paa denne Tid af Dagen . I Brakmarken løb Viben . Luften var klar og bitterkold . I det kuperede Terræn omkring Viksø med luftig Udsigt til Moser dybt nede kørte Hollund langsommere endnu end før , og nu kom det . Først holdt han et lille Foredrag , som var L . Hollund fra en Side Gudrun endnu ikke var stødt paa , og som kom ganske overraskende . Den oprømte Stemning fra Begyndelsen af Turen slog nu over i Vemod , han talte lidt grødet , som med tyk Tunge , aabenbart selv grebet af hvad han betroede Gudrun . Jeg har tænkt meget over mit Liv , sagde han , og det har jo været i Bund og Grund forfejlet . Jeg har levet under Selviskhedens Tegn , og naar man er selvisk ender man tværtimod med at staa paa bar Bund . Men hvis man giver lidt efter for hverandre og tilsyneladende er paa Tabskontoens Rand , saa staar man sig i Virkeligheden derved . Vi skal være goe mod hverandre . Det har været et tomt Liv jeg har ført , fordi det hele Tiden har været mig selv , og jeg ikke 178 har kendt til at ofre mig for andre . Man skal ofre sig , saa er det man faar noget selv . Forhærdede Tidselgemytter , de kan ikke se det , jeg kan se det nu . Vi skal være goe Mennesker ... Mens Hollund talte førte Trækken et Pust med sig fra hans Aande , som fra Spundshullet af en tom Vintønde , og Gudrun forstod han havde drukket . Han lod til at være kommen i det sentimentale Stadium . Men efter disse indledende Bemærkninger slog han om , i en let Tone , men med en noget usikker Vejrtrækning : Har De saa tænkt over mit Tilbud forleden ? Hvad siger De til det , Gudrun ? Det irriterede hende at han kunde blive ved at tænke sig Muligheden af at hun vilde have ham , at han kaldte hende Gudrun , og at han var fuld . Jeg har ikke behøvet at tænke over det , sagde hun . Det kan som jeg har sagt Dem ikke lade sig gøre . Og Grunden ... ? Jeg vil ikke have Dem , sagde hun med sammenbidte Tænder . Han tav og nikkede frem for sig , med anstrengte Øjne , nikkede igen , gryntede , optog Afslaget i sig . De kørte tavse en Stund . De kunde godt have taget imod mit Tilbud , sagde han saa , og nu i en anden Tone , bitter og fra oven ned . Det var et fair Tilbud . De var kommen i gode Forhold . Mig bekendt har De ikke Grund til at vrage mine Kredse , skønt jeg ikke ellers kender Deres Ekstraktion , ud over Deres Navn . 176 Ja , min Fader er Sporvognskonduktør og har da kørt Linje 1 , lo Gudrun . De vilde have mødt Hengivenhed hos mig , brød Hollund hende af , med tykt Mæle . Jeg er ingen Bøddel . Jeg skulde have beskyttet Dem . Jeg skulde have gjort Dem til den bedst paaklædte Dame i København , i London , om De havde villet . Men De er for ung til at kende Livet . Ungdommen er selvisk . Hun saa paa ham , han sad tykhalset og kobberrød i Ansigtet , med noget tyreagtigt stirrende over sig , røde , vrede Øjne . Men ogsaa hun var nu vred : Med det samme , De kan betragte min Plads som opsagt fra idag , sagde hun . Jeg vil ikke arbejde længere hos Dem . Siger De op ... ? Ja , denne Gang er det mig der gør det , sagde hun uskaansomt . De kunde true mig med det , da De tvang mig til at rejse med til London , det har jeg haft mange Kvaler af siden . Jeg troede De gjorde Deres Lykke der , indskød Hollund tendentiøst . Ja nu kan jeg undvære Dem . Det var haarde Ord . Hun saa at de virkede paa ham . Og vil De sætte mig af her , bad hun høfligt og saa ud paa den aabne Landevej , et Strøg hvor ingen Landsbyer var at se til nogen af Siderne . Her vilde hun af , om hun saa skulde gaa hjem . Hollund lo , en uvan Latter , og satte i det samme Farten op , Vognen skød frem , hun saa paa Speedometret , Naalen steg , 60 , 70 , 80 ... Hollund snorkede , saa blodskudt frem for sig og begyndte at æde Landevej . Paa et langt lige Stykke var han oppe over 120 Kilometer og gik ikke ned under 90 hvor der var 180 Kurver , han skar dem i Indersiden af Svinget med et Tryk paa Vognen der føltes som om man fik sin Vægt fordoblet . Et Sted i et kort Sving tog han Farten af Vognen , men skred sig sidelængs gennem Svinget med Baghjulene gravende dybt ned i Rabatten , han hejsede Vognen ud af Svinget med fuld Gas og brølede ud ad lige Vej igen . Ved hans Side sad Gudrun med Haaret hvirvlende om Hovedet , som vilde det flyve af hende altsammen og til Himmels , hjælpeløst givet den vilde Kørsel i Vold . Gennem Stenløse , Ølstykke kørte han med nedsat Fart , forholdsvis , hun saa sig om , om der var Nogen at raabe til , Husene gik i Striber . Vejen op til Slangerup kørte han som en gal Mand , tog Kurver paa to Hjul , og satte fuld Hastighed paa igen . Efter et Sving tilhøjre racede han ad Landevejen tilbage mod Farum . Hun skulde læres , forstod hun , Manden var rasende og lod til med hvert Øjeblik at blive endnu mere rasende . Vejen var her Sving efter Sving , Vognen fløj til Tider som i Luften , huggede og hamrede i Vejen ... Da rejste hun sig , stod op i Vognen i hele sin Længde , med Overkroppen ovenfor Vindspejlet , i den forrygende Træk , som næsten rev Haaret af hende . De var netop i en Kurve , ikke brat , men Vejen smal , Vognen gik over 100 Kilometer . Og hvad enten det nu var bevidst Mord af Holiund , i et Raserianfald over at hun trodsede ham , eller Vognen kom i Slinger , i næste Nu skete det , Vognen skar ud af Vejretningen , ud i Rabatten i venstre Side , og lige paa et Træ . Gudrun hørte det umaadelige Brag , som om Jorden eks - ploderede under hende , følte at hun fløj op i Luften , 181 og var længe der , bukket sammen og endevendt , med aabne Øjne saa hun Pløjemark under sig , hun ramte Jorden , men den var ikke haard , den tog imod hendes Hoved som en blød Pude . Det lukkede for begge hendes Øren . Saa var hun ikke mere . * * * Af Bladene næste Dag : Frygtelig Automobilulykke . Grosserer L . Hollund dræbt . En kvindelig Passager bragt bevidstløs paa Hospitalet . Beboerne i Uggeløse paa Vejen mellem Slangerup og Farum hørte igaar Eftermiddags et Brag som af en Eksplosion udenfor Byen og forstod at en Automobilulykke havde fundet Sted . Tililende fandt en Topersoners Sportsvogn knust imod et Træ , i bogstaveligste Forstand , Træet stod midt inde i Vognen . Paa Førersædet sad Vognens Ejer , som viste sig at være den kendte Automobilgrosserer og Væddeløbskører L . Hollund , med Ratstammen tværs igennem sig , sprængt , aabenbart dræbt paa Stedet i Sammenstødsøjeblikket . Et godt Stykke inde paa Pløjemarken paa den anden Side Grøften fandtes den kvindelige Passager , en Frøken Gudrun Christensen , der var Grosserer Hollunds Sekretær , bevidstløs , og med den venstre Arm brækket . Hun blev straks kørt paa Hospitalet og menes at være udenfor Fare . Ved Sammenstødet er hun aabenbart bleven slynget fri af Vognen og er landet i den bløde Pløjemark uden alvorligere Følger end en brækket Arm og en Hjernerystelse . 179 Vognen var bleven observeret i stærk Fart gennem Uggeløse By , men Ingen var direkte Vidne til Ulykken . Efter Vejsporene at dømme synes der ingen anden Forklaring paa Ulykken end at den ellers erfarne Automobilist har haft for stærk Fart paa og af en eller anden Grund har tabt Herredømmet over Vognen i Svinget . Herefter forskellige Data vedrørende den afdøde Grosserer , hans om del Borro mindende Portræt , og et Fotografi af den fuldstændigt splintrede Vogn . Mellem Dødsannoncerne næste Dag saaes følgende : At vor kære Mand og Fader , Gross . L . Hollund , er omkommen ved en Automobilulykke , bekendtgøres herved . Ida Hollund . Ximene . Grace . 182 XVII DA Gudrun blev sig bevidst igen laa hun i en Hospitalsseng , og ved Siden af den sad Manne . Hvad er der med mig ? hviskede hun , lettede Hovedet fra Puden og saa sig om med forvildede Øjne . Du ligger paa Hospitalet , sagde Manne . Du har brækket en Arm . Bliver jeg rask igen ? Ja , Nuk . Hun lukkede Øjnene igen og sank tilbage i Puden . Taarerne piblede frem , til der stod en klar Sø i hver Øjenhuling , flød over og randt ned paa Puden . Trækkene lagde sig , hun var uklar igen . Det varede noget inden hun blev sig selv . Og Hukommelsen vendte ikke straks tilbage . Hun saa ned ad sig og forstod at hendes venstre Arm var i Bind , lagt i Bandager og gjort fast paa et Underlag ovenpaa Dynen . Ufravendt betragtede hun Manne , og det kunde ses hvordan det mere og mere klarede for hende . Hun begyndte at faa Farve i Kinderne . Livet vendte tilbage . Armen kom sig fuldstændigt . Det var et Brud af Over - armen , uden Komplikationer , i Løbet af nogle Uger 184 vilde hun kunne begynde at gaa ud igen . * * * Med Manne kom det jo saa til en Forklaring . Naturligvis , hele Misstemningen opløste sig i Ingenting , efter at de havde haft hinanden i Forhør . Gudrun maatte indrømme at der havde været en vis Aarsag til at forestille sig baade det ene og det andet , efter at hun havde hørt Mannes Fremstilling , og han lod enhver Tvivl fare , efter at Gudrun havde fortalt ham Alting . Sammenhængen var den at Fru Bruun , hos hvem Gudrun boede , var kommen stormende ud til Gudruns Forældre , den Formiddag hun var fløjet til London om Morgenen , og havde spurgt dem om de vidste hvor Gudrun var bleven af . Og da de ikke anede noget kunde hun fortælle dem det , jo Gudrun var stukket af sammen med Grosserer Hollund , de var i Øjeblikket et eller andet Sted i Luften paa Vej til London . Næh ... sagde Gudrun . Og I skulde bo sammen paa Hotel Ritz ... Det har hun faaet at vide ved at ringe til Forretningen , sagde Gudrun . Og hun saa for sig Fru Bruun med Telefonen for Øret og funklende Øjne , ustyrlig af Nysgerrighed , som hun saa ofte havde set hende ved Telefonen , naar hun drøftede Bynyt med Veninder og ligefrem svulmede op som en Hugorm af Skadefryd over hvad hun hørte , eller selv kunde fortælle . Det havde aabenbart været en travl Formiddag , Fru Bruun havde nok endogsaa forsømt sit Arbejde i Magistraten for at faa spundet et Rygte op om Gudrun . Ja , og et Par Dage efter var hun kommen igen og havde spurgt om de siden havde hørt noget til Gudrun . Ved samme Lejlighed havde hun kunnet oplyse at Gudrun vilde komme hjem i sin egen Luksusbil ... Og du fik det saa altsammen fra de Gamle igen ? Manne nikkede . Naa ja , hvad skulde I tro ? En Skygge gik over Gudruns Træk , hun kom en Overgang til at se ældre ud end hun var . Man tror at kende Mennesker , og skal lære noget nyt om dem hver Gang . Egentlig talt skulde Fru Bruun trækkes for Retten for den Flid hun havde udvist . Men der havde jo da været en Bevæggrund , Uf ! Og hvad havde hun haft for det ? Dermed strøg hun Fru Bruun af sin Interessesfære . Manne fik nu hendes Forklaring , i Korthed , men fyldestgørende . Ja , Hollund havde jo prøvet at være nærgaaende imod hende i London , men var bleven slaaet af Marken , naturligvis , og Vognen havde hun faaet foræret , fordi den gamle Automobilkonge syntes godt om hende og vilde gøre hende en Glæde . At den mærkelige Amerikaner endogsaa havde friet til hende , midt ude paa Landevejen , fortav hun , det var et Træk hos ham hun ikke syntes hun havde Ret til at udlevere , og det havde rørt hende . Ingen behøvede heller at vide det . Hollunds Galskab var altsaa endt som den var endt . Kunde hun gøre for at Mandfolk rendte efter hende ? Var hun ringere i Mannes Øjne for det ? Og Manne gennemgik en ret streng Katekisation , fordi han havde været saa lettroende og retfærdig og havde fæstet Lid til hvad Fru Bruun i sindssyg Jalousi havde opfundet om hende for at skille dem ad . Manne sad tyk om Øjnene 186 og straffet . At der var store Linjer her han ikke havde haft Blik for , og som han oversatte til sine egne smaa , indsaa han fuldtud . Han var kun en Kristianshavnerdreng , som forstod sig noget paa Statik , men ikke paa Verden , som Gudrun gjorde . Nogle Bugtalerlyde kom fra ham , Selvkritik , som ikke fandt Ord , men som var til at se rigeligt paa ham . Gudrun maatte le . En hel Del af hans Brøde gik paa det Køns Konto han tilhørte , det skulde være ham forladt . Og med Ungdommens Evne til at lægge Ting bag sig snakkede de saa ikke mere om det . Som et Par lykkelige Sjæle saa de paa hinanden . Det fordoblede den enes Glæde at den anden saa gudsdyrkende ud , og omvendt , saa Infektionen steg kvadratisk , op i de Sfærer hvor Sproget hører op . Gudrun saa jo dejlig ud som hun laa paa Puden , med Hovedet indrammet af det løse , flammede Haar , en Hud som en Rose , og de store Øjne , der lignede Dagen , Himmel og Hav og perlemoderhvide Skyer , dertil den glubske Mund , der saa aabenbart bestemte hende for megen Kærlighed , skønt hun strengt kneb den ind , naar hun huskede det . Og i hendes Øjne var Manne nu engang den bedste . De var kommen ind i Livet sammen , og hvis ikke de fulgtes ad sammen , hvad var det hele saa for ? Skrækkelig saa han ud i Tøjet og var jo paa mange Maader uheldig , stakkels Fyr , en Klods , daarligt nok ude over Babyalderen , for from , men en stor , ypperlig Hanelefant , som stødte Ting ned i Stuerne og gik paa Tæerne for at være beleven og ikke ødelægge alt Nips heller . Den uventede Karriere han havde gjort , der vilde ende med at han blev Ingeniør , og nok Opfinder 187 af en eller anden ny Maskine , Reserver de Mandfolk har i sig , pludselig at kunne bruges til Hjernearbejde , det havde naturligvis poleret paa Manne , han begyndte at ligne en Herre i Ansigtet , og Hænderne var jo nu helt præsentable , færre Neglerødder , og ikke oliebesmurte mere , uden naar han undervejs havde syslet med sin Cyklekæde . Gudrun omfattede hans Hænder som et Par Børn , elskede , umulige Børn , et Par Politinæver , men nu , da han ikke tog paa haardt Værktøj mere , knapt saa skæve , lidt røde Hænder , som om de skammede sig , men Jernkløer naar han brugte dem , hver Finger med et mægtigt Udtryk , og Tommelfingerballen indeni Haanden som et Æble saa stor . Og sikken et Haar han havde ! Noget groede i Nordvest , andet i Sønder , hans Paryk saa ud som Skiltet for et Haarmiddel . Gudrun morede sig uudtømmeligt over Manne , og Manne saa paa hende som paa et Mirakel . Bruger du Tandbørste ? spurgte Gudrun og saa mistænksom paa den Kværn han havde i Munden . Ikke altid , gik Manne til Bekendelse . Et Krydsforhør bragte for Dagen at Manne ikke havde børstet Tænder siden han var Soldat , da havde de haft en Tandbørste paa Stuen , som Delingen var fælles om . Hvem af jer havde bekostet den ? spurgte Gudrun . Buv , vuv ... Hvor stammer din Fader egentlig fra ? Fra Langeland . Var det ikke det hun tænkte ! Fra saadan en Ø maatte der komme saadanne Vidundere ! Gudruns Fader var fra Sorø - egnen , han stammede nok ned fra Biskop Absalon , 188 haabede hun . Han var ugift , oplyste Manne . Hvad havde du i Karakter i Historie ? g - . lgen havde Gudrun ham oppe i et Hjørne . Smaa kildeklare Latterudbrud hørtes fra Gudruns Seng , naar hun havde Besøg af Manne . Hans Diktion lød som naar Tudserne snakker med Maven i Kæret . Det blev Foraar , mens Gudrun laa paa Hospitalet og fik sin Arm helet . Manne bragte hende Bulletiner fra Fremskridtet derude , de første Markblomster , Pilegrene , med fede sølvhvide Rakler paa , fra Kolonihaverne ude ved Flyvepladsen , en blomstrende Ribesgren , da Aaret var saa vidt . Gudrun sang af Glæde hver Gang , tog Blomsterne til sit Hjerte og sin Mund , blussende selv som en Vaar . Det var som om hele Naturens Opvaagnen kimede i hendes Hjerte . Som en Blomst selv saa hun ud , lige udsprungen , med sarte Tulipankinder og den kølige Blomstermund henrykt vendt imod Solen . Hun og Manne havde lange alvorsfulde Samtaler , efter at hun var kommen op og kunde gaa omkring i Hospitalsgangene med sin Arm bundet op paa en flettet Præsenterbakke . De var saa smaat begyndt at snakke om at gifte sig . Praktisk set vilde de staa sig ved at slaa deres to smaa separate Husholdninger sammen til en , og en Lejlighed de kunde overkomme fandt de vel ogsaa . Manne havde endnu ingen Indtægter , men var paa sikker Vej til at faa det . Den Tid han sparede ved at Gudrun lavede Mad ogsaa til ham vilde komme hans Studier tilgode . De koldeste Beregninger talte for at de flyttede sammen . 185 Hvordan det hang sammen med Mannes Studielaan fortalte Gudrun ham ikke , for hvad skulde han vide det for ? Det skulde forblive hendes private Hemmelighed at hun havde sat sine Sparepenge i at faa en Mand som hun vilde have ham . Derimod stillede hun ham i Udsigt at han kunde hæve noget mere om Maaneden , hun troede næsten Banken vilde gaa ind paa at forhøje Kassekrediten med 25 Procent , nu da han saa at sige var et meget bedre Papir end da han begyndte , med Eksaminer bag sig og med al Udsigt til en Stilling , der vilde gøre ham solvent . Afviklingen af Gælden senere mente hun kunde ordnes paa de lempeligste Vilkaar . Hvad hende selv angaar blev hun i sin Plads , under den ny Ledelse Automobilforretningen havde faaet , det havde hun Sikkerhed for . Medgift kunde præsteres , den lille Formue hun havde faaet for Vognen , de kunde sætte Bo , bygge deres eget Hus , om de vilde . Men de troede nok det skulde være en af de henrivende et eller to Værelses Lejligheder man nu kunde faa , i nye Huse , med varmt og koldt Vand , Centralvarme og et Dumpehul ude i Entreen , hvor man kunde styrte alt Affald ned igennem ; saa saare Gudrun kunde gaa ud skulde de begynde at se paa Lejlighed . Af Møbler skulde det være gode Ting , men ikke pakket , for Guds Skyld ikke Staalmøbler , som allerede var saa passé ! En Dissens opstod paa Forhaand med Hensyn til Gardiner , som Manne nærede en Fordom imod , hvorimod Gudruns Liv afhang deraf , heri laa Spiren til uafgjorte Stridigheder langt ind i Ægteskabet . Manne maatte have et nyt Sæt Tøj , og klippes ; det var en Befaling . Paa et Punkt kunde der ikke opstaa Uenighed imellem dem , hvad angaar deres Levevis , den havde de ikke i Sinde 190 at opgive , selv om de fik bedre Raad , den var bleven deres anden Natur . Nøjsomhed hjemmefra og et givet minimalt Budget havde lært dem at den simpleste og billigste Kost er den man sætter mest Pris paa , hvis man har Raad til den . Mange Københavneres Standardernæring , Kaffe og Wienerbrød , selv mellem de fattigst stillede , havde de aldeles ikke Raad til , i Betragtning af hvad der kunde faaes af solid Mad for de samme Penge . Og hvad skulde man drikke Kaffe for ? Fordi alle andre gjorde det ? I Stedet drak de Mælk og spiste Brød , med Trifolium Smør , den største kendte Delikatesse , og Ernæring lige ud af Landets egne Produkter . Selv Bananer forekom ikke i deres Fortæring , det var for højt betalt en Luksus . Det var Havregrød med dem , og aldrig mistede den sin Velsmag , forudsat man undlod at sukre den ; ellers Æg , Kartofler , Pølse og Ost . Kød og Fisk gerne , men sjældnere , det var for dyrt . Saadanne Forestillinger som at det er højeste Triumf at spise Lammesteg paa Aarstider hvor Lammesteg ikke kan faaes vidste de end ikke af . Paa Restaurant havde de været en à to Gange i deres Liv og havde gjort den Erfaring at et enkelt Maaltid Mad koster ligesaa meget som hvad de kunde leve for en hel Uge . Til den brutale Beskatning kom ovenikøbet at de skulde betale for Opvartningen ogsaa . Hvis det var al Tilværelses Top og et socialt Avancement at se og ses paa Aftenrestaurant , foretrak de at blive unavnkundige og i Behold udenfor . løvrigt havde de ingen ernæringsfysiologisk Program , det var kommen af sig selv , en Resultant af Midler og Smag . Mad beskæftigede dem det mindst mulige , de havde alle andre Ting i Tankerne . 189 De ønskede sig Radio , naar de nu kom sammen , og i en gylden , forhaabentlig ikke alt for fjern Fremtid , en Vogn . Det skulde være en almindelig aaben Roscoe , brugt , af en ældre , bestemt Aargang , som Manne stod inde for . Ethvert Mærke var Manne bekendt , helt ind til de inderste Finesser ved Konstruktionen . Han kunde skille en Motor ad og samle den igen i Mørke . Som Soldat havde han faaet Kørekort og ført en Lastbil . Personlig havde han staaet sin Prøve ved en Motor - Trial engang , idet han under en Manøvre var bleven kørt over af en Motorordonans : Manne havde holdt , hvorimod Motorcyklen var bleven Vrag . Stjerneklare Aftener , naar Karlsvognen stod paa Himlen , syntes Gudrun og Manne nok det var en god Vogn , men maatte dog give en Roscoe Cabriolet , som var deres Ønskers Maal , Fortrinet . Fjernt og højt tindrede den for deres Øjne . 191 XVIII SKOVEN var sprungen ud da Gudrun var saa vidt at hun kunde forlade Hospitalet , endnu med Armen bundet op , som en Veteran hjemvendt fra Krigen . Som en Nyfødt kom hun ud paa Gaderne , blinkende imod København , og København viste hende alle sine Sider , nyslaaet ogsaa den , en Majby , lige bleven grøn , alle Gaderne som Stuer saa lyse , og alle Folk i bar Figur , som om Vinteren var en Entre hvor de havde lagt Overtøjet , og nu var de utvungent i Stue med hinanden paa Gaden allesammen . Gudrun og Manne kører i Sporvogn , aaben Bivogn , hvor man sidder luftigt paa Sæderne med en læderbetrukken Lænke for , hele Vognen stuvende fuld , et Barn paa Sædet foran med smaa Støvler stikkende lige ud , og en nidkær , sløv Moder som af og til uden Grund rusker Ungen ; Gudrun og Manne er paa Vej til Frederiksberg , som sig bør Kærestefolk , Søndag Morgen , ikke Pintse endnu , men en Forsmag derpaa . Plænen bag Frederik VI er messinggul , vældig gul , saa langt Øjet ser , helt ind under de høje gamle Træer i Baggrunden , det er Ukrudt , Fandens Mælkebøtter , som fuldstændigt har slaaet alt andet Blomsterliv af Marken . Det første der viser sig her er Eranthis og Vintergæk , Dorothealiljer , spæde Frøkner som kommer op i Bede midt i Sneen og staar med kolde Fødder , hele Lagener af Vintergæk , som med hvide Kinder indvarsler en Vaar de selv ikke skal se . Saa kommer Krokus , kraftige i Farven , æggegule og purpurblaa , Fingerpeg ikke til at overse , nu gaar det frem ! Efter dem viser sig Øer af Tulipaner og Pintseliljer , langstilkede , hævede over Nattefrost , altsammen spinkelt og plejet . Men saa kommer Mælkebøtterne , et Ukrudt fra Markerne , sejlet ind med Flyvefrø og med en sejg Rod ned i Jorden , ikke noget Løg , en Bladroset som breder sig , med Knopper i , som et Kuld slumrende Børn . Det kan nok være de slaar Øjnene op , store gule , tørstige Øjne , og vender dem lige mod Solen , som om de siger : Skal vi gloes ? Hvem er den største Gulddaler , du eller jeg ? Paa et Døgn eller to har den Fandens Mælkebøtte erobret hele Plænen i Frederiksberg Have og gjort den gul . Det betyder at det vil blive Sommer . Gangene er hvælvet over med udsprungne Bøge , et køligt , fraadegrønt Slør , med høje ranke Stammer under , lydefri i Barken , som om de er løbet op i et eneste Udbrud af Vækst . Bogfinken slaar højt i Løvet , sidder ude paa en Kvist og lader sit Gal høre , trind og solid , med sine fine Farver , en Genlyd staar herinde under Kronerne som i en Kirke . Skovduen høres . Oppe foran Slottet finder Gudrun og Manne en Sangforening , som er draget paa Frederiksberg Bakke tidligt om Morgenen , i en religiøs Trang til at synge netop der . De staar opstillet i en Halvkreds , vendt imod hinanden , med hvide Huer paa , og Dirigenten udenfor med hævet Arm , med Slotsmuren bagved , som kaster Lyden tilbage , og 194 Haven med Kanaler og bugnende Kroner nede foran . Dirigenten hugger Armen ned , og Koret sætter i , et smeldende , drønende Mandskor . „Unge Genbyrds Liv i Norden " intonerer de , og det lyder som en forfærdelig Trusel mod hele Verden , udslynget fra Toppen af Frederiksberg Bakke . Tenoren arbejder sig ovenud af Koret som en høj stigende Straale : „ Vil du styrre Verdens Orden ? " Og en afgrundsdyb Bas lægger fra Baggrunden en Underverden paa Sinde : „Bryde Aandens Baner af ? " Man synes rasende at give hinanden Svar paa hvad der spørges om i Sangen : „Vil du vække vilden Styrke ? " Mod Slutningen hæver Sangen sig til lidenskabelig oprørsk Tumult , med Tenoren oppe paa de øverste svimle Trin af Tonestigen , og Bassen raabende som Dommedags Basuner . Endelig toner Sangen ud i nogle korte stærke Takter , som et sidste Ord i den Skæbnedom der her er bleven forkyndt . Sangnumret synes at lægge Beslag paa Deltagernes yderste Livsaander , Kredsen staar som i en Spasme , man rækker Hals , og et sort Hul her og der i Kredsen aabner sig , naar en Node falder paa Vedkommende , Tenoren som skal en Streg højere op , eller Bassen der aabner Lemmen for et Varsel fra Afgrunden . I dybeste Alvor staar de der og synger , med uskyldshvide Huer paa Hovedet , ganske ene oppe ved Slottet , uden Publikum , de er en Sangforening , Snedkere eller Typografer , saadan er en Sangforening . Ude paa Roskilde Landevej foran Slotsfagaden er et bevæget Krydsningspunkt , af et Søndagspublikum , som fordeler sig mellem Frederiksberg Have og Søndermarken , og saa Biler og Motorcykler der tager Bakken som en 195 Bølgetop paa Vej ud af Byen mod Landet , den ene flotte funklende Bil efter den anden , Motorcykler med tæt forenede Par i lange brune Skaftestøvler , Pigen ogsaa , og Frynserne af et Halstørklæde staaende som en Vimpel bagud . København udskyder sit Motormandskab her som med en Katapult . Et stort kulørt Knippe Legetøjsballoner staar og duver i Brisen , Foraarstegn ogsaa det . Ude paa den lille aabne Plæne foran Indgangen til Søndermarken har Familjer slaaet sig ned paa Græsset i Grupper , og her har et Par Børn rejst et Telt , det mindste Telt i Verden , hvor de sidder inde umageligt og kukker og er i et Æventyr . En lille gammel Mand har kørt en Decimalvægt op her paa dette besøgte Sted , i Haab om at veje en og anden , en illusionsløs lille gammel graa Mand . Gudrun lader sig veje , og den lille graa Mand ser vekselvis paa hende og paa Lodderne , med Stær paa det ene Øje . Lumsk støtter Gudrun sig med den ene Haand paa Vægten , den Gamle kommer op med en slidt Finger og vinker Haanden væk . Men Gudrun springer fejgt af Vægten , inden han er færdig , vil slet ikke vide hvad hun vejer . Saa stiller Manne sig op , og den gamle Mand gør ham en fin Kompliment , lader som om han vil læsse sit allerstørste Lod paa Vægten , nok til at veje en Hest op . Mannes virkelige Vægt viser sig at balancere omkring 83 Kilo . Nu begiver de to sig i Zoologisk Have . Og herinde taber de sig mellem Dyrene den solede Formiddag , ved ikke af det , men opsluges af en Tid der er al den Tid der har været , siden Dyr blev til , de glemmer sig , som et Par simple Menneskebørn , og er Kræ med Kræet , gaar fra Bur til Bur og un - drer sig og forbavser sig og er i Geografien , alle 196 fem Verdensdele , som kommer til dem . Dyrene , det er Barndommens Begreber kommen igen , et født Broderskab engang , da man delte Seng med en elsket , omtrent opslidt Teddybjørn , iført en lille Sweater ogsaa den , og havde en Noæ Ark , med megen Træuld og faa , malede Dyr i , sammentrykte af Skabning , med samt en drejet Kone i Retstilling og et kunstigt Træ , med den grønneste Krone der nogensinde har været set . Dyrene i Zoologisk Have er baade store og virkelige , men Børn bliver man med dem igen , en gammel tabt Verden , da man anskuede Dyr og de var selvfølgelige . Altid er det et godt Gensyn og bringer en Uskyldighedstilstand med sig , og noget frygtet , en vild Verden , velkendt ogsaa fra da man var Barn . De to Menneskebørn hilser da saa paa Elefanten , hvem de trakterer med Hveder , og Løven , der ligger som i Rekonvalescenthjem og opfanger Sol , og Kamelen , som ser bibelsk ud og lader til at befinde sig i en lumsk , kogende Vredestilstand hele Tiden , gjort af Smedejern som Trampeldyret er , og Flodhesten , en skikkelig Forfærdelse , og Kronhjorten , og Ulven , med de lyse , skyldige Øjne , og Hyænen , og Hulepindsvinet , og Zebraen , som har et Føl , den sødeste lille stribede Skønhed , og Genstand for et Udbrud af Brysttoner fra Gudruns Side , høj Elskovssang ødslet paa Zebraungen , der staar inde i Indhegningen hos sin Moder og nylig er skænket Verden , med en Slummer endnu omkring Mulen og Mælk i Øjnene . Svært er det at rive sig fra Zebraføllet . Henne ved Miniatursteppen , hvor Geder og Dvergheste gaar , geraader Gudruns Hjerte igen i Bølgegang over et lille nyfødt Ponyføl , den mindste Hest i Verden , under 197 Gyngehests Størrelse , med Hove som Kastanjer saa smaa , forsovet om Mulen og med Fløjls Øren . Et Lam bræger , som nedfaldent fra Himlen , og en Moderlyd trænger sig ud af Gudruns Bryst , som om et stort , stort Barn rører sig og forlanger i hendes Hjerte . Saa er de henne og se paa Aberne naturligvis , det vindige og uvorne Folk ; de er indenfor i Abehuset , hvor de to Chimpanser , sorte Trolde , er at se i deres Glasbur , og den røde Bylt af en Orang , et Æventyr man har for sine Øjne og ikke vil tro . En Iagttager kunde her faa Lejlighed til at anstille en Sammenligning og forvisse sig om hvor vidt Mennesket har bragt det , ved at se paa Kæresteparret der staar her , mellem andet Søndagspublikum og andre Kærestepar , ikke ualmindelige at se til , men et Par kraftige Eksemplarer , taget ud af den gode By København . Der er da Gudrun , i sin østersfarvede Spaseredragt , købt i London , slank og solid , med store Hænder og Fødder , paafaldende ved den hvide skære Ansigtsfarve og de udhvælvede , lysbrydende blaa Øjne , den store blodfattige , men alt andet end sygelige Mund , en Pige , stor i Numret , og kernesund , livsglad og aaben ud imod Verden . Og der er Manne , en stor Svend , med en Bringe som en Ambolt , tykhalset og med højt rejst Hoved , smaa kønne Træk og forsovede Øjne , et Føl endnu i Udtrykket ogsaa han , vennesæl , ufremtalende , men som et Træ at læne sig til . Han er i et nysyet Sæt Tøj , med Læg i Bukserne som en Lineal fra Vesten og ned til de forfængelige , nyanskaffede Sko , som er brede , med et Fod - fæste i , og forsynede med en syet Køl midt ned ad 198 Overlæderet , højeste Chic , alt i alt at se til som en Trænkonstabel , forklædt som Herre , men med noget i Brynene og Blikket der forraader at han er Aandsarbejder . Saaledes præsenterer de to sig mellem Dyrene i Zoologisk Have , gjort færdige af Naturen , og endnu inden Tilværelsen har slidt paa dem , Københavnerbørn i Nittenhundrede og Trediverne , fostret af et Land der ligger som en Ø midt i en truet og truende Verden , men hvis Fred endnu ikke er rørt . * * * Om Eftermiddagen gaar Gudrun og Manne i Biografteater og ser en god lang Film , forbudt for Børn , om et yndigt ungt Væsen af landlig Oprindelse , med rigelige , tegnede Øjenhaar som et Gitter omkring uskyldsstore Øjne , der faar en Plads inde i Storbyen , efter en Annonce , og uden at kende Verdens Vederstyggelighed havner som Stuepige i et Hus kun beboet af lutter flotte , frække unge Damer , dem hun i sin landlige Uskyldighed tager for Grevinder og Primadonnaer , uden Skygge af Mistanke i Anledning af alle de mærkelige Herrebekendtskaber de har . Der ligger jo altsaa et Hus , med Forsvindingsnumre ind ad Døre og ud ad Døre , og de letteste Paaklædninger , Herrer med Silkehatte som ankommer i ikke ædru Tilstand , og Justits holdt af Værtinden , en gammel uhyggelig Messalina med en haaret Vorte paa Hagen , alt opfattet af den lille Guds Engel fra Landet som det fineste , mondæneste Hotel , hvor hun med Forklæde paa gaar omkring og gør rent , og vender Øjne saa store som Stjerner i Hovedet , med Frynser om , hver Gang en ny lidt 199 beskænket Greve med Silkehatten paa tre Haar bliver sluppet ind af den gamle Igle . Og naar Salonen staar tom prøver det Guds Lam de fejende Damers Hatte og Dragter foran Spejlet , ser sig fra Ryggen som en lille Evadatter , og klæder sig sødt af i Enrum , omtrent , et yndigt sekstenaarigt Syn ... og i denne Situation , saa let at mistyde , bliver hun overrasket af en Rytter , der galoperer lige ind i Salonen , en susende Cowboy med Bøffelskinds Beskyttere paa Benene og en Revolver i hver Haand . Ud fra alle Dørene myldrer beskænkede Grever og evakostumerede Damer , samt Iglen , og Bang , Bang , Bang , spreder Cowboyen hele Opløbet med Magasinild . Aa for han viser sig jo , for dem der kan følge med i en galoperende Film , at være den unge Millionærsøn hjemme fra Landet , som har været hemmelig forelsket i Landsbyens Blomst og nu endelig finder hende her , efter lang Søgen , og redder hende ud af Lastens Hule . Og nu paafølger et vildt Ridt tværs igennem Arizonas ødeste Bjergstrækninger , hvor endnu enkelte Rødhuder gemmer sig , som optager en haardnakket Forfølgelse , under Udveksling , Bang , Bang , af en livlig Geværild . Og just som man er i den vildeste Del af Bjergene bruser et Jernbanetog frem , i hvis Vinduer man forbavset genser Messalina og hele Dueslaget , paa Vej til Badestranden ved Miami , som en rask Stump Tekst oplyser , Toget er just paa en Bro over en svimlende Afgrund da en Indianer med en djævelsk Gebærde kaster et Bombe imod Broen , og ned styrter hele Toget , et virkeligt Lokomotiv med Vogne og Alting , og knuses i Afgrunden ! Umiddelbart derefter befinder man sig i Landsbyen , hvor der er Bryllup og Æreport , med det flagsmykkede Herresæde i Baggrunden , og det unge 200 lykkelige Par kommer ud fra Kirken , fulgt af en Skare Brudepiger , og kører , overøst med Ris , og en gammel Tøffel kastet efter Luksusbilen , til Herresædet . Slutteligt Nærbillede : Bruden himmelvendt , med Slør , og Brudgommen over hende som en Ørn fra oven , applicerende Filmkysset , hvorpaa Synsfeltet kniber sig sammen . Puh ! Biografteatret tømmes . Fangne i Sjælen endnu og med Fornemmelsen af at have været borte en uendelig Tid , alle Indtrykkene fra Filmen , kommer Gudrun og Manne ud paa Gaden , forundrede over Dagslyset udenfor . Gaden ser saa nøgtern ud , men ligner i Grunden en Film ogsaa den . 193 XIX MELLEM Gudrun og hendes Familje fandtes ingen tilbageholden Stemning mere , den var svunden som en af de Kuldepavser Foraaret fører med sig . Forældrene havde ingen Ting sagt , da hun var i Unaade , og sagde heller ingen Ting , da alt stillede sig i et nyt Lys , efter andre Oplysninger , formodentlig hidrørende fra Manne ; de var ikke veltalende , ytrede sig ikke om hinanden , hvad de tænkte gav sig Udtryk i deres Adfærd . Fru Christensen forærede sin Datter , uden nogen Fødselsdag eller særlig Anledning , et gammelt syet Stykke , som havde tilhørt hendes Bedstemoder , og som baade hun og hendes Moder havde gemt , gammel sjællandsk Bondesyning , nu skulde Gudrun have det . Det betød nok at naar noget havde varet saa længe skulde det strække sig ud over Gudruns Levetid ogsaa , Gudrun forstod Gaven og glemte ikke Moderen for det . Fru Christensen var ikke lidende i Køkkenet oftere . Paa Faderen var ingen Forandring at se , han lyste med et lunet Overskæg over sin store Pige som før , men maaske med endda varmere Øjne . Han var saa køn , med det glatte staalblaa Haar , den elfenbenshvide Pande og de kobberfor - hudede Kinder , hvor Haaret voksede helt op under 202 Øjnene , Skikkelsen altfor stor til Stuerne , med Knæk paa sig som en Tommestok for at faa Plads i dem . Et Vink med Øjenlaagene til Gudrun , naar hun viste sig , betød at Verden var i Orden . Hvad angaar Hedvig , saa var det af en Betydning ikke til at faa Øje paa hvad hun mente ; i Betragtning kom kun hvad Gudrun mente om hende . Hedvig var daarlig nok bleven konfirmeret før hun havde en Hale af unge Mænd efter sig . Saa man Hedvig komme frem omkring et Gadehjørne kunde man være sikker paa at se en Lømmel dukke op efter hende , vindende ind paa Forspringet , og i Kølvandet efter ham et Par Stykker til , som Begyndelsen til en lille Folkevandring . Hedvig lod slet ikke til at være vidende derom . Hendes store blaa Øjne havde et femtenaarigt Vakuum , hvori det andet Køn tabte sig , uden Persons Anseelse . Hun var derimod optaget af et Par Sko hun havde set i en Butik . Her havde Gudrun hendes Skæbne i sin Haand . Men hun skulde nu slide dem hun havde nogen Tid endnu . * * * I Cykliststrømmen over Knippelsbro ses igen Gudrun , med et kraftigt Traad i Pedalerne , hun og Maskinen som i et Stykke , hun København , og København hende . Og Foraaret skrider frem , nølende , langtrukkent , som det gør i København , et udsat Sted , hvor en evig Tvedragt i Vejrliget lader sig føle , mellem Vestenvinden og den milde vaade Luft ude fra Oceanet , og den haarde Nordøst , som kommer inde fra Stepperne , Paaskeøsten langt ind i Maj . Imidlertid bliver København grøn , i Kulde og Blæst , med en lille Solstraale ind imellem , grøn bliver Byen . Frugttræerne blomstrer som hvide Sneskred i Haverne , forsinket , holdt hen af Nattekulde , men endelig blomstrer de , og det er som om det er dem der gør Solskin , Solen maa se det . Og Himlen staar blaa , med en kold bitter Vind gennem Gaderne . Saa Regn en Dagstid , Byger , med sorte svangre Skyer som en Koldbrand paa Himlen , og Ildbjerge op mod Zenith , naar Solen bryder igennem . Det ene og det andet , Verden bliver ny igen , fraadegrønne og dejlige staar alle Bøge , og Øresund kaster et Lys som fra blaa Spejle ind over den lysegrønne Kyst . Og saa en Dag er Varmebølgen der , med Svaler over Hustagene , stille Rugevarme fra Morgenstunden , med Brand fra en blottet Sol ned i Gaderne . Da ses bare Arme og Ben i Cykliststrømmen , Københavnerinden smider Strømperne og lufter sig paa Vej til Kontoret ; Badehaandklæder viser sig paa Styret . De lyse Nætter er inde . Københavnerne gør sig ikke nøje Regnskab med Vejr og Vind , men Aarstiden regerer med dem . Gudrun cykler til Kontoret , den gamle Rute , det er som om den kommer til hende , hun bare bevæger Benene , og Knippelsbro med Havnen og Provinsbaadene , Holmens Kanal og Nyhavn , St . Annæ Plads , strømmer imod hende , hun bøjer om Hjørner og er fremme , L . Hollund , ind over Gaarden , Cyklen parkeret , og op paa Kontoret . En ny Chef sidder nu bag det samme Skrivebord hvor Hollund sad , en ung Mand , haardt angreben af Stillingens Betydning og værkelig , med en Blyant som et lille Dødninge - ben i Haanden , Forretningen dreven som en 204 Sagførerbestilling . Det var ikke Hollunds personlige , frie Amatørstil , og Arbejdet faldt Gudrun surt . Uden at hun nærmere gjorde sig Rede derfor var noget gaaet ud af hendes Tilværelse ved Hollunds Død . Hvilke Vanskeligheder hun saa havde haft med ham , for og imod , han var der ikke mere . Det var som om de grønne Træer sagde det , alt havde faaet nyt Liv , men for ham var der ingen Foraar mere . Et eget underligt Kapel var som sat til Side for ham i Gudruns Hjerte . Nu først syntes hun hun forstod de hede brune og gule Øjne hun aldrig havde kunnet se Bunden i , mens han levede , det var en Skræk der lurede i dem . Med al hans larmende Fysik var han en bange Sjæl , som Børn og Vilde er bange , og der havde ingen været til at holde ham i Haanden . Saa var han raset ud af Tilværelsen . Hun havde ikke kunnet ofre sig for ham , hun tænkte paa ham med Gru , men det var og blev saadan , at uden Hollund var der ingen Hollund . Udenfor Butiker finder man nu og da paa Fortovet en Barnevogn , stillet der af Moderen , mens hun gør Indkøb , eller i en Gaard her og der ; Gudrun kan ikke gaa forbi , men maa stjæle sig til at se lidt paa det lille Væsen der i Puderne med Blomsterhud og en Himmel i Øjnene , rettet op imod Himlen , et Foraar i Foraaret , og der gaar et Tidevand igennem Gudruns Hjerte , det knurrer i hende , hun faar en Bugt paa sig af Ømhed over det lille nye Menneske , der ser paa hende og synes at tænke noget . Det er ude med Gudrun . I en Port ser Gudrun et lille Barn staa nede paa Bunden og række sig op imod Moderen , en Strækning som et Taarn op til hende , og det slaar paa Gudruns Hjerte , saadan 205 rækker det sig , dybt , dybt nede i hende selv , og hun vil løfte alle , alle Børn op til sig . En Bølgegang i Gudruns Aarer bestemmer hendes Navigation , og hun sætter al den Tid hun kan undvære ind paa nu snart at gaa op til Translatøreksamen , en Havn hun øjner ; naar hun har den er der Udsigt til Arbejde som kan gøres hjemme ; det bliver nok til at hun ikke ret længe kan gaa paa Kontor , naar nu hun og Manne flytter sammen . Saa med Pladsen hos L . Hollund har det varet lige saa længe som Hollund varede . Den tykke , gale Mand , han gjorde hende Sorger , og Gudrun kan vist ikke rigtig se mere om det er ham der tilføjede . hende ondt , eller om hun har uendelig ondt af ham . Trods alt var der noget ved ham der havde vist hende Livet , selv om hun nu skulde leve det med en anden . Et Suk undslipper Gudrun , en Ve i Sindet , over det som er til Ende . * * * Om Søndagen cykler Gudrun og Manne lange Ture sammen og kommer hjem og har set København i Solskin og med Flag , tomme Gader og alle Mennesker ude af Byen , Lyngbyvej et Løbebaand af Biler og Motorcykler , Rabatterne æggegule af Mælkebøtter , Strimer af Cykler inde paa Cykelstien . Dyrehaven , Søndagstogene der udspyer søndagsklædte Skarer , Folk fra Broerne , Mødre med sammenklappelige Barnevogne , Stortrommen paa Dyrehavsbakken , Strandvejen , Bellevue , med en Ormegaard af Badende , som en lyserød Taage , ud mod det blaa Sund , med Middelgrunden i en 206 Solspejling og Sveriges Kyst fortonet fjernt ovre . Fælledparken med kulørte Fodboldspillere skydende som Projektiler over Græsset og Bolden som et Meteor højt op i Luften , Kamp med et udenlandsk Hold , hvorfra Klapsalver og en Hujen nu og da høres som et Bjergskred ; et Damehold som spiller Hockey , i Bukser , ikke Sylfider allesammen , nogle som med Lodder paa sig naar de løber , og en Krusning gaar over Næsen paa Gudrun ved at se Søstrene , Kræet , anstrenge sig ; det med Lodderne , som holder ved Jorden , kender hun . Et Cykleløb har Mannes Interesse . Overalt flages , uagtet det kun er en almindelig Søndag , ikke Pinse endnu , den karminrøde Dug med Hvidt i , der staar saa godt til det lysegrønne og til Himlen , smeldende Flag , strakt skraat imod Himlen i Blæsten , for det blæser , og det er ingen blid Vind , den blander sin Kulde med Straalevarmen fra Solen som fra et føleligt Baal oppe i de øvre Regioner , blaa kommer de Badende op af Sundet , og Kuttere og Lystbaade ligger krænget over og dypper i den krappe Sø udenfor Trekroner . Kold begyndte Maj , og kold ender den . Aftenen tilbringer Gudrun og Manne i Kolonihaven hos Forældrene . Her er stort Rykind om Søndagen , en hel lille By med fuldtallig Befolkning , mens Husene staar tomme og lukkede om Hverdagen . Fra Morgenstunden søges der mod Kolonihaverne , Cyklister med en urimelig Last af Brædder og Gods paa Cyklen , de skal i Kolonihaven ; et ufortrødent kvindeligt Væsen ses paa Cykle , med en toaars Unge klædt i bolche - farvet Strikning i en lille Agestol paa Styret , høj 207 Oppakning bagpaa paa Bagagebæreren , og en blaa Kaffekande i Haanden , hun skal i Kolonihaven . Der flages herinde , karminrøde Flag , krusede i Vinden , over de smaa , af forskellig Fantasi prægede Havehuse , Villastil i det smaa , med Fløje og Veranda , inde i Bunden af Anlægene , med en Laage ind til , en gruset Gang og Blomsterbede paa begge Sider , Tulipaner og Pinseliljer i Flor , den dannebrogsfarvede , meget yndede Staud man kalder Løjtnantshjerter , svære Pæoner allerede i Knop , blomstrende Frugttræer , nogle Stykker i hver Have , overgydt med Solskin . De smaa tømrede og malede Huse har Navne , Toves Lyst , Strandly , Solklint ; store tropiske Konkylier , som er et Tilbehør til Haver , findes ogsaa her , grønne Glaskugler , som stammer fra Fiskernet ; derimod synes Syrebalonen , rejst paa en Stang , som en ældre Slægt yndede , at være gaaet af Brug . Her bankes , hamres og males , en Mand gaar i Sivsko oppe paa sit Tagpaptag og tjærer det . Jordbærbedene er i Blomst , og Syren og Røn vil snart komme . Mellem Haverne er ingen Skel , det er de for smaa til , man er som een stor Familje , naar man opholder sig i det Fri i Haverne , men for sig selv , naar man vil det , inde i de smaa Lysthuse . Hos Christensens , i det paa lige Fod med Rosenborg staaende Kolonihaveslot , naar undtages Størrelsen , spilles der Kort , efter at man har spist til Aften , grundigt , af Mandfolkene , mens Resten opholder sig i Haven foran Huset og nyder den lyse Aften . Stabsofficiant Aagaard og et Par andre Venner af moden Aargang udgør Partiet , og det er Bridge der spilles , tydeligt at høre paa Udraabene der kommer der - inde fra , især fra Christensen , med hans buldrende , 208 oplagte Diktion . Sangsatusse , melder Christensen og faar Spillet , og : Du er rig , du er dejlig , o Syd ! erklærer han , da Makker lægger gode Kort op . Han benytter sig af Svensk , naar han tæller de Trumfer der er gaaet : Fyra , og Herifrån , erklærer han , naar han skal spille ud fra Haanden . Det er dig der har den udfarende Kraft , siger han til Medspilleren , naar det er ham der skal spille ud . Ude foran Huset er man imidlertid Vidne til en mindre , improviseret Cirkusforestilling , tre — fire af Hedvigs unge Mænd , som ingen rigtig kender eller ved noget om , men som er nydelige unge Mennesker med Sækkebukser , der forneden omtrent naar til Støvlesnippen , nyeste Mode , lidt hæse i Stemmen og ulemfældige imod hinanden . De hedder Egon , og Svend Aage , og Henry , med udtalt y , og giver en Opvisning af Kræfter , løfter Stole ved et Ben fra Jorden , og holder dem ud i strakt Arm , gaar paa Hænder , med Jakken rutschet ned fra Vesteryggen , og pillende Smaasten af Haandfladerne bagefter . En af dem entrer op ad Flagstangen , til Bekymring for Fru Christensen , og Spillerne stikker Hovedet ud fra Rosenborg : Knækker den faar han min Salighed Stumpen gennem Livet , bemærker Christensen og lader til at finde at der i saa Fald sker Henry hans Ret . Den knækker ikke , med mindre han svajer med den , og saa falder han udenfor , siger den vise Aagaard . Og dermed tager de Næsen til sig igen . Ruder ud , sagde Glarmesteren , lyder inde fra Spillebor - det , og et Drøn i Bordet af en Kno forkynder nu og da 209 at et Kort tilintetgør Fjendens Slagplan . De unge Mennesker er stærke over al Forstand . Et Par af dem gaar bag et Udhus og staar med Næsen op ad hinanden , hede i Kammen , pludselig Dødsfjender og med Drab i Øjnene ; saa meget des bedre for Resten , der har Cirkus for sig selv imidlertid . Hele Udstillingen af Muskler og Færdigheder gælder jo fordækt Hedvig , ikke til at tage fejl af , uden at det et Øjeblik gaar op for netop hende . Naar Duriken gør Falbelader for Hunduen og pirouetterer rundt om den og gør sig tyk , bemærker Hunduen saa heller det ? Den pikker et Korn paa Jorden og gaar hele Tiden sin Vej , Duriken maa om paa den anden Side af hende for at blive set , Gang paa Gang . Hedvig sidder med Mandeløjne og minder i sit hele Udseende om et nybagt fristende Sigtebrød , men med et Hav af ukendt Dybde i Sjælen , ved Ingenting om Nogenting , om sig selv slet Ingenting . Hun lader til at være groet op uden nogen egentlig Bevidsthed , skønt ellers lydefri og Menneske helt igennem , det der er , levende Vægt . Hun pikker ikke et Korn , men hun ser med Mellemrum paa sine Sko , et langt Blik , de nye , eftertragtede , som hun endelig har faaet . De er af musegraat Ruskind , med Perforeringer , svære i det , næsten som Herresko , men det nyeste , attraaværdige , saa det ikke er til at sige . Det har forbedret Hedvig at komme i Besiddelse af dem . Kraftopvisningen og de udfordrende Latterudbrud fra hendes unge Mænds Side er spildt paa hende . Hun sidder uden Overtøj , fryser ikke , men er baade blaa og nubret paa Armene , men hun lever . Hun ligner Foraaret . Det danske Foraar er sent , men holder længe . Der er et 210 Temperament deri , som ikke lader sig flytte ; men tilsidst kommer det af sig selv . Ser vi dang , ser vi det , lyder inde fra Bridgebordet , Kortene falder som de skal . En gurglende Lyd , associeret med Forestillingen om et Adamsæble gaaende op og ned , høres fra Rosenborg , Pilsneren der nydes fra Flaske , og den læskede Lyd , naar Mændene suger Øllet af Overskægget . Naar den kolossale Køkkenmødding Kolonihaverne hviler paa kommer i en Arkæologs Haand engang , og han faar udpenslet og optalt Indholdet , vil den største Procent udgøres af en i Tonsvis forekommende Genstand , ned igennem den seks - otte Meter dybe Fyld af udkørt Skrald fra København , det er et lille rundt Dæksel af Blik , med en kruset Rand ; forgæves vil Arkæologen bryde sit Hoved med hvad det har været brugt til , og først ved at grave i gamle Skrifter vil han faa opklaret at det er en Ølkapsel , et værdifuldt Bidrag til Fremtidens Viden om en fjern Fortid . Christensen for sit Vedkommende behøvede ikke Madonna , han fjernede Kapslen med Tommelfingeren . I Kortspillet og Idrætsopvisningen kommer der en Afbrydelse , pludselig Uro i Havebyen og et Opløb , som tager Retning over imod Terrænets Udkant , ud imod Voldgraven . De mobileste følger Trop , og Aarsagen til Opstandelsen viser sig virkelig at være opsigtsvækkende nok , for det er en Vildand med et Kuld nysudrugede Ællinger , som den er i Færd med at føre igennem Havebyen og , med sikker Stedsans , lige ud imod Voldgraven . Det rygtes hurtigt , ad den kendte Løbeilds Vej , at Anden har ruget under et Lysthus et Sted i dybeste Dølgsmaal , til den endelig nu , paa et sent Tidspunkt 211 af Dagen og mens Kolonihaverne er fuldt besat , er kommen frem med sine Smaa og uden Hensyn til Mennesker , med en Moders Dødsforagt , søger Vandet med dem . Hun vagger lige midt ud ad Syrengangen , kæntrende over for hvert Skridt , og efter sig har hun alle Ællingerne , som Æggeblommer paa Ben , ni Ællinger , hastig talt . Et eget vildt Mod er over Andemoderen , de smaa Øjne , der sidder højt oppe i Hovedet , har en strid Glans , hun vagger og vagger og kommer frem , med de Smaa trillende som Dunboller efter sig , hun rapper lidt , for at holde Flokken samlet , men ikke skræmt , hun vil i Voldgraven med sit Kuld , det er det hun vil . Og der er sandelig heller ingen der skræmmer hende , tværtimod , man er lige ved at skræmme Livet af hinanden , for at ikke Andemoderen skal blive gaaet for nær . Opløbet følger efter , men under Justits , voldsomme truende Røster høres , naar Nogen trænger sig paa , Børn som i ømt Vanvid vil kaste sig over Ællingerne faar Armen halet lang , og ind ad Havelaagen med dem ; det vil blive en dyr Historie for den der vover at lægge Andemoderen et Halmstraa i Vejen ! Og hun naar Enden af Gangen , vagger ned ad Skraaningen , over gammelt Blikaffald og Skarn , og plumper i Voldgraven , lykkeligt spillende med Gumpen , og med smaa gule Vinger løftet , saa store som en Negl , plumper Ællingerne i , ovenpaa hinanden , og hele Eskadren er straks paa Farten , Moderen som et Drageskib at se , og alle Ællingerne som en Flok smaa Chaluper efter hende , med et ivrigt Kølvand efter sig . Og nu faar de et Hurra , hele Havebyen jubler og er greben , over at det gik godt , og at der nu er sørget for de smaa Liv . Saa opløser man sig og vender bevæget tilbage 212 til hver sin Have igen . Flagene i Havebyen begynder at stryges . Aftenen er lys , men det er sent , og man skal hjem til de smaa Lejligheder oppe i Etagerne igen . Udenfor Huset sidder Familjen Christensen , i Rørstole og med Sjaler . En Pavse er falden over dem , inden Opbrudet . Stille Snakken lyder fra Haverne i Nærheden , en og anden Grammofon , Børnestemmer , den dybeste Ro hviler over Haverne , efter overstaaet Søndag . En Flyvemaskine høres i Luften , den gaar højt , viser sig som et Kors lige over Haverne paa Vej mod Kastrup . Stabsofficiant Aagaard løfter det graa klippede Hoved og ser efter den . Nu manglede det bare at der skulde falde en Bombe her , sagde han , som henvendt til sig selv , med en ensom Betoning . Aagaard ! udbryder Fru Christensen og ser frygtsom paa ham , faar en Kuldegysning . Det udløser for en Strøm af Christensens Ordforraad , og han og Aagaard er igen inde i Storpolitik , Spændingen i Evropa , Abessinien , Japan , Christensen dundrer , sætter med sin stærke Stemme Staterne paa Plads , og Stabsofficiant Aagaard ser ned i Gulvet , virrer sagte med Hovedet . Ja , jeg har nu været Soldat hele mit Liv og har aldrig set Krig , sagde han stille . Min Fader var med i 64 , siden har vi her i Landet glemt hvad Krig er . Vi har nu spist godt her i Aften , og Ungdommen har moret sig , et Slag Kort har vi ogsaa faaet Lov til , saa jeg siger kun Tak . Hvad vi har haft , det har vi haft . Det har været en god lang Søndag for 213 os allesammen — hvad der saa siden kommer . Jeg tror de to der er rustet til det ... Han saa op og lod sine Øjne hvile paa Manne og Gudrun . Men vor Tid kommer aldrig igen . Det sidste Stabsofficiant Aagaard sagde kunde næsten ikke høres . Saa laasede man Husene og tog hjem . 203 XX INDEN Gudrun cykler til sit følger hun Manne til den lille Kahyt i Strandgangen hvor han bor , som en Styrmand der er gaaet i Land , og siger Godnat til ham . Man siger Godnat og bliver staaende udenfor Døren en evig Tid , har slet ingen Lyst til at gaa hjem og sove . Natten er lys , endnu ved Ti - Ellevetiden , et graat , skuffende Lys , ude over Kalvebodstrand staar en enlig stor Stjerne . Nat og Hav svømmer sammen i en Taage , langt ude tøffer og tøffer en Motorbaad , taktfast som et Ur . Mon écu , kalder Gudrun Manne , da hun igen siger Godnat til ham . Det er efter at hun har begyndt at læse Fransk at hun finder paa Kælenavne til ham paa det Tungemaal ogsaa . Ellers plejer hun som Engelskkyndig at kalde ham my log , naar hun læner sig op ad ham og Manne staar som et Træ , nu kalder hun ham mon arbre . Det ene nye Navn efter det andet giver Gudrun Manne , som om hun i sin Besiddelsesglæde opdager stadig nye Sider hos ham . Saa kalder hun ham Meulengracht , saa Kloppenborg - Skrumsager , saa Nokkebølle , og Manne lyder hvert Navn han faar . Gækkende Latterudbrud høres fra det dunkle Sted under et blomstrende Æbletræ foran Kolonihavehuset , hvor de to Unge staar . 215 Duften fra Træet er saa kølig , en øm Duft . Og mens de staar der hører de fra en Afstand , og lavt nede fra , en atter og atter gentaget Fløjten , Smetren og Djukken , som kvalt af Buske og grønne Ting imellem , det er Nattergalen der er kommen , første Gang de hører den , den sidder ovre i Tykningen paa den anden Side Voldgravene . Det lyder tørstigt , som en urolig Puls , der ikke vil lægge sig , mens alt andet staar med en Slummer over sig , som bedøvet af Duften fra Æbletræerne . Godnat siges igen , et Godnat saa langt at Gudrun i Stedet for at gaa følger Manne helt ind i hans Hule . Sikken et Mørke der er derinde , det er som om man faar Mørket paa som en Kaabe . Et Skær af den lyse Nat udenfor falder ind igennem det lille Vindue . De kan lige staa derinde , mellem Bordet og Mannes Seng , som fylder helt ud paa Gulvet , Gudrun sporer en egen Herrelugt herinde , af Tobak og Bøger , af Støvler , Karlekammerluft . De er i Sikkerhed herinde . Og de siger igen hinanden Godnat . Da griber Gudrun Manne om Livet , ind under Jakken og om paa Vesteryggen af ham , som for at kaste ham , og hun tager ham i begge sine Ben som i en Tang , giver ham et sart Tryk med Knæene . Écu ! hvisker hun . Mener du saa om vi to skulde gifte os ? Buv , vuv , siger Manne , tro som Guld . Ja , det er da givet , Nuk . Gudrun hvisker ... Hvad vi skal vente for ? imødekommer Manne . Nej , det synes jeg heller ikke . Vi kan blive gift om tre Uger , for saa længe skal der vist lyses i Forvejen , eller 216 tinglæses , saa vidt jeg ved . Lad os kun det , Nuk ... Og da nu Gudrun har fulgt Manne hjem , saa synes han ikke hun skal gaa ene hjem heller og vil i hvert Fald følge hende paa Vej , de gaar hen og finder Gudruns Cykle , som hun trækker , mens Manne gaar ved Siden af . Langsomt følges de ad ind mod Kristianshavn , hele Kløvermarksvej , med den gamle Flyveplads paa venstre Haand , og har endeløst meget at snakke om hele Vejen . Natten er lys , men kold , Nordøsten , som har staaet i Uger , staar endnu , selv om Natten med uroligt kastende Træer i Halvlyset , de nysudsprungne Træer hutrer og gyser . Alt med Lejlighed og med at sætte Bo gennemgaar Gudrun igen , Gardiner , hvortil Manne tier , og Gudrun kommer endogsaa ind paa at snakke om Bryllupsrejse , foreslaar en Rejse til Fortunen , og det nikker Manne til , rigtigt . Med Tid har de det knapt , ellers stiller Alting sig haabefuldt for dem . Manne har fornylig faaet en Manuducent og har Haab om flere , det kan udvikle sig til et Dobbeltsystem for ham , saadan at han selv læser til Eksamen , samtidigt med at han lærer fra sig i Fagene , og det kan blive til en Indtægt værd at tage i Betragtning , indtil han har faaet sin Eksamen og en Stilling . Det bliver til at Manne følger Gudrun hele Vejen hjem , op ad Trapperne , hvor han færdes med største Lempe , vant som han har været til at blive betragtet som en Flyttemand , naar han har vist sig her . Uden for Gudruns Dør tager de Afsked , Gudrun finder Nøglen frem , og de siger Godnat , snakker endnu en lang Stund . Mens de staar her øverst paa Trappen hører de en Klang , Raadhusklokkerne som falder i Slag . Det er Midnat , de 217 tæller tolv Slag , og Vægtersangen lyder , rungende , alvorlig og med Eftertryk . Det gaar gennem begges Erindring at det var Tolv de hørte Raadhusklokkerne slaa den Dag ude i Sydhavnen , da det blev godt imellem dem , da var det om Middagen . Paa Trapperne bliver der dødsstille , efter at Raadhusklokkerne har runget . De staar foran den aabne Kammerdør ind til Gudruns Værelse , hvorfra der kommer en fin Duft af Sæbe og Linned . Vi behøver slet ikke at hviske her , hvisker Gudrun . Der er ingen hjemme i Lejligheden nedenunder . Og hun tager ham til sig , gnubber sig med Brystet ind til ham , rigtig til Rette . Det skal altsaa være os to ... ? Jo , siger Manne , grundpaalidelig . Jeg skal faa vores Papirer i Orden med det samme , straks i Morgen . Og nu maa han gaa , han vender sig , og dundrer mod Gelænderet , saa det knager , er ved at vælte hele Huset . Med en sagte , undskyldende Bugtalermumlen finder han sine Fødder og føler sig ned ad Trappen . Da han er kommen til første Afsats vender han om og lister op igen , paa Taa , synes han kom saa ufordelagtigt fra det sidste Godnat og siger Godnat endnu en Gang , giver Haand , og nu skilles de . Gudrun følger Manne ned ad Trapperne til Gadedøren , og der tager de Afsked , efter at Gudrun er gaaet med ham til Gadehjørnet , hvorpaa Manne følger hende tilbage til Døren igen . Det kan ikke ende anderledes med dem nu ret snart end at de altid , altid maa blive sammen . * * * Tre Uger efter , ved Midsommertid , blev de gift . De blev viet paa Raadhuset . Raadhusklokkerne mindede dem altid siden om deres Lykke . Ved Mannes og Gudruns Bryllup blev denne Bryllupssang sunget : I Skoven gik en Mand alene og søgte , uden Hus og Ild . Da stod en Pige tyst bag Grene ; thi ogsaa hun var faret vild . Der mødtes de fra hver sin Kant . Paa Læben sad der dem en Smerte . Da fødte deres Hjerte : At de hinanden fandt ! Vildfarne to , da var de hjemme ! De gav hinanden deres Tro . Og aldrig stod det til at glemme at de var ene , og blev to . Hvor altid nyt det gamle Fund ! En lang Forundring over hende , den tillidsfulde Kvinde , der gav dig Haand og Mund ! Et Helle i Naturen gives , med Livets Ophav selv i Pagt . Selv vidløst Kreatur , der rives , en Vaabenhvil er underlagt . Hvad Ulven med sin Tand kan naa , det Ulven som en Dæmon følger ; Ulvinden føder , dølger og elsker sine Smaa . 218 Paa aaben Ager findes fjælet et ubeskyttet Fuglebo . Her reder , med en Sang formælet , til Barsel fjederklædte to . En himmelbaaren Lærkelyd besynger , lyse Sommerdage , en Rede og en Mage . Har Jorden større Fryd ? Imod sin Genpart stunder Kønnet , Urvækst , forvaret i en Norm . Du i det andet Køn forskønnet ser hvad du savner i din Form . Liv som i Kimet blev fordelt , fjernt fra hinanden uden Mening , gaar op i en Forening : Halvt bliver atter helt . Et Tog af Skygger , døde Slægter , i Mindets Haller tavse staar . Kom dem ihu ; sig ej fornægter hvad Roden og hvad Stammen spaar . Til Andagt maner Ættens Træ . Paa Frugtbarhed skal Træet prøves . Det grønner sig , det løves til nye Slægters Læ . 219 JOHANNES V . JENSEN GUDRUN GYLDENDAL