text: VOR TIDSALDER INTRODUKTION TIL VOR TIDSALDER GYLDENDALSKE BOGHANDEL • NORDISK FORLAG- KJØBENHAVN OG KRISTIANIA MDCCCCXV JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1915 BY JOHANNES V . JENSEN KJØBENHAVN — FORLAGSTRYKKERIET VOR TIDSALDER 1911 — 1915 VERDENSOPFATTELSEBiologisk Udgangspunkt S . 5 . Paradigme paa Mennesket — Bjørnson S . 7 . Mennesket et Kolonivæsen S . 13 . Normen og Samfundet S . 19 . Endeligheden S . 23 . Nyhed i Følelsen S . 28 . KULLENEJordopdagelsen afsluttet S . 32 . Trafiken S . 34 . Storbyen ; Maskinen S . 38 . Minerne , Staalværk , Industri S . 42 . Berlin S . 49 . SYDENDet baltiske Klima ; Flugt derfra S . 57 . Columbus og Haabet S . 60 . Vor Tids Haabløshed S . 63 . I Middelhavet S . 65 . Goethe og Darwin S . 71 . Med Udsigt til Kreta S . 73 . Suezkanalen , Møde med England S . 75 . Moses ( sammenlign Nietzsche ) S . 80 . Biblen og vor Barndom S . 89 . TROPERNEErkendelsen og Østen S . 92 . Malakkastrædet , Spøgeri paa Søen S . 95 . Livets Træ ; Junglen ; Mangroven ; Kokospalmen S . 100 . Rubber S . 108 . Specerierne S . 117 . Singapore ; Malajen S . 127 . Sporvognen ; det blonde Bestie ; Vandslangen S . 132 . Hotellet ; Østens Plager S . 137 . Religion og Halvkaste S . 144 . Katedralen S . 148 . Epilog af Øhlenschlager S . 151 . MOD NORD Borobudur S . 154 . Colner Dora , Gotik , Rejser og Røgelse S . 158 . Sjælens Overvindelse S . 164 . En Japaner S . 174 . Paciflkmennesket S . 179 . Blik ind i Kina S . 182 . Afghaneren S . 186 . Hong Kong S . 189 . Kinas Modernisering S . 194 . Mukden S . 203 . Tilbagevenden til det baltiske Klima S . 210 . NEW YORK Flugt fra det baltiske Klima S . 220 . Atlanterhavet S . 223 . Foraar i New York ; Ny - Gotik S . 227 . Det internationale Niveau S . 237 . Pressen . Ferien „Amerika " forbi S . 245 . KRIGENBerlin under Krigen S . 253 . Riget i Midten S . 257 . Det nordiske Forspring , Evropa før og efter Krigen S . 261 . PEKINGUdraaberne ; Hel ; Steppen der kommer igen S . 288 . Tudserne ; Middelalderen og Kina . Milieu og Moral . Asiater i Evropa S . 297 . Mongolsk Type , Den gule Fare . Kulien . Midgaard S . 306 . De tre Brødre S . 314 . SLUTNINGStorbyen , Centralisationen vort Hjem . Religionens Kræfter ledet mod Staten som Ide S . 315 . Om Race S . 320 . Krydsning S . 328 . Afsked S . 329 . TRYKFEJL S . 28 L . 4 fr . n . angreben læs angrebet . S . 29 L . 3 fr . n . Livsførelsen læs Livsfølelsen . S . 59 L . 10 fr . n . Octobernebel læs Ocktobernebel . S . 65 L . 13 fr . o . bange læs bange for . S . 71 L . 6 fr . o . Brandenburgerthor læs Brandenburgertor . S . 95 L . 3 fr . o . vinker læs venter . S . 110 L . 14 fr . n . Planteverdenen læs Planterverdenen . S . 161 L . 3 fr . o . mulmer læs mumler . S . 165 L . 8 fr . o . Verden læs Norden . S . 167 L . 10 fr . o . ; læs , S . 232 L . 4 fr . o . Woolvorth læs Woolworth . S . 236 To Steder I wont Work læs I Wont Work . VERDENSOPFATTELSE HER skal gøres et Forsøg paa i Omrids at give et Billede af hvad vi i Øjeblikket forstaar ved os selv som Mennesker , og hvilket almindeligt Indtryk vi har af Tilværelsen , ikke i Haab om noget afsluttende Resultat , men saa vidt muligt et personligt Opgør af den Art enhver skylder sin Tid og sig selv , inden han med ordnet Hoved og med Overbevisningens fulde Kraft gaar til sit Liv og sin Død . Forsøg paa et samlet Overblik med den Hensigt at give „Mening i Tilværelsen " kan siges at være en Bestræbelse der som saadan har haft sin bedste Tid ; Troen paa Muligheden af at udtømme Tilværelsen i et Begreb er svunden i samme Forhold som Undersøgelsen er skredet frem i Materiale og Horisont . Der ses her bort fra Religionerne , som endnu ikke er et Udtryk for Menneskenaturen indenfor dens egne Forudsætninger , men i Projektion . De ældste Forsøg med en rationel Løsning i Udsigt skabte forskellige metafysiske og filosofiske Systemer , der nu kun har Kuriositetens Interesse og vel nærmest henhører under Filologien ; ved en Filosof nu om Stunder maa man forstaa en Kender af antikvarisk Literatur indenfor denne særlige Ram - 6 me . Naturvidenskaben har forlængst overtaget enhver Forklaring , der kan gives . Ikke at der er naaet noget Maal , men det vi véd har vi fra Fysiken og Kemien , Iagttagelsen , ikke gennem fri Spekulation . Det er et samlet Blik paa Omfanget og Dybden af vor fysiske Viden , der her tilstræbes . Skulde nærværende Udkast ikke have anden Betydning end en Gang i Fremtiden at give en Forestilling om den kuriøse Livsopfattelse omkring 1911 og altsaa dog faa en Slags antikvarisk Værdi ogsaa , finder jeg en Undskyldning for at have lagt Beslag paa Opmærksomheden i en Tid , hvor de fleste vistnok er saa heldige slet ikke at føle Savnet af en Livsanskuelse . Materialet til det følgende har jeg fra den almindelige moderne Viden , saadan som den er udbredt i den oplyste Almenhed , ingen af Trækkene er nye eller mine egne , men de er hentede ikke fra én Forestillingskres , men fra mange , og der er i Grupperingen , Forsøget paa Sammenstillingen af et Totalbillede , noget som jeg ikke har fundet hos andre . Det har været forbundet med et aandeligt Ubehag at tilvejebringe dette Overblik . Men trods en vis Antipati imod Emnet har jeg anset det for nødvendigt om ikke for andet saa for en Gang for alle at fritage mig for Studier , der ellers falder ind under flere forskellige Specialiteter . Lige saa trøstesløst og under Lavmaalet som det er at blive stikkende i Tænkning , lige saa henhørende til almindelig Vækst er det at have tænkt . Mennesket skal blive færdigt og gaa . Hvilken Taknemmelighed skylder vi ikke de Forskere , der gennem lang og taalmodig Møje Træk for Træk saa at sige har nittet Mennesket til Naturen , efter at have opdaget dens 7 Tempo , lige fra Linné og til Darwin . Uden dem vilde vi alle være blinde som Muldvarpe , midt i en Verden af Lys . Mennesket ? Ja , hvad nu ... frem med et Eksemplar ! Skulde jeg til Udgangspunkt vælge mig en Type , som i højest Grad opfylder Fordringerne til netop et Menneske , og som tillige er saa bekendt , at en Definition fra Grunden af er overflødig , kan der ikke være Tale om andre end Bjørnstjerne Bjørnson . Hans Skikkelse er endnu i frisk Minde , der er vel faa der som han har gjort sin Person til Almeneje , men desuden foreligger der Lejlighed til Indblik i hans Sjæl gennem hans rige Digtning , som altid vil staa til Raadighed , selv nu da han er død . Det saa en Tid ud til , at den Gamle skulde gøre det tvivlsomt , at man dør , noget der ellers synes fastslaaet , hvorvel Undtagelsen stadig er velkommen ; men da han saa døde , da ogsaa han døde , vidste vi det : jo , vi dør . I Bjørnsons Liv og Død vendte det Menneskelige almengyldigt tilbage i sig selv ; man har ikke noget fastere Punkt til Bestemmelsen af Tilværelsen end ham . Jeg vil begynde med at forestille mig Bjørnson i et Billede , der giver ham i Tilstedeværelsen af hans fulde Kraft , saadan som han var paa Toppen af sig selv — naar han tog Bad . Mens han boede paa Aulestad , i sine bedste Aar , plejede han som bekendt at tage Styrtebad under en lille Fos , en Fjeldbæk , som han havde ladet lede i en Rende ned til Gaarden . Den Gang var der ingen Forkrænkelighed i ham , alt hvad han foretog sig havde endnu Præg af det svulmende Nu , af denne Evne til altid at eksistere i Præsens , der i en saa 8 mærkelig Grad var ham egen . Her kommer Bjørnson nøgen med Haandklædet , i stærke Morgentanker , for at begynde Dagen med en Dyst med det kolde Vand ! Saadan vil vi se ham , ikke lyrisk og ikke til Brug for noget abstrakt Symbol , men ligefrem , som det Stykke Dagligliv det er , saa længe det varer , Bjørnson der tager Styrtebad under sit eget dertil inddæmmede og regulerede lille Vandfald . Det skal vise sig , at der er Myte nok i den simple Virkelighed . For allerede om en Maler vovede sig til Sujettet , vilde han faa Lysets syv Undere at drages med og to — tre Overflader , der alle var lige sande , i Tilgift ; Legemets nøgne Form , „Lokalfarven " , klædt i det gennemsigtige , men højst reelle Vand , hvori Solen gør Regnbue , og som Lys og Luft indhyller i deres flygtige Farveslør igen . Hvis den Badende var en ung Kvinde med udslaaet Haar , vilde der ligge endnu et Par dejlige Lysglorier om Billedet , Spektret af Pigens egen frodige Ungdom og den Atmosfære af svimmel Gudsdyrkelse vi selv til Overflod lagde om hendes Aabenbaring , en Fiktion , men den vilde ikke mangle . Bjørnson egnede sig nu mindst af alt til at posere som saadan en Slags Asløg , han har nok taget sig drøj ud i Badet , en svær og sund Mandfolkeskikkelse med et kraftigt Embonpoint , den solideste og tillige den mest forfinede Fysik i Verden , men ingenlunde buttet paa Knæene ; hvis nogen havde stillet sig op for at se paa ham , tænker jeg han har foranlediget Vedkommende til at fjerne sig . Imidlertid vi vover at tænke os ham som Opgave for en Maler , i sin Dragt af kun Friluft og Vand . Skulde det virke - 9 lig lykkes nogen at redde dette sammensatte Spil af Lys og Farver i flere transparente Overflader over paa Lærredet , saa var og blev det dog kun Bjørnsons Ydre , i en smuk og for ham betegnende Indfatning , Norges Søn foryngende sig i et Bad frisk fra Fjeldet og under aaben Himmel . Det er endnu kun Overflade . Under Huden gaar Blodet ! Man forestille sig , at man foruden Lyset og Vandet og det blottede Legeme skimter Blodkarnettet , det purpurrøde Træ der med sin Rod i Hjertet skyder Forgreninger ud til alle Dele af Legemet og omhyller Vævet med sin Krone , plastisk sammentrængt og afrundet indenfor Formen , og det et Træ der lever , strømmer , pulserer ; og tænk Dem det andet Træ , der er vævet sammen dermed , Nervenettet , det underlige graa Træ uden Farvepragt , men i sin Uanselighed ladet med den mystiske Livsspænding , som udgaar fra dets Rod , den menneskelige Hjerne . Inderst staar Knokkelsystemet , paa alle Leder indspundet i Muskulaturen , den organiske Dynamo , og i Krophulen arbejder de levende Værksteder , Hjertet , Lungerne , Nyrer og Fordøjelsesorganer , jeg siger arbejder , for jeg vil ikke vække de gængse ubehagelige og med Rette ubehagelige Forestillinger om vore „Indvolde " , der er knyttet til Døden , men derimod give et forstærket Indtryk af at vi lever , af Organismen i fuld og farverig Funktion . Det skal ikke være nogen anatomisk Forelæsning , hvorvel jeg ikke véd , hvorfor Læger og Videnskabsmænd skal være ene om at kende vort Legemes Topografi , men en Henstilling om at se Organismen i Bevægelse , i levende , kombineret Sammenspil . Rontgenlyset har sat os i Stand til at skimte dette indre , skjulte Liv , men kun som et Skyggebillede , der dog giver 10 noget af Rytmen , Hjertets Konvulsioner med den skiftevise Udveksling af Kamrene , Lungerne der svulmer og falder igen under Aandedrættet ; ja man skal naar man er heldig endogsaa kunne se Blodstrømmen i de store Aarer , hvordan den ene Bølge jager den anden . Men den dagklare Virkelighed , hele Organismen i fortættet Harmoni , i sund og præcis Funktion , kan man kun genskabe sig helt som den er i Fantasien . Vore tilvante Forestillinger stammer ikke fra Iagttagelser paa det levende , men kun det døde Menneskelegeme ; desuden har vi en medfødt Sky for det Vegetative i os , som først maa overvindes . Folk i Almindelighed er „bange for Blod " , gyser ved den blotte Omtale af vore indvendige Dele , og det uagtet hver eneste Levende dog gaar med Knokkelmanden , selve „Døden " , inden i sig . Det skyldes formodentlig aandelige Vaners Indvirkning paa Smagen gennem Aarhundreder , en Form for „Tabu " indenfor de hvide Religioner , at den oprindelige hedenske Fornemmelse eller Mangel paa Fornemmelse overfor Liv og Død er gaaet tabt . Nordboerne i Oldtiden blinkede ikke for Tarmene ; heller ikke Mongolen i vore Dage . Men hos Evropæeren af Gennemsnittet er denne Art Svagsind saa tilegnet gennem Variation , at den er bleven praktisk gældende ; Afvigelser derfra har Karakter af Atavisme og er en relativ Abnormitet , ejendommelig for Sindssyge og Forbrydere ; hos Læger og Forskere derimod en ny Tilegnelse , omend isoleret . Og dog har der været en Periode i den evropæiske Kulturhistorie , da en hedensk og æstetisk Livsopfattelse gik Haand i Haand : i det klassiske Grækenland . Hvorfor skulde det være umuligt at tilegne sig den alment igen ? For en Betragt - 11 ning , der er under Højtryk af Tilværelsen som en kødelig Affære og ikke andet , er Tanken om Legemets mangefarvede harmoniske Interiør et stort og nærliggende Vidunder mere . Jeg ser Bjørnson staa badet i Lys og Vand og iklædt sit regnbuefarvede Kød , indviklet i Blodomløbets Purpurtræ og det graa Træ , hvori Lynet bor , jeg ser hvor smukt hvert Organ passer ind i sit Leje og arbejder , synligt eller i det stille . Men nu hans Tanker ! Hvad der gaar gennem Bjørnsons Hoved , hans Tanker og Stemninger , hvoraf vi har en svag Afspejling i hans Værker — ak en Bog forholder sig til en Mands indre Liv som Maanen til Brinteruptionerne paa Solen , hvad der er størknet og har faaet Form bliver aldrig til Ildhav mere — Bjørnsons Bevidsthed , den er igen som et Klædebon , et Hylster for Individualiteten , som ligger endnu dybere , den personlige Afstemthed , det at det netop er B . B . Bevidstheden betyder ikke mere i Sammenligning med det personlige Indhold end Skyggen , Bjørnson kaster paa Jorden , den sorte flade Form , der ligner ham og saa troligt følger alle hans Bevægelser , ja i en vis fysiognomisk Forstand næsten ser mere levende ud end Originalen , men det er ikke Originalen . Bevidstheden har ikke mere af hvad vi er , end vor Skygge har af vort Liv . Nu kan man ikke just se hvad Bjørnson tænker , men betragtet ogsaa kun som en Iklædning kan jeg ikke lade være at forestille mig Bjørnsons Aandsliv som et Spøgeri af Billeder blandet ind i det Rum han udfylder dér hvor han staar og tager Bad . Jeg ser Norges Historie som en Procession i Nuet , i Regnbuen som Solskinnet danner i Fossen over hans Ho - 12 ved , Norges Historie i alle flygtige Farver , som altid fyldte ham , som han havde gjort sig til ét med , den danner Glorien over hans Hoved og er hans Krone . Jeg ser Slægten spille i hans mægtige Træk , først blandet sammen i en mystisk Forening af Fader og Moder , saa et Glimt ligesom dybere inde af de fire Bedsteforældre , som uden maaske nogen Sinde at have set hinanden er smeltede sammen til ét Væsen i hans Ansigt . Hver af dem har haft fire Bedsteforældre igen , der alle bidrager til Sønnesønssønnens Minespil , og bag dem taber Slægten sig dybt og vidt og bredt i den nordiske Folkestamme . En Høvding rejser sig i hans Blik , det klippefaste Bjørnsonske Øje , jeg maa tro han har det fra en eller anden fribaaren Kriger paa Olav Trygvesons Tid , ingen Sagafigur men en Mand , en ganske bestemt Mand , som maaske har staaet i Pileregnen ved Svolder og smagt Saltvandet dér , da de gik over Bord , med Munden fuld af Blod . Fra ham er Temperamentet , Blikket , sprunget gennem ni Gange tre Generationer , nu fremme og nu hvilende under Overfladen , men altid i Stand til at komme igen , indtil det dukker op i Ætlingen fra det nittende Aarhundrede , oldtidsfrisk og som var det den svundne Stammemand selv . For saadan gaar Anlægene igen i Slægten . Hvorfra skulde Bjørnson ellers have sin Natur uden netop fra Forfædrene ? Hans Stemme , den var saa vældig og saa blid , fordi de Gamle havde raabt til hinanden paa Skibene mod Stormen , og besnakket Pigerne i Hjemmet under Birketræerne . Jeg ser hans Skikkelse , de uforglemmelig skønne Hænder , ser Formen tone deri , skifte som en Musik af de tusind Former , der har bidraget til , stridt for denne ene . Tilsidst forestiller jeg mig den hele Menneskehed , der fra Urtid af er af én Slægt , maa være af samme Blod , om aldrig saa langt ude , skulde vi end ikke mødes før hos Dyret . Hver eneste der lever , og hver eneste af alle de utalte Hærskarer der er døde , hvert eneste Væsen paa Jorden er din Slægtning , staar dig nær . Men dette sidste Billede kan ikke mere ses , det er en Vision , en Følelse , den dybeste i Bjørnsons Natur , som vi alle har arvet og skal bevare i os som en Tone , hvis Menneskevenligheden er den stærkeste i os , som den var i ham . Det er Mennesket , forklaret uden Tilflugt til Symboler , kun ved Hjælp af den levende Sansning og Fortsættelsen deraf , gennem Overlevering og Tilegnelse , i Fantasien . Kan man nu danne sig en Anskuelse for Øjet og Skønhedssansen af vort Systems ydre og indre Mekanik , vil man sandsynligvis aldrig blive klog paa Organismens Bevæggrund eller dens kosmiske Oprindelse . Erfaringen viser , og det er ofte bleven betonet , at hvad vi kalder Oplysning nærmest er en Udvidelse af de uløste Problemers Antal . Der er heri ikke noget nedslaaende ; jeg véd ikke hvorfor Menneskeaanden ikke skulde være karakteriseret som et permanent Spørgsmaalstegn , selve dens Eksistensform , og endda med godt Mod bekræfte Tilværelsen . Løsningen af Problemerne vilde vist komme mere end tidsnok , hvis den kom . Hvorom alting er , jo højere vi stiger til Vejrs , des længere kan vi se ud over nye , ufattelige Ting . Men paa Tinderne er Luften tynd . Uden at underkende Naturforskerens hæderfulde Initiativ er det tilladt at gøre opmærksom paa , at Om - 14 fanget af Viden i Reglen staar i omvendt Forhold til Livsfylde og Bevægelighed . I alt Fald en Overgang . Menneskeaandens Udviklingshistorie kan lignes ved Bestigelsen af en Kegle , jo højere man kommer op , des friere bliver Udsigten , men Periferien for Fodfæstet bliver samtidig mindre ; naar man er naaet op til fuld Horisont , paa Toppen , staar man paa et Punkt , uden at kunne røre sig . Den blotte Viden binder , hvis den ikke lader sig forvandle til Varme , hvis der ikke er Stof til umiddelbar Livsglæde deri . Tilværelsens Gaade er tilstrækkelig forklaret , naar den ender med at give os en almindelig ubegrundet Fornemmelse af Behag , omtrent som den Tiggeren uden Skjorte , den lykkeligste Mand i Verden , har kendt . Forfærdigeren af Livets Rebus maa opfattes som Kolorist ; det er ikke saa begavet som man tror at gruble sig en Pukkel til over Meningen . Hvis Viden var den eneste Lykkebetingelse , hvad saa de Stakler før Kopernikus ? Man vilde lukke alle Underudviklingstrin ude fra Tilværelsen ved et saadant Krav . Der er sørget for , at det ophobede og endnu ikke tilegnede videnskabelige Stofs Forvandling til organisk Livsværdi finder Sted , ved en Art evolutionsmæssig Kortslutning , og det sker næsten altid gennem enkelte Personer , som har Evnen til at gløde det nye Bevidsthedsindhold om i deres Temperament og give det Liv i Følelsen , hvorved de kommer til at virke fornyende paa Udviklingsmuligheden ogsaa hos andre ; men til dette og Geniets Forklaring , Bjørnson , kommer jeg tilbage . Den menneskelige Organisme er som de fleste nu ved Resultatet af en lang , uhyre lang Udviklingsproces , om hvis til - 15 bagelagte Trin der foreligger Oplysninger gennem de bevarede Sidelinjer ned gennem Dyreriget lige til den laveste udelelige Ureelle . „Udviklingen " i sig selv er hensigtsløs ; en Forklaring søges i Jordens Afkøling , idet det organiske Livs Omformning da skulde betragtes som en Nødværgeforanstaltning imod langsomme Forandringer til det Værre i Betingelserne ; det bliver da relativt hvad man forstaar ved Kultur . Omformningen foregaar dels i Slægten , hvor den er perpetuel , hvorvel den kan standse i „Forsøgene " ; dels i Individet , hvor den efter en mere eller mindre udpræget Afspejling af hele Udviklingsforløbet afsluttes med Forfald og total Opløsning af Systemet , med ny Begyndelse forfra hos Afkommet . Urcellen vi har vor Oprindelse fra , en mikroskopisk Organisme , lever i Havet , hvorfra alt Liv hidrører . Man har en Teori , jeg véd ikke om den anses for god , ifølge hvilken der endnu skal eksistere en Analogi mellem Havvandet og Grundvædsken i det menneskelige Legeme ; Havet er salt , og Blodet er salt . Vore Celler lever den Dag idag under de samme Betingelser som Urcellen , skønt vi rigtignok fører det salte Milieu omkring i os og forlængst er gaaet paa Land . Men Havet har vi i vore Aarer , og Rytmen i vort Blodomløb er langt ude i Slægt med Bølgen ; i denne Tanke er der da i alt Fald et forfriskende Bad for Indbildningskraften . Hvad jeg anfører af Hypoteser stammer fra en spredt naturvidenskabelig Læsning , hvoraf jeg , med fuld Honnør for de udmærkede Forskere der har Æren deraf , kun beholder hvad der gør sig erindret som frugtbart for Fantasien . Faktisk og et aandeligt Almeneje er det , at vi stammer ned fra en Ureelle , der lever i Havet , og at vor Organisme den 16 Dag idag bestaar af samme Celle , men i et uhyre Antal og omdannet paa mangfoldig Maade . Mennesket kan siges at være Jordens mest sammensatte og vidtløftigste Skabning , et i Forhold til den oprindelige Enhed umaadelig stort Kolonidyr , et under ét arbejdende Multikompleks , der stadig er i Vækst og fornyer sig , saa længe som det er givet Bestanddelene at holde sammen . Først bestaar vi af Milliarder af Celler , Urvæsner , der har tabt den individuelle Frihed og er bleven mere eller mindre omdannet efter Arbejdsfordelingen . Tilsammen binder og udveksler de de Kræfter der betinger Kolonidyrets Liv , Forbrændingen , Ernæringen , den vitale Elektricitet , Sjælsevnerne , alle de Former hvorunder Naturkræfterne ytrer sig i det „Levende " , og som endnu kun tildels er kendte . Indenfor Kolonien grupperer Cellerne sig igen kolonivis i de enkelte Organer , som hver for sig har en vis Lighed med selvstændige separatfungerende „Dyr " , der dog er uadskillelige fra Helheden . Naturen har visse hensigtsmæssige Byggelove , der gaar igen , fordi de samme Krav skaber samme Former ; Lungen ligner et Træ , fordi Funktionerne i begge Tilfælde er afhængige af en Forgrening ; Nyren minder om Bønnen , en Form der maa opstaa paa Grund af visse Plads - og indre Arrangementsforhold . Det er naturligvis kun en Analogi , men den er ikke tilfældig . Naar Mavesækken f . Eks . fuldkommen ligner en af Urformerne for de lavere Dyr , der kun bestaar af en Sæk med Indgang et Sted og Udgang et andet , og hvis hele Livsytring er at trække sig sammen og udvide sig igen , da er Maven jo ikke at betragte som noget saadant Dyr med en Egen - 17 tilværelse , men den elementæreste Funktion , Ernæringen , er nu en Gang knyttet til denne Grundform , et Hulrum med to Aabninger , og derfor kan man sige at Mennesket gaar med et Slags Sækdyr inden i sig . Undertiden har man virkelig Indtryk deraf , Maven rører paa sig med en vis Energi , ja ligefrem knurrer , naar den negligeres ; faar den paa den anden Side for meget eller noget den ikke har godt af , reagerer den paa egen Haand , trækker sig rask sammen , og ud med Tingen ! Maven har en Sjæl , og det er ikke hyggeligt , naar den faar Overvægt i Systemet ; hos Mennesker der hungrer kan man se den stirre ud af Øjnene , og det er et stygt bundløst Blik , omtrent som man kan tænke sig Polypen stirre op fra Havbunden . Der er for Resten andre end just Nødlidende der ser med Maven ; det hænder at den æder Mennesket ud af sin Vært , saa at kun Appetiten bliver tilbage . Her er vi ved et Punkt der rører Formaalet med denne Undersøgelse , en Paavisning af Menneskelighedens Grænser og Balance . Overvægten eller Afsvækkelsen af et eller andet Organ i vort System paa de andres Bekostning — og selv den mindste Forskydning undlader ikke at gøre sig gældende overfor Helheden — har en større Indflydelse paa den almindelige Afstemthed , Karakteren , ikke at tale om „Humøret " , end man er tilbøjelig til at bemærke . Vor Bevidsthedsretning afhænger af Ligevægten mellem de enkelte Funktioner . Vort Selv er et Forhold . Indenfra tager det sig ud som om „Jeget " var afgørende for Retningen af Tilværelsen , men for de Flestes Vedkommende er den allerede afgjort , længe inden den bliver bevidst , og maaske uden nogensinde at blive det , og hvad der har været bestemmende kan ikke være andet 18 end Forholdet eller Misforholdet mellem Organerne , en Destination i Sammenspillet , hvad enten den nu er arvet eller tilegnet . Saaledes finder en Overudvikling af Muskulaturen ikke Sted uden et tilsvarende Svind andet Steds , der kan angribe Kønnet , som man véd fra Brydere , eller Aandsevnerne i Almindelighed som hos Akrobater , jævnfør det gamle Ord om , at hvad man ikke har i Hovedet maa man have i Benene . Muligvis er Aarsagsforholdet det omvendte , i hvert Fald er Resultatet en Tingest i Stedet for et Menneske . Det samme gælder for Underudvikling af Muskulaturen , som medfører Afhængighed af Andre og Prostitution . Fedtet kan fortære en Mand , skønt han bilder sig ind det er ham der spiser . Enevælde fra Hovedets Side er en meget usund og farlig Mangel paa Balance , som kan føre til de besynderligste Forvoksninger , Folk der spiller Skak hele Livet igennem eller bedriver Filologi eller skriver Indholdsfortegnelser , ikke at tale om Filosofien , den rene Tænkning , der dog nu hører Fortiden til . For tung i Toppen er det naturlige Menneske netop ikke ; hvis der kun var Tale om Filosofi i human Forstand , saa er det ikke Hengivelsen til Tanken for Tankens egen Skyld der er dens Maal , men en Erfaringsbestræbelse efter at naa til bevidst Kendskab om Lovene for den indre organiske Ligevægt , for derigennem at sikre sig en vis Kontrol over sin Skæbne . En Mand i Harmoni spiser ikke udenfor Maaltiderne og „tænker " ikke før ved sin Pult . Musiken som Udtryk for organisk Rytme , levende Behag ved Enhed af mange Stemmer , Symfoni , er et af de ædleste Afbilleder af Menneskenaturens Sundhed og Blomstring ; men en Musiker er Invalid . Man har i den uundgaaelige Forflyttelse af det organiske 19 Tyngdepunkt , de enkelte Menneskers Tilbøjelighed til Variation , givet et Resultat af at Menneskeheden i Lighed med sig selv som Kolonivæsen er sluttet sammen i Kolonier igen , i Samfund , som gennem Arbejdsfordelingen udpræger specialiserede Typer ; et brændende Emne at komme ind paa , navnlig med Henblik paa det moderne Samfund , hvor Specialiseringen ikke tillader en af Titusinde at beskæftige sig med Helheden , men tvinger de Enkelte til uden Overblik at forvokse i Virtuos - eller Vanebedrift , langt ude i Hjørnet af et eller andet Fag . Der er en trist Udsigt i denne Kendsgerning , naar man véd hvad Specialiseringen indenfor den dyriske Organisme har ført til , den totale Ufrihed for hvert enkelt Element , ja Udslettelsen som Type for de Grundformer , hvoraf den er sammensat , og det gennem en Udvikling , som ikke har noget tilbage . Saa meget des nødvendigere er det at fastholde et Udgangspunkt , en Norm for det Menneskelige , hvis den overhovedet kan bestemmes . Og her er vi igen ved Bjørnson . Digteren er denne Norm . Geniet er Gennemsnitsmennesket med alle Anlæg , hvad man kalder Oprindeligheden , i Behold . Nu maa det vel erindres , at Normen ikke er fast ; samtidig med at den altid bunder tilbage i Slægten , paa et Stammested endnu ikke splittet af Differentiation , ytrer den sig ikke mindre energisk ved Optagelsen af nye Erhvervelser , for saa vidt de lader sig indordne under en Helhed . I Digterens Fantasi , som er almen mere end original eller sær , mødes Fortidens Simpelhed med Fremskridtet , han er paa en Gang gammeldags og moderne , baade bagefter og forud for sin Tid . Og hvis han for sit eget Ved - 20 kommende naar Virkeliggørelsen af sin Idé , at sammenfatte menneskelige Træk , som er bleven spredte , og gengive dem Liv , da har han været noget ogsaa for Menneskeheden i det Hele ; for det Verden til enhver Tid sukker efter er en Parole , hvorefter de der har forandret sig kan genkende Tilværelsen , som er kommen bort fra sig selv . Digteren gengiver sin Tid Umiddelbarheden , men med et nyt Indhold : Udviklingsmuligheden . En forældet Opfattelse af Geniet , endnu bestemt af Overtroen paa det Mystiske , plejer at forlange en vis Ubevidsthed hos den skabende Aand , han maa ikke selv være paa det Rene med sin Hensigt . Det er naturligvis forkert . Der var her Grund til at komme ind paa Misbrugen af Geniets Navn i Forbindelse med uvedkommende Symptomer , Forrykthed , borgerlig Ustyrlighed , Martyrdom , Overmenneskelighed , etc . , men en Undersøgelse heraf i Enkeltheder kan være et andet Kapitel forbeholdt . Digterens Opgave er forskellig i Tiderne ; for Øjeblikket ligger den i Nødvendigheden af at forvandle Udviklingslærens og den moderne Videnskabs i sig selv blodløse Skema til et Stof for Instinktet og Følelsen . Hertil hører der ikke alene Varme , men Klarhed . Digteren , den frie Aands Forhold til Samfundet er ikke uden Parallel i den dyriske Organisme betragtet som Koloni , ogsaa her kender man visse Urceller , der har bevaret en relativ personlig Frihed , de hvide Blodlegemer . De er som bekendt endnu fritlevende Protoplasmer , der sværmer omkring paa Blodets Landeveje ; skal man tro Metschnikov , er de at betragte paa en Gang som vort Systems Politi og Løsgængere , de holder Justits over „fremmede Legemer " , Bakterier og andet Uvæsen , som kommer ind i Kroppen , men skal jo rig - 21 tignok ogsaa ende med at æde ind paa Organismen selv , en af Grundene til , at vi ældes og dør . Minder dette ikke paafaldende om vore „store Mænd " ? Lige saa betydningsfuldt det er for Massen at faa en Parole , lige saa skæbnesvanger bliver den for den , naar den bliver staaende . Publikum vægrer sig i Aarhundreder ved at akceptere indlysende Ting , men er de først trængt igennem , skal der atter Aarhundreder til for at komme bort fra dem , selv om de forlængst er bleven tomt Sproggods . Hvilken Trofasthed udviser Menneskeheden ikke mod „Navne " I Megen følsom Harme er ødslet paa Publikums Uflyttelighed af Skribenter , som ikke syntes de blev anerkendte hurtigt nok ; snarere burde man gyse for det Ophold i Literaturhistorien for Evigheden der venter En . Endnu maa jeg minde om , at vor Organisme frembringer en Slags Enkeltceller , der ikke er omforandrede eller spændt for , men har den vidunderlige Egenskab , at Mennesket gennem dem kan begynde helt forfra , det er Forplantningscellerne . Her indtræder der det betydningsfulde , at en Vækst forfra og paany ikke finder Sted uden ved Foreningen af to Celler , hentede henholdsvis fra den kvindelige og den mandlige Organisme . Omstændighederne ved Forplantningen er iøvrigt lige saa populære som i og for sig hævet over Forklaring . Tilstedeværelsen af Forplantningskim indenfor Organismen betragtet som Koloni er mere end analogt med Forhold udenfor , i Samfundet , det er snarere en Identitet , Forplantningen er Fysiologi og Menneskehed paa en Gang . Det har da heller aldrig været nødvendigt for Folkeledere her at gengive de brede Lag et Instinkt , som er gaaet tabt under Udviklingen , det gengiver sig selv og kan ikke gaa tabt . El - 22 skov er Elementerne selv og henhører for Resten under de lyriske Mysterier . Ellers eksisterer der overalt en gennemført Parallel mellem vor Organismes Sammensætning af Enkeltceller og Grupper af Enkeltceller og saa noget Tilsvarende i vore Omgivelser . Byen , saadan som Fællesskabet har udviklet den , med al dens Sammentrængthed og Hensigtsmæssighed , svarer jo ganske til den Kommunisme , vi kender fra det menneskelige Legeme ; begge Steder er det et Utal af Smaaliv , der har slaaet sig sammen om Eksistensen i Fællesskab med hver sin Funktion ; Organismen saavelsom Byen har et Ernæringssystem og en Forbrænding , Kloaker , Lufttilførsel og Trafiklinjer , Ledninger og Kabler med en Central , er et efter samme System opbygget Kompleks , hvis Idé er Specialisering og Centralisation . Samfundet i højere moralsk Forstand er opbygget paa samme Maade , bliver det i alt Fald mere og mere . Det er klart , at dette System har sin Hjemmel i vort organiske Apparat , ikke omvendt , og forunderligt er det at se , hvordan Parallelen uvilkaarligt arbejder sig igennem . Længe efter f . Eks . at Harpen var fuldfærdig som musikalsk Instrument , blev det opdaget , at vi i Øret har et harpelignende Organ , et Slags Nerveklaviatur , der altsaa har været Forbilledet . Dette giver et stærkt Indtryk af fremadskridende Lovmæssighed , Uundgaaelighed , i Naturen . Paa den anden Side ser man dens Begrænsning . Vi er som Mennesker og som Borgere henvist til en bestemt Form for Tilværelsen , ikke fordi den behøver at være den eneste , men fordi der ingen anden er . 13 De Celler hvoraf vi er opbyggede er saa smaa , at de ikke kan ses med det blotte Øje . De er sammensat af organiske Stoffer , hvis Oprindelse kan føres tilbage til visse uorganiske Grundstoffer , hvis Sammensætning igen unddrager sig direkte Iagttagelse ved noget hidtil kendt Middel . Fra Fornuftslutninger afledet af Fysikens og Kemiens Love véd man imidlertid , at de maa falde i Smaadele , om hvis Lidenhed vi ikke kan gøre os noget Begreb , Molekyler , og at de igen er et System af Atomer . Længere behøver Deleligheden ikke at føres for at forklare Naturkræfterne og Virkeligheden som vi kender den . Men om Atomernes Natur kan der endnu gisnes hvad det skal være . De opfattes ikke rent stofligt længere , men som „Kraftcentrer " , Rumenheder , hvortil der er knyttet en eller anden Form for Bevægelse . Jeg har set udtalt af en moderne Videnskabsmand , og det i fuldt Alvor , som en uundgaaelig Konsekvens , at Atomerne maa forklares som smaa , uendelig smaa Systemer , opbygget efter ganske samme Love som dem vi kender fra Solsystemet ; de er altsaa at betragte som smaa Universer med Tiltrækningslove , elektriske Kræfter , Bølgebevægelse , Rotation og alt hvad vi ellers henfører til Verdensrummet . Der er en Mening heri , for Begrebet Rum , Dimension er en menneskelig Form for Udtydning af Iagttagelser , som blot behøver at have Gyldighed for vor egen Plads i Universet , men ikke er absolut , og hvorfor skulde de samme Naturlove forme sig anderledes i det uendeligt Smaa end i det uendeligt Store . Vor gamle Forestiling om „Uendeligheden " kommer i Klemme derved , for hvis Atom og Univers ellers er lige , maa Ver - 24 densrummet med Mælkevej og det Hele altsaa have samme Slags Endelighed , som den vi dog forbinder med et Legeme , der er mindre end os selv . Men det er Usikkerheden i Anskuelsen af Rummet der maa tages Hensyn til . Vi er næsten nødt til at antage , at et Atom , som f . Eks . udgør Part af et Molekyl , som er med til at opbygge et af Blodlegemerne i vore Aarer , repræsenterer hele Verdensbilledet . Men saa har vi ogsaa Lov at slutte tilbage , som følger : Saa er der Mulighed for at Alverden , som den er os bekendt , Solsystemet og alle Myriaderne af Stjerner ogsaa kun er et Atom , der udgør Part af et Molekyl , som er med til at opbygge et Blodlegeme i Aarerne paa et eller andet aldeles ufatteligt stort levende og besjælet Væsen ! Der er ingenting til Hinder for at tro , at dette Væsen kan være af samme organiske Beskaffenhed som os selv , for vort „Kød " er jo netop sammensat af Grundstoffer af samme Natur som dem de kendte Himmellegemer bestaar af . Det er et Væsen af Kød og Blod , men i saa uhyre et Forhold , at han mærker en Verdensbrand , Kloders Undergang , kun som en forbigaaende Kløe under Huden et eller andet Sted . Han er ikke ene heller , for Tilstedeværelsen af Lighed paa den ene Maade uden samtidigt paa den anden ogsaa , er uvidenskabelig , han er en enkelt af Millioner , ganske som her , muligvis er det en Mand , der sidder og skriver ... det skulde da vel aldrig være Autor selv ! Ringen er sluttet . Unægtelig , der melder sig en Mistanke om , at den menneskelige Erkendelse i selve sin Struktur er undergivet en eller anden Spejlvirkning , en Perspektivfejl , som ikke kan hæves . Enkelthederne i de Konstruktioner , der her er draget , kan næppe bestrides , de hører til vor al - 25 mindelige Lærebogsviden , og Logiken , der er anvendt , er den elementære , at slutte fra en mindre Cirkel til en stor . Maaske stikker Illusionen i Atomet . Og der faar den blive stikkende . Der er endnu nogle Grænser at bestemme , inden vi kan faa fast Grund under Fødderne . Selve Tilstandsformen hvorunder vi lever er hverken af absolut eller varig Natur , tværtimod ganske tilfældigt betinget af forbigaaende terrestriske Forhold . Vor Planet befinder sig for Tiden i en Afkølingsfase , hvor Vandet , Brintens Iltningsprodukt og det vigtigste Bygningsemne i vort System , endnu er flydende ; nogle faa Grader ned , og det er et Mineral ! Vi lever i virkeligste Forstand under Regnbuens Tegn , det dybsindige Sagn om Herrens Pagt med Noah træffer i Hjertet af Tingene : saa længe Regnbuen staar , skal Sæd og Høst , Kulde og Hede , Sommer og Vinter , Nat og Dag ikke aflade ! Af Vandets og Atmosfærens Sammensætning og visse andre aldeles ikke naturnødvendige Faktorer afhænger ikke alene vor Eksistens , men Typen derfor . Det er slet ikke utænkeligt , at der paa andre Kloder kan eksistere Væsner , hvis Organisme er opbygget af f . Eks . flydende Jern i Stedet for som her Vand og med et tilsvarende , ildfast Væv , Væsner der indaander glødende Gas og „kvæles " , naar de kommer ned paa nogle tusinde Grader . Hidtil er der endda kun taget Hensyn til fysiske Forudsætninger , de fra vore Sanser eller Instrumenter kendte rent materielle Fænomener . Men Muligheden af usynlige eller oversanselige Tilstandsformer kan ikke strengt benægtes , i alt Fald er vistnok Majoriteten af Mennesker overbevist derom , 26 hvis det kom til en Afstemning . Häckels jeg tror eneste Vits gaar ud paa en negativ Bestemmelse af Gudsbegrebet , idet han gør gældende , at intet levende Væsen i „Gasform " er Videnskaben bekendt . Det er dog naturligvis ikke blot et usynligt Væsen der er Tale om , men et totalt overnaturligt Princip , som end ikke kan være bunden af nogen Art af Luft . Men netop i denne Definition ligger det , at der aldrig kan tænkes nogen personlig Forbindelse mellem Mennesker og et Princip , som man selv erkender for oversanseligt . Naar dette er klart , anser jeg det for tilladt med fuld Indrømmelse af enhver Mulighed en Gang for alle at fjerne Problemet som uvedkommende for den Tilværelse , der er for Haanden . Tilstedeværelsen af Liv paa andre Kloder er af en lignende problematisk Interesse for Mennesker , kunde i hvert Fald aldrig faa anden Betydning end at vise os kraftigt tilbage paa den Modifikation af Livsformen , der nu en Gang er bleven vor Natur , selv om vi muligvis har Udviklingsrod tilfælles med Individer paa Mars . Den menneskelige Erkendelse vender tilbage i sig selv . Uendeligheden er for relativ til at afgive aandelig Næring . Hvis man ser ind i en hvidglødende Ovn , giver det blændende Lys Indtryk af Stjerneildens Bundløshed , det grænseløse Rum selv , og dog kan man gaa rundt om Ovnen og overbevise sig om , at den paa Ryggen er Ler . Det Blændende rykker udenfor Grænsen af Tilegnelse . Den menneskelige Indbildningskraft forveksler gerne Perspektivet af en Ting med Tingen selv . „Evigheden " er en saadan Idealillusion , hvor man tager et indre Perspektiv for Virkeligheden . De yderste Stjerne - 27 taager er saa langt borte , at det skal tage Lyset Millioner af Aar at naa ned derfra , saa at hvad vi nu ser paa Fotografier som en Spiral muligvis i Øjeblikket har en helt anden Form . Stjerner som vi kan staa og se paa hver Aften er maaske forlængst udslukkede . At det forholder sig saaledes kan ikke betvivles ; men hvad er Virkelighed deri ? Det træffer sig , at det er Nytaarsaften , mens jeg befinder mig ved Udformningen af disse usikre Betragtninger , hvorunder jeg har Fornemmelsen af at have skilt Verdensmekanismen ad og er i Færd med at undersøge Hjulene enkeltvis . Folk i Byen har andet for , jeg hører Bomber og Kanonslag dundre i Kvarteret og fra fjerne Bydele , mens de kinesiske Pistoler knitrer , det koger og roder fra Byen som en Artillerifægtning — hvor de lever , hvor de føler sig sat i Bevægelse , uden Skygge af Tanke for , hvem der har gjort det eller hvorfor ! Ved Midnatstid hører jeg den svage Lyd inde fra Byens Centrum af Raadhusklokkerne , der falder ind med de tolv Slag midt i en tordnende Kanonade , en Brølen af selve Byen som en Udfordring til det nye Aar . Da er det som om alle Hjulene flyver paa Plads i mit Hoved , jeg aabner Vinduet og fyrer to Skud hurtigt efter hinanden op mod Lystaagen over Tagene , glad ved Tanken om , at det ene Skud Hagl forfølger det andet og falder ned et eller andet Sted i Gaderne og drysser en Broder paa Hatteskyggen . Naar man har gjort sin Pligtvisit i Uendeligheden , har man Lov at vende hjem til den simple Fornemmelse af blot at leve . De Gamle opfattede Stjernehimlen i Billeder , og andet bliver den aldrig for os Dødelige . For Bymennesket blander Fuldmaanen sig med Buelamperne paa Torvet , og Stjernerne bli - 28 ver aldrig iagttaget uden af Droskekuske og saa Almanakmanden paa Observatoriet . Straaler Orion særlig skøn en Aften , saa at man maa se den og faar dette Stød i Sjælen af paa én Gang Hengivelse og Afmagt , da tror jeg Indtrykket mere er i Slægt med de Gamles usammensatte Billedfantasi end farvet af hvad man naturligvis véd som moderne oplyst Menneske om Himmellegemerne . Stjernebillederne gemmer i deres simple Fysiognomi Menneskehedens og vor egen Barndom , de er de kære Tegn over Tilværelsens Gry . I Følelsen for dem , der er fælles og altid ens , kan vi , og ikke paa anden Maade , hæve os over Endeligheden . Kun gennem en med stærk Sympati tilegnet Erkendelse af vor Begrænsning faar Tilværelsen Mening . Det Ubegribelige fornemmes da som en Henrykkelse . Naar jeg befinder mig til Hest paa Flyvepladsen en stille Aften i de danske lyse Nætters Tid , og Græsset sværmer af unge Damer , og Hesten spidser Øre for Blériot ' en , der summer over vore Hoveder , gennemskinnet af Aftenrøden , mener jeg mig i Pagt med Verdensrummet , idet jeg rækker Hals og føjer mit Skraal til de andres Hurra og Jubel . ( 1911 ) . I Hengivelsen til det der er ligger Brændpunktet , som giver Nuet Kraft . Kun hjemme i sit eget Jeg lever man , kun i Sammenspillet er man Menneske . Det var det Bjørnson betød . Hverken det Sære eller det Ufattelige fik Magt over ham , han blev aldrig angreben i sit Væsen af Analyse , han var for varm dertil , for enkel og i for fuld Funktion . En medfødt Smag sagde ham , at Indsigt for Indsigtens egen Skyld ikke lægger til Tilværelsen , men fjerner fra 29 den . Kun hvis Forskeren formaar at lægge Liv til Liv , har han virkeligt Ærinde . Glemmes skal det ikke , at uden Videnskabsmandens stille verdensfjerne Arbejde havde en aandelig Befrielse som denne naturligvis været umulig ; men man har ogsaa Lov at bringe i Erindring , at Tilværelsen var til , i en rygende Verdensbrand , længe før Forskeren i Trang til „Oplysning " kom til med sin Tændstik . I sin højeste Fylde ytrer Menneskeaanden sig ikke kontemplativ , men udadvendt , aktiv . Guderne , som Menneskeheden i sin Barndom dannede i sit Billede og af sine Drømme , var aldrig Tænkere , end sige Grublere , men Lynere , der fyldte Himlene med Bedrift . Ogsaa Bjørnsons Væsen var oprindelig den øjeblikkelige Handling . Og først da han hemmedes , indrettede han sig paa Bedrift i Tiden , gennem sine Skrifter , der er Befalinger ikke blot i Nuet , men staaende . Rent umiddelbare Udtryk for Livsfølelsen er den Bjørnsonske Lyrik . Men hans egentlige Nerve var at Noget skete . Han begyndte af Instinkt som Fører for en Masse , og da han gjorde sine Erfaringer om Massens Ubevægelighed nedlagde han sit Initiativ i Digtning . Hans Liv var anvendt Æstetik . Det er mig umuligt at se en saadan særegen Type som et Undtagelsesmenneske ; for mig er det en Norm , lykkelig bestemt ved organisk Ligevægt og Harmoni i Sjælen . Men Normen er sjælden , fordi Majoriteten er under den . For Bjørnson falder Tilværelsen ikke fra hinanden i Specialiteter , Helheden i Livsførelsen retter ham mod Hverdagen . Stjernehimlen gør ham ikke til Astronom , men sætter hans Sind i Svingninger , der bliver til Sang om Blomster og unge Piger . Det der 30 endnu ikke vil faa fast Form , staar for ham som en Taage af Glæde . Hvad han ikke udtømte af Tilværelsen leverer han som Fremtidsskatte til andre , gennem sit rige Haab . Og Tilværelsen rummer altid nye Kilder . Hvor véd man , hvor meget der er tilegnet af den , med alle vore Mikroskoper og Kikkerter ? Erfaringen viser , at man kan gaa midt imellem haandgribelige Ting uden at ane deres Eksistens , man kan se hele Verdener , uden at de i Virkeligheden kommer til Bevidsthed . En Hest springer over et Halmstraa i den Tro , at det er en Forhindring , Myren har andre Øjne end vi , og dog er Virkeligheden hele Tiden den samme . Darwin fortæller , hvorledes han en Gang i sin Ungdom , endnu inden Geologien kendte noget til Istiden , færdedes med en Ven , der var Geolog , i et typisk glacialt Landskab med Spor saa iøjnefaldende , at de ikke var til at undgaa at se . Ikke desto mindre saa han dem først mange Aar efter , da Istidens Historie forelaa opklaret . Man tænke sig Seeren Darwin gaa omkring i Dagen med blinde Øjne ! Han maa have haft en stærk Følelse af Muligheden for nye Ting , der kan ligge rundt omkring os , fuldkommen til at tage og føle paa , men uden at vor Bevidsthed endnu er i Stand til at give dem Virkelighed . Tilfældet har forundret ham , fordi han jo ellers netop i en saa enestaaende Grad var i Besiddelse af Opmærksomheden , det aabne Blik , der er Virkelighedens Kilde . Sandsynligheden for at Tilværelsen i vor umiddelbare Nærhed , den vi mener at kende til Fuldkommenhed , skjuler uanede Reserver af Virkelighed , synes mig en Værdi af større Betydning , end hvad man tidligere passiv og ubestemt forstod ved det „Mystiske " . Er det ikke et stort naturligt Under , at 31 Tilværelsen ligger der aaben for vore Sanser , men utilegnet , fuld af Rigdomme , som kun venter paa at vi skal sætte os i Besiddelse af dem ved selv i Forelskelse at udfolde vort Væsen ? De Gamle talte om „Aand i Naturen " , kan det være andet de har ment ? Det gælder Menneskenaturen selv . Hvor har f . Eks . Mand og Kvinde ikke længtes over et Svælg efter hinanden , saa længe Menneskeheden har vandret , og det skønt de naturligvis har været i fuld fysisk Besiddelse af hinanden . Det er ikke Virkelighed nok . Der staar en evig Længsel mellem Kønnene , fordi de hver for sig endnu , og længe , længe endnu , gemmer paa Skatte af Menneskelighed , Ingen af dem har naaet Udvikling nok til at hæve . Der er uopdagede Verdener nok i vore allernærmeste Omgivelser og i vort Væsen . Man behøver ikke at frygte for , at vor rationalistiske Viden skal blænde os eller gøre os nøgne i Sjælen , saa længe vi er beskyttet af en Atmosfære som denne . Menneskenaturen har endnu store Reserver . 23 KULLENE DET følgende er en Rejse og dog en Forbliven paa Stedet . Vejen gaar fra Evropa sydpaa , til Troperne , Malakka og Sundaøerne , og over Kina , Sibirien og Rusland tilbage til Udgangspunktet ; med samt en Afstikker til New York . Men det er ingen Ekspedition eller Opdagelsesrejse , med Udsigt til kæmpemæssige Anstrængelser for at bryde Vej til nye hidtil ukendte Regioner ; tværtimod ligger det med særlig Betoning i Rejsens Formaal overalt at holde sig de moderne Kommunikationsmidler , Jernbane og Dampskib , de slagne Landeveje , saa nær som muligt . Ethvert fremmed eller halvfremmed Land der skal passeres betragtes paa Forhaand som tilstrækkelig opdaget . Jordener opdaget . Dette Afsnit af Menneskehedens Forskningsarbejde i det Store kan efter Polernes Indregistrering paa Kortet betragtes som afsluttet . De geografiske Opdagelser er Kulturhistoriens smukkeste Kapitel , henhørende under Jordens grønne Ungdom . Kraftige Navne knytter sig dertil , James Cook , Frithiof Nansen ; overordentlige Karakterer som Stanley og Hedin — ikke at tale om Columbus , Opdagelseshistoriens store mytiske Passionsskikkelse , eller de andre 33 noble Havbetvingere , Magalhaes , Vasco da Gama , hvis blotte Navn genkalder Middelalderens raa Vidundertid . Men ned mod vore egne Dage ebber Opdagelseshistorien ud i Parodien , et Misforhold mellem Kræfter og Opgave , Udfoldelsen af mægtige Ekspeditionsapparater for at erobre en blot geografisk Bestemmelse paa Kortet ; heltemodige Sværmere , ogsaa Forretningsdrivende , lige indtil ligefremme Falsknere afmærker denne Opdagelseshistoriens Dekadence . Hvis man ikke havde de store virkelige Opdagere i Erindring kunde denne tilsidst temmelig golde Trang til at storme Verdens Ende tage sig ud som en Slags Børnesygdom , en Rest Barbari , der ikke er overstaaet før Kortet er kradset fuldt . Der skjuler sig imidlertid en gammel vital Drøm i Opdagelseshistorien , en af Menneskehedens ældste og mest sejglivede , Forestillingen om et Paradis her paa Jorden , „det tabte Land " . Dette Land , o : Urtilstanden , har eksisteret ; det maa søges i Nordevropas tertiære Skove — for saa vidt har der virkelig været en Slags Mening i at søge det paa Polen . Hvor har man ikke søgt det ? Paa Jorden og i det Blaa , hvor et stort Flertal af Menneskeheden da for Resten søger det endnu . En gammel Præst der havde været i Grønland fortalte at Renerne begav sig ind over Indlandsisen og kom fede tilbage Maaneder efter , Fuglene fløj den Vej . Aa jo , nu er de Sagn næsten glemt , efter at Nansen løste Nordpolsproblemet ; men mon Sagnet ikke har bidraget til at lokke ham afsted ? Det er Nordboens Urmyte . Den gamle Præst nikkede sælsomt , naar han fortalte om de fede Rener , han vidste nok hvad det var for et Land de havde besøgt . Jeg hørte Historien som Barn og har siden tænkt mit . Men da vi nu som Aben har været bag Spejlet , da ethvert Haab om at finde nogen anden Verden end den vi kender er udslukt , naar det Fjerne ikke er mere , hvad saa , hvad saa med Haabet ? Ja der er ikke andet for , vi maa søge en ny Verden i os selv . Det er dér den altid har stukket . Kun indadtil er der Mulighed for at udvide den i geografisk Forstand desillusionerede hvide Mands Horisont . Man flygter , saa længe den ydre Ekspansion og de kære samfundsløse Fristeder , Indlandsisen , Ørkenen , Urskoven , afgiver Paaskud dertil , men en Gang maa Rejsen ende , og da er det den skal begynde paa Stedet . Resten er Vækst , ikke at brede sig , men Vækst , opad og i Dybden , Udvikling . Bevægelsen maa omsætte sig i Varme . Paradiset er en Hviletilstand . Udgangspunktet for nærværende Rejse er den moderne Storby . Hvor Træk som kan tjene til at supplere Storbyens Fysiognomi genfindes udenfor den , selv saa fjernt som i Tropeskovene under Linjen , eller paa Asiens Stepper , er vi undervejs , i vort velforstaaede Ærinde . Selv hvor en tilsyneladende Mangel paa Civilisation møder os , det Primitive , om det saa er Urmongolen , skal det være vort Maal at bringe ogsaa dette Stof ind under Betragtningen af det Moderne , som Trin op dertil , nødvendige Led i vor Historie . Jeg haaber ikke Tingene behøver at tabe i Natur for det . Hvis der ikke var Poesi , o : uopdagede Verdener , paa de banede Veje , mellem Skinnerne , hvor vilde Æventyret da være om hundrede Aar ? Æventyret er som Maagerne flyttet ind til de store Byer . 34 I foregaaende Kapitel søgte jeg at fastslaa Menneskets Stilling til Naturen og sig selv . Resultatet , der iøvrigt skyldes tusinde Forskeres Arbejde og kun af mig forsøgsvis blev grupperet under et , var at vi i Forhold til Universet er at betragte som uendeligt smaa Størrelser , vi eksisterer , men inden for en snæver Begrænsning . I Forhold til de organiske Elementer vi er opbygget af maa vi derimod ses som umaadelige sammensatte Komplekser , hvis Form for blind organisk Sociologi Tanken svimler overfor , og som vi ikke en Gang har et fuldkomment Kendskab til endnu . Men det Menneske der maa beskæftige os er simpelthen det levende og arbejdende Væsen der i Lighed med Millioner af samme Slags fuldbringer Tilværelsen uden i fjærneste Maade at behøve at kende Lovene derfor . Mennesket maa ende med at blive et socialt Problem , ligesom Cellen er det i Mennesket ; ikke Eksistensen i sig selv eller den Enkelte men Vilkaarene hvorunder de Mange lever har Krav paa vor Opmærksomhed . Den Enkelte kan kun ruste sig til Samfundet ved indtil videre at uddanne en Specialitet ; Normen , Gennemsnitsmennesket har en særlig , fri Funktion , der dog ogsaa maa bedømmes i Forhold til Helheden . Artiklen om Verdensopfattelse var oprindelig tænkt som en Introduktion til nogle følgende Forsøg der skulde handle om Teknikens Aarhundrede , „Kullene ", og munde ud i en social almindelig Betragtning . Det viste sig snart at en Opgave som den der ligger i ovenstaaende Antydning i Virkeligheden omspænder det meste af vor moderne Tilværelse , frister til Por 36 søget paa en samlet Kritik af vor Tidsalder . Studier og spekulative Forberedelser vilde ikke føre til Maalet , fjærnede tværtimod derfra , for Teknikens Tidsalder kan ikke opfattes i Ro , det kan kun den forældede udrangerede Maskine , Historien ; vil man ind paa Tiden og Tingene , Udviklingen selv , maa man tage dem i Bevægelse , og jeg har derfor besluttet at gaa til Fremstillingen af Teknikens Tidsalder i Form af en Rejse . Trafiken , Samfærdselen som nu næsten , bortset fra en vis Tid der medgaar dertil , ophæver Begrebet Rejse , er vel det stærkeste Udtryk for vor Tidsalder man kan tænke sig . Om nogen Flugt fra Civilisationen er her da ikke Tale , ikke en Gang nogen Flugt fra Storbyen , det kullede Monster ; tværtimod skal der gøres Forsøg paa at faa endogsaa det der er Storbyens Modsætning til at gaa op deri . Lokomotivet , der er farende og dog allestedsnærværende , er vort Symbol . Man vil ikke komme noget „andet Sted " hen med mig , hverken til det yderste Hav , skønt jeg vil gøre hvad jeg kan for at tage Morgenrødens Vinger , eller til Verdens Ende , om vi end skal lære at sætte os Grænser ; men man vil som jeg faa Lejlighed forhaabentlig til at se Tingene i et nyt Lys . De der synes de skal skynde sig og komme til Vejende i Stedet for opmærksomt og med fuld Tilstedeværelse at blive ved hver enkelt lille Oplevelse , Nuet ud , undervejs , maa hellere blive hjemme . Paa Rejse skulde man leve og ikke jage , ellers er man alligevel en Turist i Tilværelsen . Hvad enten man rejser eller sidder stille , Tiden der gaar , Nat og Dag , er dog Sjælens Næring , selv om man egentlig synes man bliver noget berøvet . 35 Mens et Billede af Teknikens Tidsalder skal fremgaa umiddelbart , af sig selv , af alt hvad der hænger ved en Rejse , er det mit Haab at gøre saa mange Iagttagelser undervejs , af Mennesker , forskellige Racer og Udviklingstrin , at et socialt Overblik over det moderne Samfund , direkte og ved Sammenligning , ved Blik paa Historien og fremefter ad Slutningens Vej , kan komme i Stand . Om dette Resultat falder i eller udenfor Rammen af selve Rejsen kan ikke paa Forhaand afgøres . Selv undgaar jeg jo ikke at optræde i første Person som denne Rejsebeskrivelses Midtpunkt , det vil sige det Medium Indtrykkene knyttes til og hvorved de samles og anvendes . Kunde jeg gøre mig til et Redskab der muliggjorde en eksakt Identifikation af Tilværelsen og vor Tid , om man vil kun en Inventaroptagelse , skulde jeg ikke ønske mig mere . Der er vel dem der vil mene at Skribentvirksomhed ogsaa kun er et højt udarbejdet Speciale , og dog maa Skribenten se sin Eksistensberettigelse i med alle Evner at fastholde Gennemsnittet , den oprindelige Norm der formaar at genspejle helt hvad de fleste kun har i Brudstykker , ekstremt , eller som de savner . Fordi man saaledes gaar paa Rejse med Maal og Vægt i sit Hjærte behøver Regnbuen og Hverdagens andre elementære Undere ikke at være spildt paa en . Jeg ved ikke hvorfor Fantasien skulde være mindre eksakt end de øvrige fysiske Videnskaber . Den første Opdagerglæde , den Friskhed hvormed et totalt nyt Land møder Skipperens Øje , er os nægtet , til Gengæld ser vi Tingene med et større indre Synsorgan end de Gamle . Min Metode er at tage mod alt som det er , som en Række Gaver , hverken Orgier eller den platte Hverdag , men det der 38 er deri , den store frygtelige og skønne Tilværelse , som altid er tilstede , om det saa blot er i Tiden der gaar . Udgangspunktet sagde jeg var Storbyen , i dette Tilfælde Berlin . I Øjeblikket ( 1913 ) forekommer Berlin mig at være den mest atletiske og forrygende By næst efter New - York . Mens Paris forlængst er bleven en gammel Kulisse , og London et Depot , synes Berlin mig at være det Sted , hvor man mærker Verdenssjælen , paa Godt og Ondt , her yngler det , her bliver nye Former til . Jeg tager altid ind paa et Hotel i den allermest befærdede Del af Byen , der hvor Højbanen skærer den travleste Færdselsaare og Togene blander deres flygtige Hvin med de store Automobilomnibussers taagede , i Gaden genlydende Brøl . I mit Værelse er der roligt , aldeles tyst som i en Grav , og denne Kontrast er saa kvægende . Det vender ud til Gaarden med dobbelte Vinduer og Døre , polstret med Tæpper og Gardiner , her er stille som i en Krypt . Lyden fra den store nære By naar kun ind som et enstonigt Brus hvori man lige aner de kendte Horn fra Automobilomnibusserne og forestiller sig dem male gennem Færdselen i Gaden med de store dobbelte Baghjul og de smaa Løbere foran der faar en til at tænke paa Kænguruen ; nu og da bæres Brudstykket af en mere gammeldags Lyd , Hestetrav , op gennem et Hul i Bruset , og man synes man ser Ørkendyret hinke over Asfalten og vende først den ene , saa den anden blankslidte Jernsko mod Lyset for hvert mødigt Trin , som om den vil vise Himlen sine Fødder . Ellers lyder det nærmest dernedefra som et kolossalt Regnvejr , og det er hvad det er , en Regn af Mennesker , de Titusin - 39 des Fodtrin dernede paa Fortovene , allesammen med gode Støvler paa ; der falder en Byge af Berlinere , og den falder altid hvad enten det er Nat eller Dag . Om Natten hører jeg det klapre underligt ude over Tagene som om en Kæmpefugl med Vinger af Ebonit flyver forbi . Fra mit Vindue er der Udsigt til et langt sort og støvet Tag der som et Kistelaag opfylder hele Hotellets Gaardsrum , desuden Toppen af en svær , rygende Dampskorsten , nogle Kabler , Zinkventiler og Haner . Senere overbeviser jeg mig om at Kistelaaget danner det hvælvede Loft over en stor Varieté , der inden fra ser ud som selve Stjærnehimlen med utallige elektriske Glødelamper oppe i Taget ; det er Klapsalverne fra Publikum jeg har hørt dunkelt om Natten og antaget for Vingeslaget af en stor Fabelfugl . Forøvrigt spærres Gaardsrummet inde af høje lysegraa Mure med den ene Række Vinduer ovenover den anden , allesammen førende ind til et Værelse af ganske samme Type som mit eget . Det er med en Følelse af dyb Tilfredshed jeg lukker mig inde i denne Celle som jeg ved har sit Numer og fungerer som en Celle skal i en stor velordnet Organisme . Ingen falder paa at forstyrre mig , jeg er fuldkommen glemt , en ukendt og fremmed Gæst , og dog er jeg ingensteds i saa nær Kontakt med Selskabet , Civilisationen , som her . Jeg trykker een Gang paa Knappen , og Stuepigen kommer , to Gange , og Tjeneren viser sit velopdragne Fysiognomi , tre Gange , og Manden fra Kælderen stiger op , ham med Støvlerne og Kufferterne ; jeg har alt hvad en Herregaard kan stille til Raadighed , ja mere , hvad en stor By har drevet det til af Komfort , Telefon , Elevator , Centralvarme , Central allesammen , det store Fælles - 40 skab , og det er ordnet altsammen , er altid i Orden , det gaar , for det maa gaa . Alt er trængt sammen paa den mest hensigtsmæssige Maade , Spejlet sidder i Skabsdøren , her er en Seng og et Vaskebord , et Skrivebord , hvad man skal bruge , og ikke mere . Og det altsammen uden Umage for Gæsten , kun mod et passende Vederlag , en ringe Leje . Ellers er man fri . Paa mit Bord staar en Glødelampe , en ganske almindelig elektrisk Kolbe til at tænde ved en Kontakt og med en grøn snoet Ledning , som forsvinder et eller andet Sted mellem Tæpperne . Det er en Nerve , og jeg kan følge den i Tanken hvor den løber ned i Kabelbrøndene under Brolægningen paa Gaden og samler sig i et Nervebundt med andre Traade , der allesammen ender i Berlins elektriske Centralstation , Storbyens Knudepunkt for Belysning . Her skurer Dynamoen rundt , det kolossale om en Paternosterbrønd mindende Hjul , besat hele Omkredsen rundt med kobbertraadomviklede Jernkerner , hvori Magnetisme og Strøm fødes paa Vej rundt idet de passerer andre Systemer af Magneter og Kobbertraade . Her er Lynet tæmmet , man ser det kun knitre ud i et Støv af smaa blaa Gnister hist og her ved Kontakterne , her gaar Moderstrømmen som nærer Buelysene paa Gaden og gør Nat til Dag i Berlin . Ogsaa min lille Glødelampe faar sin Smule Strøm derfra , og mens jeg sidder og ser paa den to Gange snoede Ildorm i Kolben der er saa net og lyser netop saa meget som jeg har Brug for , kommer jeg til at erindre den Duft af Tordenvejr der altid er i den varme Vind som staar ud fra en arbejdende Dynamo ... en stor roterende Tordenblomst som staar derhenne i Centralhallen og 41 maler Lys og dufter af de Tider da Jorden endnu var flydende , vor Klodes ildsprudende Foraar ! Men Dynamoen ved jeg trækkes af den vældige Dampmaskine med et Svinghjul saa højt som et Hus og galopperende med Stempelstangen , en Mast af drejet Staal , som en uhyre Rok . I Cylinderen , som der kunde ligge flere Folk inden i , raser den koghede Damp , og ude under Kedlerne hvor den kommer fra brænder Kullene . Her hvor det er Lys det gælder arbejder Dynamo og Dampmaskine sammen som to Tvillinger , et Par Sole af roterende , utrættelig Rytme . Stempelslaget er Byens Puls . Dampmaskinen gør alt Arbejdet i Byen , den er paa Bunden af vor Tilværelse , vi har den i bogstavelig Forstand under vore Fødder . Paa mit ellers saa gravstille Værelse i Hotellet fornemmer jeg dybt nede fra Kældrene en dump underjordisk Tone , man ved ikke om det er en Lyd eller kun en svag Rystelse , det er en svær Dampmaskine eller Motor der arbejder dernede Dag og Nat , Hotellets Hjærte . Den samme slæbende , tungt rodende og stødende Lyd hører jeg idet dette skrives og har hørt den uafbrudt i atten Dage og Nætter , ombord paa en Damper i det indiske Ocean . Som man ved er al den Kraft eller Bevægelse Dampmaskinen afgiver omsat Varme , den egentlige Energi stikker i Kullene . Kullene ... det største moderne Tema der gives ! Frank Norris undfangede det moderne Epos om Hveden , et vældigt , et uudtømmeligt Stof ; men hvilken Række Romaner kunde der ikke skrives om Kullene ? Hvis det ikke var haabløst for en enkelt Mand at begynde derpaa vilde jeg have for - 42 søgt det , men jeg maa nøjes med at anslaa Temaet , som man lokker Tonen ud af et Stykke Tømmer og hører det synge af hvad der er deri . Jeg har været i Gruberne , flere hundrede Meter under Jordens Overflade , hvor man kan spore Varmen fra Jordens indvendige Ild ; denne gasmættede Badstuevarme tænker jeg mig er noget nær den samme som Temperaturen i Kulperiodens Bregneskove . Kullenes Sjæl er Varme , og det de har faaet giver de fra sig igen . Her er Temaets første Bog , Kulperioden , forsvundne Skove , en hel herlig Ekspedition , nok til at sluge Tusinder af Aar som om det var en Dag . Troperne , Java skal laane mig Stof til en Drøm derom . De kogende Hænder , den gale Sol . I Singapore sætter Kineserne Fælden med de Rotter de har fanget ud i Solen , og paa et Minut er Rotterne døde . Saa kraftig er Solen endnu , hvad har den ikke nedlagt af sin Ild i de rygende Sumpe , hvor Kæmpepaderokken og Bregnetræet drak Kulsyre af den dampende Atmosfære , til de segnede som mætte Igler og gik til deres mineralske Søvn i Jorden gennem Aartusinder ? Diamanten er et Kul , Jordens ældste og mest fortættede , og der er dem der mener den maa stamme fra en organisk Vegetation i en uhyre fjærn Jordperiode , Essensen , det rene Vand , af Jordens første grønne Haver forædlet af Tidsrum som Ingen kan fatte ! Saa genopstaar Kullene , og det er Temaets anden Bog . Som Præludium , Indgang til Temaets Alvor kunde man anstille nogle mørke Betragtninger over Jordens Afkøling , et Perspektiv der bekymrede os meget da vi var grønne og havde Evigheden for os , da syntes man allerede man kunde mærke Kul - 43 den og se Jorden svinge i Himmelrummet som en frossen Klode i Lighed med Maanen . Senere med Aarene tager denne Bekymring af , Klimaet holder nok i vor Tid . Men der er alligevel en Sandsynlighed for at Brugen af Kullene , Jordens opsparede Brændsel , falder sammen med en Periode hvor Afkølingen gør det passende nødvendigt at gaa i Kældrene efter Reserven . I alt Fald Brugen af Kullene er begyndt i et nordligt Strøg , hvor Vintrene giver en periodisk Forsmag paa senere terrestriske Tilstande naar den almindelige Afkøling er mere fremskreden . Imidlertid , er man begyndt med at anvende Kullene til Opvarmning , saa tjener de nu Industrien og Trafiken som Kraftkilde , Varmen omsat i Bevægelse . Paa sin Vej til dette Formaal skaber Kullene Grubelivet og alt hvad der hører dertil , i sig selv et mægtigt , malerisk og med Samfundsproblemer ladet Stof . Hvem vilde naa at omspænde alene det ? Det halve af Englands moderne Historie berøres deraf , det farver Himlen og Sindene over Schlesien , Westfalen , Japan , Belgien , Nordamerika , det er i Færd med at gry som en ny Atmosfære over endogsaa Kina , som ikke vil blive ved med at være et himmelsk Rige naar alle de uhyre nyopdagede Kullejer dér bliver taget i Brug . Til Grubedriften knytter sig Arbejderspørgsmaal , Strejker , og Katastrofer , Menneskehedens sorteste Tragedier , de under Jorden arbejdende fredelige Soldaters Død i Massevis under et Udbrud af de forfærdelige Naturkræfter Kullene har samlet i sig . Jeg saa efter Grubeeksplosionen i Hamm Ligene af nogle og fyrretyve Arbejdere man havde faaet op ; 7 — 800 laa i den brændende Grube med Nedgangen muret til over sig , 7 — 800 44 Liv pustet ud som ... ja der gives ingen Lignelse for sligt . De faa man havde bjerget forekom mig at være en hel Hær ; liggende Side om Side i to Rækker fyldte de en stor Hal , et eller andet Værksted med Glastag over og sodede Ting hængende omkring . Det var simple Arbejdere , for en Del Italienere , Fremmede , Navnløse , nogle uidentificerede , men jeg tænkte paa , hvilket uendelig fint og kompliceret organisk Kunstværk der her for hver enkelts Vedkommende var ødelagt , i et Nu , et Menneske der i sig selv er en Verden , hvad enten man er naaet op til at fatte det eller ej . De saa forundrede ud , som alle Døde , stive af Forundring , de havde bevaret et Fysiognomi men var ellers ikke mere . Jeg husker mange af dem endnu som Venner jeg har gjort bitter Uret i aldrig at kende . De Forulykkedes Koner og Efterladte stod og krøb sammen og peb , udtryksløst , hyllet i graa Sjaler i den graa Dag og det graa taagede westfalske Landskab omkring Gruberne . Ovenover ragede det sorte Taarn med Skakthjulet som et uhyre Skafot . Hvem vilde tænke paa Kirken , hvem vilde vove at søge Gud andetsteds end netop her , ved et Ligskue og et Miserere som dette ? — Hvem husker det hele nu ? Dette Nummer i Grubeulykkernes Antal er glemt over andre som er passeret siden , eller under Indtrykket af Jordskælv , Krige , hvor Mandetabet var endnu meget meget større . Men i Civilisationens Historie er det det sorte Kapitel , Grubearbejderen , der brænder op som en Flue over Lampen , hans Part af Varmen og Velsignelsen som de sorte Diamanter tvinges til at afgive . Er Kullene saa bragt op i Lyset , deler deres Veje sig . To vældige Perspektiver aabner sig straks for Fantasien , to Kæmpebøger i jeg ved ikke hvor mange Sange hver , Industrien 45 og Handelen . Hvilket Epos er Industrien I Alene det første elementære Stadium hvor Kullene mødes med Metallerne , Smelteovnene , Staalværkerne , og alt hvad der knytter sig dertil , alene det var nok til at beskæftige en Mand Livet igennem og har da ogsaa udviklet en Række særlige Specialister i sin Tjeneste . I hvor mange Afskygninger spalter Ingeniørfaget sig ikke , Kemien , som igen forgrener sig efter de forskellige Krav og i hver Forgrening giver en Mand Hænderne fulde , Konstruktører , Beregnere , Tegnere ; Bjergværksdriften , de Folk , der henter Metallerne ud af Jorden , er et Stof for sig , Arbejderspørgsmaalet viser sig her igen , vi er kort sagt midt inde i vor levende , rygende , hamrende Tidsalder , hvor alle Forgreninger griber ind i hinanden , foraarsager og betinger hinanden ; Børsen , Aktieselskaberne , Bankerne , Togene , Automobilerne , Telefonen , det begynder at klemte og bruse en for Ørene , det er Storbyen vi er i , her hvor det hele render sammen , Berlin ! Bør man for Resten i det hele taget falde i Forundring over alt dette der er saa dagligdags og hænger saa naturligt sammen ? En vis Blaserthed overfor den moderne Æventyrlighed er forstaaelig og tildels nødvendig ; man kan ikke blive staaende ved Tilværelsens Mekanik men maa lade sig føre igennem deraf til Tilværelsen i dens nye lutrede Form . Livet er og bliver en vegetativ Affære , den Tid vil dog aldrig komme da man konstruerer et Menneske af Staal . Det er jo imidlertid netop Maskinens Formaal at give Mennesket tilbage til Livet ; jo mere kompliceret Tekniken bliver , des simplere kan vi leve . Ogsaa her ligger et rigt psykologisk og moralsk Stof man kunde tage op . Aandløs er Teknikens Tidsalder ikke . Den der af 46 sit Væsens Trang søger Poesi , Farver , Rytme , Storme af Idéassociationer , lad ham gaa til det Moderne , Kullene , for her kommer han til Mennesker , her leves der — og der vil før eller senere ikke være andet ! I Stedet for Kullene kan træde en ny Kraftkilde , Sollyset selv , nye , endnu ukendte Former for Elektricitet , men selv om Kullene i en Fremtid , der dog nok er fjærn , skulde træde tilbage som Teknikens Kilde og Symbol , vil andre uhyre og endnu mere sammensatte tekniske Systemer træde i deres Sted , Verden har taget Fart som og vil aldrig ophøre at være en Maskine . Er den mindre skøn og primitiv for det ? Tag hen og se et Staalværk , lad de sodede svedige Haandlangere i Underverdenen dér slaa op for Lemmen ind til Smelteovnen , hvor Metallet ad kunstig Vej er ført tilbage til sin Urtilstand , den levende , rædselsfuldt hede , flydende Tilstandsform . Man ser ind i en Sø , som man aldeles ikke vilde taale Skæret eller Heden af hvis man ikke havde et farvet Glas for Ansigtet , det er en kogende Sø , med Krusninger , Bobler og Dampe ovenover , den bevæger sig ganske som et andet Vand , men hvilken Helvedes Sø — om et Menneske faldt deri , han vilde være opløst i sine Atomer inden han naaede Overfladen . Det er et lille Brudstykke af Solen , af Universet , der her koger , det er Jordens Ungdom for Millioner af Aar siden man ser et Glimt af . Men aldrig har forfærdelige Naturkræfter været kontrolleret og spændt for som her . Det er selve Kaos der raser derinde ; men om lidt aabner Mandskabet for en Hane , og man tapper Kaos ud af en Rende , ganske som man tapper Vin af en Tønde , saa meget som man har Brug for og ikke mere ; det flydende , hvidglødende Staal løber ud i en 47 net Straale som man kun ikke taaler at se paa , den ligner et Fluidum af Lyset selv , man synes man ser ind i Verdensrummet eller Himmerig gennem den tynde Strøm , Forestillingen om Rummet er ophævet indenfor denne blændende Straale . Nu løber det flydende Metal ned i en Form , hvor det stivner under livlige kulørte Ildfænomener , Regnbuen , Stjærnehimlen , de flygtige Meteorer , Kometer , smaa Sole , og lidt efter har man en svær Staalblok mange Centner tung , som for den Sags Skyld kan gaa under Hammeren eller i Valseværkerne med det samme . Den store Damphammer , en flere tusinde Pund tung Jernblok som løftes op i et lodret Stativ og bringes til at falde ned paa Ambolten , arbejder som en Jættefod , med en Vægt som faar hele Værkstedet og Jorden man staar paa til at ryste som et lille Jordskælv . Staalblokken der nylig var flydende og spillevende , dansende i sin Hede , er nu fast og hvidglødende , en Klump der gør sig tyk , men Damphammeren skal lære den ! Gang paa Gang falder den svære Fod med et jordrystende Drøn , og hver Gang maa Klumpen give sig og tage imod Form , det er en ordentlig Lektion , som ender med at en Krumtap eller et andet Emne æltes tilsyne af Klumpen . Først er man flydende , siden Barre , og saa bliver man stampet , formet og afdrejet , til man er færdig til at gaa ind som Led i en Maskine . Eller man kommer i Valseværket og bliver trykket forfærdeligt inden man er igennem , hvad der ikke gaar af uden Brøl og Tænders Gnidsel , og nu tror man man er færdig , men man maa igennem igen , den anden Vej , det er svært , og man synes man bliver saa flad , men man maa til det igen , og saadan gaar 48 det frem og tilbage , hver Gang under Brøl og Besvær , til man har strakt sig overordentlig vidt og i Grunden ikke er til at kende igen . Mere og mere føjelig vandrer man gennem forskellige lettere Valsestadier og bliver meget tynd men til Gengæld saa lang som et ondt Aar ; saa omsider er man færdig og kommer hen og køle af og opdager saa at man er en Jernbaneskinne , naa ja , ikke netop Stjærnetaagen i Orion som man fablede om mens man var i Diglen , men en god Jernbaneskinne , Broder til en Masse af samme Slags der ligger og svaler af og ser nyslaaede ud ved Siden af . Man spiller i alle Farver som efter en Dragt Prygl ; intet er saa svært som at blive almindelig . Kullenes og Jernets videre Gang er mangfoldig og broget . Det store Erhverv kan leve uden at have faaet sin Literatur ; men siden vi nu er begyndt at opfatte Kullenes Epoke som et kæmpemæssigt Epos , i mange Dele , vil vi tænke os ogsaa en Cyklus af Samfundsromaner omhandlende den ny Skibsfart , som uden den gamles „Romantik " byder paa et meget større og i Virkeligheden langt interessantere Stof og som fører os Verdensdelene rundt ; Staternes Roman , den store Kamp om Raceforspringet paa Kloden som skal udkæmpes ikke mindst som et Handicap paa Basis af hvad man har af Kul . Japans pludselige Modernisering hænger sammen med Driften af Japans Kul . Mon Englands Verdensmajoritet i forrige Aarhundrede ikke havde sin Grund i at man her fandt Kullene først eller først satte Brugen af dem i System ? Ruslands og Kinas Kullejer betyder noget for den nationale og folkelige Ballance i Fremtiden . De gamle Epikere tog deres Stof fra Krige og Enkeltpersoners Skæbne , vor Tid kræver det store mellem - 49 folkelige Almendrama og dets Vehikel , de vitale Værdier , belyst . Tiden vil se sig selv og har en Ret dertil . Her skal der som før sagt kun gøres et Forsøg paa i Form af en Rejse at følge det Moderne , Kullene , i det mest umiddelbare Udtryk derfor , Trafiken , idet vi overlader Rejsen at bringe os saa vidt som der er Stof i den til . Kunde jeg bidrage til at aabne større Horisonter end den , forrige Slægtleds sentimentale Individualister spærrede Sjælen inde i , vilde jeg synes at have naaet noget ogsaa personligt . Dette føres i Pennen paa det indiske Hav to Dage fra Colombo og efter i 12 Dage ikke at have set en eneste Avis , fem Dage i rum Sø paa et vaklende Skib med ikke andet Selskab end de blaa Bølger , Monsunen og Stjærnebillederne , saa det er menneskeligt om man skulde komme til at føle sig som en Atlas ; paa nærmere Hold falder den civiliserede Verdens Vanskeligheder og uhyre Stofmængde i Øjnene snarere end Muligheden for at danne sig et Overblik . Jeg ved hvordan den første Avis i Colombo vil springe som en Bombe i Sjælen — hvad kan der ikke være passeret i 14 Dage , 14 rygende Avisdøgn , hvad har de sorte Presser ikke avlet ? Dog Avisen og Virkeligheden for sig , Isoleringen og Overblikket for sig . Det er hele 21 Dage siden jeg forlod Berlin , en passende Distance at se Byen fra , hvis man virkelig vil se hvad man har set . Det tager en vis Tid selv for Nethinden at danne et Billede af et Synsindtryk , paa lignende Maade bliver en Iagttagelse først til naar den er bearbejdet ; Gud og Hvermand ser , selv Spurvene ser noget , men hvad er det de ser ? Man ser hvad man ved . Ikke for det , jeg vil nu ikke skride til at 50 udsige afgrundsdybe og udtømmende Ting om Berlin . ( Visse Indtryk derfra har deres betydeligste Charme naar man dvæler derved i Erindringen . ) Det der i Berlin er bleven en Del af mit Liv det er mit Berlin . For det man ved det er det man har Følelse for . Jeg længes efter min Celle midt i det brølende arbejdsfriske Berlin . Hvor jeg glæder mig til at lukke min Rejses Ring ved at flytte ind deri igen med Udsigt til Skorstenene og Kablerne og det hele og den kvægende Gravkammerstilhed om Natten . Om Morgenen vil jeg trykke to Gange paa Knappen , Tjeneren , den lydløse , og faa min Te med de smaa lækre Brød til der er flækket i Ryggen og den skrammede Hvidtmetalskande som har en højst udtryksfuld Tud . Derpaa vil jeg gaa ned med Elevatoren , og gennem Vestibulen , hvor det store Ur hænger der maner om Togtiderne , og hvor Gæsterne sidder i dybe Læderlænestole foran Kaminen , glubske Forretningsfolk som er ude i et eller andet Roværinde og hvis Hjemsteder paa Hotellisten plyndrer Kortet ; de og deres Kvinder , Ak , de fine skøre Kulturblomster , duftende som en ny Varietet af homo europæus , hyllet i Hermeliner og med vanvittige Hatte . De lever i en Pavse , den der bliver naar Mænd ser en skøn Kvinde , de gaar Spidsrod under lydløs Tavshed gennem Vestibulen og op ad de tæppebelagte Trapper forbi en Række aabne graadige Mandfolkeøjne men under Eskorte af Ejeren , en Herre med svære Underkæber . Denne Rovdyratmosfære gør dem godt , det er derfor de er saa bløde i Skindet . Jeg svinger ud med den roterende Glasdør og er nu paa Gaden , hvor Automobiler holder i Række , Larmen slaar sammen om ens Hoved saa snart man er om Hjørnet , for det er 51 Friedrichstrasse , raa , dundrende , skrækkelige og fortryllende Friedrichstrasse — mon de store Kraftomnibusser med Kænguruhjulene gaar der endnu ? Berlins Orm dør ikke . Man aander op naar man er bøjet fra Friedrichstrasse ind paa Unter den Linden . Hvor Navnet er smukt . Hvor det er en enestaaende Passage , Plads og Gade paa en Gang , med Slottet og alle de aarhundredvægtige Institutioner , Tyskhedens Rødder , i den ene Ende , og aabnende sig i den anden med Brandenburgertor ud mod de store borgerlige Færdselsaarer og Kvarterer , som et Træ der forgrener sig over hele Berlin og hvis Krone er den tyske kraftige og livstrømmende Nutid . Hvis man blot opholder sig her en Time vil Berlin og en Del af Verden passere forbi en af sig selv . Paa Unter den Linden findes , foruden de pragtfulde Butiker med alle Klodens og Modens Herligheder , Pressens og de store Dampskibsselskabers Udstillingsvinduer , her ser man Modeller af Luksusskibene og Reliefkort over Havene spækket med smaa Skibstyper som angiver Skibenes Plads og flyttes hver Dag eftersom Telegrafen eller den Traadløse melder hvor vidt de er kommen , meget ophidsende at staa og se paa . Det var paa Unter den Linden jeg første Gang saa et af Zeppelins Luftskibe . Det kom ganske tilfældigt og uforberedt en Formiddag jeg gik der . Nogle Mennesker foran mig paa Fortovet rakte Hals , og da jeg ogsaa saa til Vejrs fik jeg Synet og Sjælen fuld af en virkelig Zeppelin som netop gik tværs over Unter den Linden og spændte fra den ene Side af den brede Gade til den anden . Et stort Under , første Gang man ser det ! Det virkede som en lykkelig Hallucination dér pludse - 52 lig at se det aandeagtigt lette og lyse , gigantiske Legeme komme sejlende et Par hundrede Meter oppe i det frie tomme Himmelrum . Det skinner som den evige Sne paa en Bjærgtop . Propellernes Brus som lige kan høres ned derfra lyder som Trækfugleflugt i April . Der var Foraar i Luften over Berlin netop den Dag , skønt det var meget tidligt paa Aaret , jeg tror endnu i Februar , men Solen og de første Forjættelser kommer tidligt til Berlin , jeg købte mig Vintergækker og gik ud at spasere , tværs gennem hele Berlin og langt omkring ude i Forstæderne , og overalt var der noget sødt og sælsomt i Lyset , en forelsket flygtig Smilen som knyttede mig til Berlin den Dag som til en Veninde . I Kanalerne bag Slottet laa de smaa stumprumpede tamme Vildænder og roede og roede med de røde Ben for at holde sig paa samme Sted i Strømmen , nogle sad oppe paa Isbryderne og pudsede sig og perlede med Øjet . Duerne svang i Kompagnier over Slotspladsen og vendte allesammen paa en Gang med en regelret Bagomopmarsch til højre , som det sømmede sig ovenover en Slotsplads , hvor Garden trak op til Parade med Knapperne skinnende i det nye spæde Solskin og gjorde akkurat det samme . I Træerne paa en Kirkegaard jeg kom forbi holdt Spurvene stor Debat , aabenbart Foraaret der blev drøftet , en eller anden Taler paastod maaske at han havde oplevet noget lignende før og kendte det igen , han kunde garantere at det var bedre Tider man gik i Møde , hvorimod andre mere skeptiske pippede op om , at det var naturligvis bare en ny Buelampe man havde hængt op , de gav ikke en Hestepære for de Foraarsudsigter ! 37 Poplerne stod med unge ganske smaa Knopper paa Grenene og en Taagedraabe paa hver Knop , hvori den endnu saa lave fjærne Sol gjorde en deminutiv Glorie ; indenfor stod de vaade sorte Kors og Gravmæler , og Sporvognen skar forbi , et Automobil jog forbi med en Salve af aabne tænderskærende Eksplosioner . En Skolepige passerede med Solen i Ansigtet og to tykke lysebrune Fletninger ned i den røde Hætte paa Regnslaget . Det faldt mig ind at gaa lige løs paa Byens Udkant for at komme ud paa Landet , men jeg kom bare til andre Bydele , saa mange mærkelige Ting , men vandt aldrig ud af Byen . Saa tog jeg resolut i Zoologisk Have . Herinde var Foraaret mere nær . Træernes Skygger laa paa den golde Jord , der var sorte Snerester endnu paa Gangene og sølede Pytter med Is i Skyggen bag Burene , men Luften var saa blid , og det stille kolde Sollys lovede Alverden . Dyrene forstod det , jeg hørte en lille Fugl , der synger med en skær cikadeagtig Sølvtone , det er den allerførste der begynder om Foraaret . Duerne steppede Parringsdans midt paa Asfaltgangene , gik i Menuet rundt om hinanden med brusende Fjer . Rundt om i Burene stod Dyrene stille og agtede paa det fine kolde Solskin , blev saa smaa i Pupillerne ; Ulven saa langt , saa ud for sig , med Steppen i de gule Øjne . Gnuen var urolig . Gnuen lugter af Kamfer . I deres lille indhegnede Plads stod de to Vildheste aldeles urørlige og blundede staaende , men det kunde ses paa dem at de følte den spæde Sol , og at ikke en Straale af den paa deres laadne Krop maatte gaa tabt . Jeg lagde Mærke til at Vildhesten har Næseborene siddende mere fortil end andre Heste ; senere har jeg set hos Hedin at den værger sig mod 54 Bremserne paa Steppen ved at trykke Næseborene mod Jorden mens den græsser , deraf kommer altsaa det . Ved det elendige Springvand danser Tranen paa Stylter og hæver de stækkede Vinger mod den nye , hvide Sol . Klokketoner fødes i dens Strube , den træder som paa Ild , men den skal aldrig op under Fjerskyerne mere . Over en Stump grøn Plæne flyver en Flagermus frem og tilbage i Solskinnet , midt paa Dagen , med gennemskinnede Vinger som en lille Djævel , det Grønne har gjort den rent forhekset . Tapiren ! Tropedyret , Sumpdyret , den lade Fætter til Svinet , Elefanten , Hesten — den stod magelig og aad sit gode Kløverhø , inde i Huset , den gik ikke ud for at se paa Sol , den havde vel nok sin Mad hvor man skal have den , i Munden , og saa kunde de andre jo rende og forandre sig ! Ja , det var Foraaret i Berlin . Om Aftenen gik jeg i EisArena og løb paa Skøjter til Orkester paa et stort kunstigt Isgulv . Under Isen ligger et Net af Rør med Ammoniakafkøling , og man hører Sukket af en eller anden svær Dampmaskine eller Motor i Dybet der driver det hele . Over Salen paa alle Sider hæver sig Balkoner i flere Etager med Restauration og straalende af elektrisk Lys . Her skøjtede Berlins Ungdom og spiste til Middag med Skøjterne paa Kokostæppet under Bordet , hele Aaret vel at mærke . Ved en anden Lejlighed var jeg til Karneval her , man havde smækket et Parketgulv ovenpaa Isen , og her dansede vi . Køligt for Fødderne . Naturligvis jeg er naiv , en Bonde som falder i Forundring over Selvfølgeligheder i Hovedstaden , Ting som simpelthen er af Mode om et Aar . Jeg tilstaar at jeg har befundet mig som i en Henrykkelse i Ispaladset . For det første denne forrykte 55 Leg med Naturkræfterne , denne enorme Vits — her ryster Professoren i Fysik paa sit tunge Hoved , Jordens Afkøling er os vis , H . G . Wells faar et Tilfælde i to Bind om hundrede tusinde Aar og profeterer graahaaret om vor Nød naar Verdenshavene er bleven til et Mineral — og saa løser man her i Form af et Forlystelsesetablissement hele Problemet . Skøjten er Fremtidens Kommunikationsmiddel , vi vil simpelthen løbe paa Skøjter herfra og til Amerika naar Wells ' Bog er udkommen og Havet er stivnet , Motorskøjter naturligvis . Hjulets Tid er forbi , alt gaar med en glidende Bevægelse , Restauration udenom i flere Etager , sorgløs Vals til et Orkester ! Kun H . G . Wells er ikke mere , han oplevede det ikke , men man opbevarer ham i frossen Tilstand paa et Museum som et palæontisk Menneske fra Vandtiden ! For det andet har Skøjteløbningen i sig selv en stor Tillokkelse . Hvad er muntrere end de gamle grønlige Hollændere hvor man ser Borgerne løbe paa Skøjter udenfor Byen paa Stadsgraven eller Kanalerne med Snablen pegende dristig til Siden under Svingene ? I Ispaladset løber de unge Piger indtil seks Stykker sammen , den ene Kolonne bagved den anden i vekselvise rytmiske Sving , lange svævende Tog , i Takt til Orkestret , og Processionen gaar Salen rundt , ad den brede glatte Bane , rundt og atter rundt , som et Tog af Menneskeheden , under Musik , ja som den glade Pilgrimsgang der synges om i en gammel Salme ! Drukne af Rytme , med Sjælen fuld af Musik , og Ungdom , og kølig Styrke , saadan har jeg set Berlins unge Piger . Næste Aar er det ikke Mode mere , men saa har det været , og jeg lægger det til de Indtryk jeg gemmer hvor jeg ligesom i en 56 synsk Ekstase har mærket Rytmen af „Slægterne der følger Slægters Gang " — „gennem de favre Riger paa Jorden " . Fra alle Sider drager vi Evigheden ind under Civilisationens Nu , Førurtiden der er os nær i et Smelteværk , Jordens Alderdom som vi mærker Guset af i Ispaladset . Endnu et Træk af Berlin , som synes mig Indbegrebet af dens Tempo og Fyrighed — naar Kejseren kommer ! Enhver Berliner kender den høje langtrukne og modulerede Fanfare der allerede langt borte i Gaden varsler for Kejserens Automobil , man lever ikke en Dag i Berlin uden at høre den , den er Byens Røst ligesom Raadhusklokkerne er det i London . Undertiden blot hører man det farende Signal , men ofte faar man ogsaa Automobilet selv at se , især paa Unter den Linden , det hurtigste i Berlin , som en Streg i Gaden forbi alt andet hvad der kører , et lille Flag flyver som besat foran paa Automobilet , igen lyder Fanfarens høje modulerede Node , og Stregen er borte , Færdselen lukker sig bagved den igen ; Kejseren er kørt gennem sin By . Det var en kold Dag med tørre Gader sidst i November da jeg rejste fra Berlin , overtrukken og med enkelte Korn af Frostsne der faldt mellem de høje nøgne Facader , Alverden saa saa kold ud , stenet og uden Atmosfære . Skummelt midt paa Dagen , kun en gullig Lysning gennem Skydækket over Tagene , Berlin gik sin Vinter imøde . 53 SYDEN I Vinterhalvaaret ligger Nordevropa og det meste af Mellemevropa hen i en dunkel Taagetilstand , flere Maaneders Tusmørke med overtrukken Himmel og ustadigt Vejr ; naar Solen en sjælden Gang viser sig , staar den ganske lavt og fjernt i Syd uden at varme som et afkølet Himmellegeme . Længere mod Nord , i Norge , Sverrig og Rusland , indtræder virkelige faste Vintre med Frost og Sne , som bliver liggende , og endnu højere oppe i det Arktiske hvor der dog ogsaa bor Mennesker ruger den uafbrudte lange Polarnat . Men i Mellemevropa er Vejret den største Del af Tiden fra Jævndøgn til Jævndøgn kun en vaad og mild Skumring , korte Dage , som oftest Regnvejr og Slud , vaade sorte Marker og vaade Veje ; de nøgne Skove ligner Sale hvor alle Døre staar aabne . Fra Tid til anden blæser det , en stor blød og vaad Vind , som lugter af Muld og Hav og tuder om Nætterne i de kolde Døre . Saadan er Vejret , en evig Tøbrudsluft , ved Østersøen og over det vandrige Danmark , over Nedertyskland og Kanalen , Vesterhavet og de britiske Øer , ikke synderlig strengt men vaadt , mørkt og ustadigt , fremfor alt langvarigt . Det kulminerer ved Juletid , over hele Nordevropa lever man da som 58 i en Halvnat ved kunstigt Lys Størstedelen af Døgnet ; i København maa man tænde Lys allerede ved 3 — 4 Tiden , i Kristiania ved Middagstid , det vil sige hele Dagen ; London ligger som i en levende Begravelse under Taagen og det tidlige Vintermørke ; selv i Paris , hvor Luften dog næsten altid er klar , staar Solen midt paa Dagen lavt over Boulevarderne uden Skin eller Varme ; alle de store nordevropæiske Byer tegner sig i et blegt Sidelys , den vaade Asfalt spejler tidligtændte Lygter , gennem Taage falder Mørket paa , og nu er man i den vidunderlige Hule , som Storbyen er bleven til , det blændende oplyste , musicerende og dundrende Forlystelsessted , hvor man lever i de lange Nætter og ikke et Menneske husker Natten , den gamle sorte og stumme Nat , som nu danner det dekorative Telt over Byen ved Nattetid og ellers kun er til ude paa Bondelandet eller i en sagnagtig Fortid . Elektriciteten har gjort det af med de lange Nætter ; det var næppe nogen nærliggende Opgave heller at karakterisere det nordevropæiske Klima i Almindelighed , det kender vi , det er os selv , hvis det ikke var i Anledning af et Kontrastforhold , vi straks kommer til , og fordi Vejret i sin Tid bestemte næsten hele vor Tilværelse . Det er forlængst erkendt , at „Tekniken " er et Udviklingsfænomen der bunder i Modgang , derfor er den udgaaet fra den nordlige Halvkugle , vor Civilisation er en Kamp med Kulden . Selve vor Sjæleform lader sig føre tilbage til Klimaet . Humboldt udtalte , at hvad der i Syden er Vækst og Farvepragt , bliver nordpaa til en indre Udfoldelse , Fantasi og Opfindsomhed . Men endogsaa Instinkterne , Retningen af vore rent aandelige Drifter , vor Religion , er oprindelig bestemt af 59 Modsætningen mellem Nord og Syd . Nordboen er religiøs i Form af Længsel , Rejser gør ham klar . Vore personlige Erindringer , vor Historie udgøres af dette Stof . Jeg kan ikke begynde en Rejse til Syden uden at Træk for Træk deraf bliver mig præsent , og jeg ved ingen bedre Maade at ordne det paa , saa at det der er fortidigt træder frem som tilbagelagt , og det der er blivende ses ogsaa i sin Rod , end netop ved en Rejse til Syden . Kristendommen er opstaaet i Syden og trængt nordpaa , samtidigt med at Nordboernes ældste Drift førte dem mod Syd , af dette Møde fremgaar den evropæiske Kulturperiode , som man kan regne afsluttet med Aaret 1859 , da Darwins Bog om Arternes Oprindelse udkommer . En Trængen frem mod Syd er derfor i Overensstemmelse med Historiens egen Metode , det er at nærme sig Religionens Kilder . Weimar svømmede i Vintertaagen , da jeg kom derigennem , og jeg maatte huske Goethes Ode til Vennen , som rejser sydpaa , mens han selv maa blive hjemme og murrer : Todte Siimpfe , Dampfende Octobernebel Verweben ihre Ausfliisse Hier unzertrennlich .... Det er vist omtrent den store , siden saa rolige Skønaands lidenskabeligste Digt . Her føler han sig som Fange , hindret og spærret inde af selve Naturen . I det voldsomme Udbrud har man et Maal for hvilken befriet Gudefølelse han senere tilegner sig da ogsaa han bryder ud . Syden klarer Goethe og gør ham til Klassiker . Som hjemvendt stiller han sig Resten af sit Liv til sine Omgivelser som en togaklædt barberet Ro - 60 mer vilde stille sig til et Slæng Barbarer fra de herkyniske Skove med Kohorn paa Hovedet og Dyrehuderne drivende af Regn . Men det er ikke Syden ligestraks i Italien . Norditalien henlaa solløst , i graa Novemberdragt ; Milano ligner en af Industribyerne ved Rhinen , med Husrækker og Sporveje trukne som efter en Lineal , her ser ud af Hverdag , Fabriksarbejde , Strejke og andet nordisk Tilbehør . Domkirkens Marmor skjules af Kaserner . Endnu i Genua var Luften vinterlig og skummel , svovlblaa Snepletter laa paa Højderne omkring Byen , Himlen bitterlig kold at se til , det haglede som om man blev riset , og Solen stod lavt , naar den viste sig , med det ejendommeligt nordiske , om en fjern Isskive mindende Lys . I Oldtiden og Middelalderen henhørte Norditalien mere under Mellemeuropa end nu , den oprindelige Vegetation var halvnordisk , Befolkningen frisk præget af Indvandring nordfra ; Lombardiet var en Station paa Vejen mod Syd bort fra det taagede germanske Morads . Her gik Columbus og samlede Udve sammen i sig . Han ledte sin Tids urolige Higen over i Opdagelsesrejserne . Paa en mærkværdig , tragisk og storladen Maade falder i hans Skæbne en skøn Vildfarelse sammen med den totale Desillusionering , som dog viser sig frugtbar , han leder igennem til en ny Virkelighed skønt han taber sig selv . Det var jo selve Himmeriges Rige den vejrbidte Genueser søgte . Han er Historiens mest skuffede Mand . Et halvt Aartusinde før ham søgte Vikingerne det samme 61 men i en aldeles bogstavelig Forstand , de troede det var et rigtigt , ganske dejligt Rige , „en lykkelig Ø " i Havet , det var Frasagnene om Syden blandet sammen med de første uklare Rygter om Kristendommen der lokkede dem ; deres Fejltagelser og menneskelige Slaaen sig til Ro med nogle gode Fyrstendømmer undervejs indeholder en grov og ungdommelig Komik fra Menneskehedens Lømmelalder . Siden da Evropa var bleven kristnet drog Korsfarerne ud efter „det hellige Land " ; ogsaa de mente det temmelig haandgribeligt , gik paa herremæssig Vis til Sagen , men der laa dog en Ide til Grund for Korstogene . Her gaar for første Gang nordisk Vandrelyst Haand i Haand med primitive kristne Symboler , Krigeren bliver Korsets Bærer , det er som om der første Gang kommer noget sangbart ud af Mødet mellem Nord og Syd . Kristendommen som historisk Epoke har vistnok her sin smukkeste Tid og gaar tilbage i Stemningskraft og ædel Linje siden . — Romantik , Riddertid og Katolicisme ! Men det er Columbus der fuldbyrder den germanske Vandring og samtidigt gør Kristendommen som terrestrisk Drøm umulig . Det Himmeriges Rige han søgte var Bibelens mystiske Opholdssted , Paradis , men han søgte det nu alligevel paa Jorden . Højst gribende og den Dag i Dag virkende som en Tone fra det forjættede Land er hans egen Indberetning om den Gang han ude i Havet endnu før han saa Land mødte den ferske Strøm , der kommer fra Orinocofloden , og ligesom kunde mærke paa sig , at denne Vandmasse maatte løbe ud fra Paradis . Han anstiller strengt videnskabelige og i og for sig meget rimelige Observationer og kommer til et Bestik , hvorefter Jorden maa have et Fremspring paa sig hvor Strømmen 62 kommer fra , ikke en Smule Bjerg men en Udvækst , en „Vorte " Hundreder af Mile høj , ragende helt op imod „Jomfruens Tegn " , for at forklare et saadant Fald ; og paa Toppen af denne Jordvorte , som vel at mærke ellers ikke behøver at modsige Columbus ' meget moderne Forestillinger om Jordens Kugleform , skal altsaa Paradis ligge ! Columbus mener dog ikke man kan sejle derop , Strømmen er for stejl , men han er ikke i Tvivl om endelig at have bestemt Himmeriges geografiske Beliggenhed paa Kortet . I Stedet for Paradis fandt Columbus som bekendt Amerika . En kæmpemæssig verdenshistorisk Ironi knytter sig til hans Navn . Ikke for ingen Ting staar han for Overleveringen som en Mand i Lænker . I Columbus ' Person forener hedensk Naturlængsel sig med Kristendommens Fata Morgana og gaar til Grunde sammen . Man kunde vel sige , at Columbus , opfattet som Helten i en Skæbnetragedie , hvor Elementerne var ham overlegne , er det første moderne Menneske , den første gudforladte Skikkelse , han erstatter Middelalderens Aandsfængsel og Overtro med Rum og Virkelighed , selv om Virkningerne af hans Bedrift kom længe efter og knap er trængt helt igennem endnu . Jeg har i Aarevis beskæftiget mig med Columbus som verdenshistorisk Skikkelse , han gaar igen brudstykkevis i meget af hvad jeg har skrevet , men jeg har aldrig samlet mig til en sluttet Digtning med den store Søfarer som Hovedperson . Dog foresvævede der mig i mange Aar en mytisk Udvidelse af Columbusmotivet , idet jeg fandt at den germanske Vandredrift , som blev husvild paa Jorden med ham , paa en forunderlig Maade er gaaet over i og har fortsat sig i Sagnet om „den flyvende Hollænder " . Det er i Virkeligheden sidste Akt af Co - 63 lumbus ' Drama . Rent tilfældigt knytter Æventyret om Gengangerskipperen , Karavelen som fortsætter sin Sejlads som Spøgelseskib efter at der ikke er mere at opdage paa Søen , sig til en hollandsk Skippers Navn , det er Santa Maria der er den egentlige Dødssejler , Columbus er den fredløse Skippersjæl , som skal befare Havene indtil Dommedag . For hvad der gaar under i en Konflikt med Endeligheden søger et evigt Liv som Billede , selv om det langtfra er en salig Tilstand Columbus dømmes til paa sin Dødssejler . Hvor rig paa skønne og dybsindige Billeder er Columbusmyten ikke ! Men idet jeg nu igen befinder mig paa Rejse fra Evropa er det for definitivt at forlade den . Den Horisont Columbus skabte rummer ikke mere vor Tid . Øjeblikkets højeste sjælelige Drifter , vor Tidsalders hele aandelige Materiale kan ikke sammenfattes i hans Skikkelse . Som tidligere berørt gaar Columbusdriften endnu igen i vore Dages Polarekspeditioner ; der er Motiver til en moderne flyvende Hollænder f . Eks . i Andrée , hvis Spøgelseballon en og anden Aeroplanmand maaske kunde tænkes at møde i Skyerne , men som man ser , Kraften er af denne Bevægelse , der en Gang holdt Menneskeheden under Vandring . Hvor maa den søges nu ? Da Naturen ikke spilder Kræfter , hvor er da Historiens Hjærte og hvad banker det for ? Hvilken Skikkelse skal man se hen til ? Vor Tid kan overhovedet ikke udtrykkes i en Skikkelse , den har ingen Guder . Tiden som den er udtrykker sig selv , under andre kolossale , personløse Former , men elementær Storhed , Tro , Retning i de Gamles bærende religiøse Stil er 64 vor Tid nægtet . Vi giver Koncerter , men Tiden er ophørt at være musikalsk . Og dog føler jeg , idet jeg vender Ryggen til Evropa , som begiver sig ind under sin Vinter , sorgløst udrustet med hele det vældige Apparat Teknikens Tidsalder har skabt , de rygende Ildmarker Toget farer igennem om Natten , den ene store By kun en halv eller en hel Time fra den anden , Evropa i Grunden som en eneste udstrakt Krypt , flammende af elektrisk Lys under Vintermørket , dog føler jeg , at helt uden Ide , bevidst eller ubevidst Naturkraft , kan alt dette ikke hænge sammen . Den Drift der hos de Gamle udtrykte sig som Religion , hvordan udtrykker den sig nu ? Hvad er Meningen med vore Dages overmægtigt brusende Tilværelse , har den nogen ? Er Kraften ukendt , eller eksisterer Opgaven slet ikke ? Ligger Vanskeligheden kun i at se Omfanget af den , overhovedet se den ? Er hele Problemet andet eller mere end Vanskeligheden ved at tabe sig i sin Tid ? Ogdet er svært , fordi de aandelige Redskaber endnu er formet af en svunden Tids Begreber . Man besegler Pagten med sin Tid og ser , at det er et eller andet antikt Stempel man har brugt . Nutiden er vokset ud over enhver Sammenligning hentet fra Historien , vi lever simpelthen i en anden Art Tilværelse . Vor Tid brydes i mange Retningslinjer i Modsætning til en naiv Fortid . De gamle Mennesker var paa en Gang simple og forskellige , vi samler flere og flere Modsætninger i os og bliver uniforme . Vor Tids Tempo giver ikke bestemte Indtryk Lejlighed til at gro , man fordyber sig ikke og lader sig heller ikke forandre af noget , man tager Eksaminer , højst bliver man alvidende , men sjælelig Vækst forekommer sjæl - 65 dent . Trafiken ophæver Breddegraderne og mere end det , den ophæver Betingelserne for den religiøse Grundstemning de Gamle nærede sig af , Fjernhed i Tid og Rum , Afstand mellem Mennesker ; man længes ikke mere , falder ikke i Forundring mere , Verden er ikke længere ny . Hvad da ? Investigationer af vort eget Indre ? Poesi ? Poesi — maa jeg indtil videre bruge dette Ord for hvad jeg mener . En poetisk Erstatning for den først geografiske , siden religiøse Forestilling om en anden bedre Verden faar man i en ikke egentlig umiddelbar men tilegnet og skærpet Glæde over Tilværelsen , indenfor Grænser , og som den er ! Saa nu er det sagt . Anstrengelserne for at naa til et Skriftsted som dette er jeg bange minder om en vis stor Filosof og hans aarelange Tvivl med Hensyn til Tilstedeværelsen overhovedet af en Verden , mens Evropa i de selv samme Aar løb over af Krigsbegivenheder , Børneavl , Hundredaarsjubilæer , Kvægpest og anden borgerlig Travlhed . Jeg tænker man hujer af Grin paa et Revuteater samtidigt med at jeg efter meget Hovedbrud endelig har drevet det til at approbere Tilværelsen — som om Livsglæden ikke var opfunden for længe siden ! Dog nu vender jeg tilbage til Tingene igen som de forhaabentlig er . Genua , Port - Said , Colombo . Endnu med et Gys nedad Rygraden fra Taagen og Vintermulmet i Evropa , Edda , kunde jeg to Dage efter Haglvejret i Genua sole mig i Middelhavets blaa Luft , med Udsigt til Strombolis aabne Ildsted rygende højt oppe under Homers Sommerhimmel , en Uge efter gik jeg i Tropetøj i Rødehavet . Det er paa faa Dage alle de klimatiske Nuancer og Overgange der ellers tager Maaneder , fra Vinter til Højsommer ; allerede i det tyrrhenske Hav begynder Luften at blive mild , og Solen er kommen til Vejrs , blænder og varmer paa Øjelaaget , men Brisen er kølig . Man sidder paa Dækket i Solen , lidt søvnig og en Smule tungsindig som man bliver om Foraaret , med en halv Hovedpine af den stærke Søluft , og ser det silkeblaa Vand slaa sig ud i Skummønstre langs Siden af Skibet , og man faar saadanne sære Mindelser , det er jo April , for netop saa højt staar Solen i April over Norden og blander sin Ild med Tøbrudskølighed , saadan er det just hjemme i det første Foraar , naar Dagene har faaet Glans men er regnafsvalede og ferske endnu af sene Snebyger . Herodot har jeg paa Skødet men er for mat til mere end at kigge lidt deri og se hvad han siger om de fremmede Himmelstrøg vi just nu befinder os i . Hvor Herodot er et godt Selskab at rejse i , hvor Tiden med ædel Humor har gjort ham uforlignelig , alvidende som han er om nu ikke mere eksisterende Ting og uhyre berejst indenfor en temmelig begrænset Verden . Naturligvis , Damperen gennemløber hans Sfære paa et Døgn eller to — men hvorfor er han mere nærende at læse end Alverdens moderne Topografier ? Foruden Herodot føler jeg mig i Selskab med Ventilerne paa Skibet , de er malet grønne i Svælget og tegner sig mod den blaa Luft som kæmpemæssige Lampretter eller nogle andre Havuhyrer , der rækker Hals og gør sig til lutter Sugeskive over hele Hovedet , de æder Vind , vender sig forslugent mod Himmelhjørnet hvorfra den kommer ; det er mine Venner , vi har gjort mangen lang Sørejse sammen og forstaar hinanden , vi er sultne og vilde 67 gerne gabe over Universet , vi maaber hele Tiden og vender os mod Horisonten efter mere . Saadan forholder det sig nu med Ventilerne og mig , som Herodot vilde sige . Skibsklokken slaar Glas . Det er Middag , Søen er dyb violblaa , vinfarvet som Homer kalder det , det bruser lidt af Skibets Gang og Skummet som giver en hviskende Tone fra sig , men ellers er der saa stille og solet paa Søen . Tre — fire Maager følger os , udholdende , Time efter Time , og spejder i Kølvandet om noget skulde blive kastet overbord , de kender nøje de store Dampskibes Vaner ; en Gang imellem siger de noget , et hæst Mjav under Flugten , det lyder som om der var Spædbørn i Luften . Maagen er som bekendt flyttet ind til Byen ; selv disse Par Stykker her er jo bleven Opsamlere ved Civilisationens Bord , de holder Søen endnu men fisker ikke mere , de er kommen i Kølvandet og er bleven moderne Tingester ogsaa de . Og dog , Natur ? Hvilken tarvelig Efterligning er Aeroplanet ikke i Forhold til den slanke utrættelige Fugl ! I Kikkertens runde Felt har jeg den lige ind paa mig mod den blaa Himmelmur , ustanseligt roende med Vingerne og de smaa samlede Fødder strakt bagud , de afslutter den torpedoformede skinnende hvide Krop ; fortil løber den ud i det røde stride Næb , som vender sig snart til højre , snart til venstre og snart nedad under Flugten , og jeg ser det lille aarvaagne Øje , der sidder som en Rude i Hovedet , forske til alle Sider — hvad tænker den , hvad er Skibet for den ? Et lille hedt Hjærte pulserer deroppe under Fjerene , den har varm Luft i Knoglerne ; der sidder Maagelus paa den som gør Flugten med og ikke aner det og har deres Verden der , smaa Skabninger med Kroge paa Fødderne og en Privatappetit ; af og til ser jeg 68 Maagen løsne et af Benene fra den udstrakte Stilling og ryste det , saa er det det klør . Saadan forholder det sig nu altsaa med Maagen . Inde tilvenstre ses Land , en taaget uregelmæssig Linje af Højder og et lavt Forland , det er ud for Tiberen , derinde ligger Rom . I den samme Luft har de set Kysten fra de treradaarede Skibe , Slaverne som sad lænket til Toften og roede i tre Etager , ud gennem Aarehullet har de set et Glimt af den samme luftige blaa Dag . Jeg drejer Kasketskyggen for Solen og blunder i en Stol paa Dækket , og da jeg vaagner igen , hører jeg Maagernes spæde Mjav som før , og Havet er blaat , det smiler af Sol i Havet . Nede i Maskinen gaar det op og ned , op og ned , i en rolig Takt , som en stor Hest der tygger med Mulen begravet i sin Krybbe . Vi sejler mod Solen , stadig Syd , det er ikke April mere men Højsommer der tindrer i Solreflekserne paa Vandet , Klæderne begynder at genere . Og igen under Følelsen af Varmen som hurtigt stiger , den blændende Sydhimmel , som spaar mere og mere Ild i det Fjærne , dukker den gamle Drøm op om de Saliges Ø . Er man ikke altid paa en Ø ? Er Skibet andet end en mærkelig Ø ? Hvor kan det være de fleste hungrer som Hædersgæster ved Civilisationens dækkede Bord ? Søen falmer , Ventilerne maaber med deres grønne Svælg ud mod Aftenrøden . Lila Skybanker i Synskredsen , ingen Land mere . Venus tænder lys og rolig paa Vesthimlen , mens Natten samler sig belladonnafarvet som en mørk Drik paa Bunden af Himlens Skaal i Øst . Morild , Fosforgnister som Kornmod nede i det skvulpende Skum langs Skibets Sider . Karlsvognen hælder svindende i Tykningen bag os , den er 69 allerede kommen langt ned , vi skal snart helt miste den . Men ret forude stiger Orion i sin Pragt som en Stjærnegud med vidtaaben Favn . En ny Dag , solet og sommerlig , vi er i rum Sø , ikke andet end Himmel og Hav hele Vejen rundt . Søfolkene sidder og bøder Sejl nede paa Lugerne , syr med Fingerbøllet indeni Haanden paa Søfolks Maner og med Skrædderens udfordrende Armbevægelse for hvert Sting , som om de vinker af til Alverden ; de har smidt Trøjen og halet Kasketskyggen ned over Øjnene , er bleven saa stille , Sommeren er gaaet dem i Sjælen . 3die Styrmand splidser og beger en ny Line til Loggen , altsammen efter gamle prøvede Regler , det kan ikke gøres paa anden Maade . En Fyrbøder kommer op fra Rummet , grimet og i Uldtrøje , med kullede Arme og tatoveret med seksuelle blaa og røde Farver paa det nøgne Bryst ; han er af en anden Fagforening end den fredelige Gruppe , der solbeskinnet bøder Sejl paa Dækket , og kravler forud med en Blikspand i Haanden . Hvad er Sømanden nu , hvem har fortalt os om ham siden Sejlskibenes Dage ? Er der ikke noget at fortælle ? Sicilien passerer vi , idet en uhyre Tordensky rider paa Toppen af den høje Bjergø , en Verden af Mulm med vældige Skystøtter hældende ned fra Solen , Lysdampe og Byger med Lyn i som en Akt af Verdens Skabelse ; vaade kom vi ud af Messinastrædet . Det vældige Skybjerg over Sicilien fødte Skyer som flød svovlblaa ud over Havet imod os i den mest levende Bevægelse med Arme og Udløbere som store Amøber oppe i Luften , og de gav Regn . Men oven over det svimlende høje Sicilien og den endnu højere Uvejrssky med sine Unger af Byger ragede Himlen selv , gul og rolig mod Aften . Ved Si - 70 ciliens Fod begyndte det at glimre som lange Lysbaand og Diademer da Mørket faldt paa , paa begge Sider af Strædet , det var de store Byer Messina og Reggio . Ja derinde bygger de som Spurvene bygger Rede paa et Lokomotiv i Remisen . Jeg ser Funker vandre derinde med en regelmæssig Fart , Sporvogne ; det hele ligner en Askemark fuld af Gløder ; en oplyst Damper flyder for sig inde under Land som en brændende Stump By paa Vandring . Naa ja , det er vel der som her , ogsaa den er ladet omtrentlig som vi , med Cement i Bunden , Eddikesyre i Balloner og flettede Kurve paa Dækket , et Par Lokomotiver med Tilbehør , Linoleumsfliser , diverse Baller Synaale , lange Jernflasker med komprimeret Kulsyre og hvad andet en Damper fører fra Evropa ud mod Periferien . Rum Sø , det joniske Hav . Solbeskinnede Maager . I Dagens Løb Brudstykker af en Regnbue paa Himlen . Uroligere Vejr ; Draaberne man faar i Ansigtet fra Søen er lunkne . I Kikkerten udspejder jeg et Skib langt borte , kun Masterne og Toppen af Skorstenen er over Vandet , et underligt Syn skønt man jo nok ved Jorden er rund . Strindberg benægtede det , paastod at det var en Skipperløgn . Saaledes forholdt det sig nu altsaa med Strindberg . Det kan være det samme , vi har endnu ikke de rigtige Indtryk af Proportionerne paa Kloden ; Kortene og Globus træder i Stedet derfor og saa en vidtdreven Passiar om vor Jords relative Lidenhed i Forhold til andre Planeter , ikke at tale om Sole . Ingen ved hvor stor Jorden er , før han har set den . Det er en stor og udstrakt , rund og kolossal Jord vi sejler paa . Hvor Natten er dejlig . Venus tænder før Solen er vel nede og staar længe ene paa Himlen i den grønne Skumring . Saa 71 er Orion der , mægtig og favnende med sine udbredte Stjærnearme . Plejaderne kravler mere og mere til Vejrs , de er snart over Mastetoppen . Natten er lun og mørk . En stor Passagerbaad gaar ude om Styrbord med flere Rader af oplyste Ruder som et langt Forlystelsesetablissement . Lygtetændingstid i de store Byer ! Brandenburgerthor og den violette elektriske Atmosfære der , naar Dagen blander sig med nytændte Buelys over Gaden ; Ildbadet over Torvene mod Skumring , de smaa firkantede Pytter mellem Brostenene som spejler Himlens Aftenunder , midt i en Strøm af lydløse Automobiler ! Togene der forlader Byerne mod Aften og løber ud mod kulørte luftige Signaler , Tunnelerne i Schweitz der paa Afstand ser ud som Mundingen af et Bøsseløb og som vi smutter ind i som en Mus i et Hul ! Jeg har ikke set Aviser i jeg ved ikke hvor mange Dage . Det bruser fra Søen med en Lyd som om nu udfoldes der en stor Avis ... Foruden Herodot er min Lekture iøvrigt Darwin , hans Rejse om Jorden , og Faust , anden Del . Jeg tilstaar at jeg ikke har læst den før , men nu faar jeg den virkelig læst og keder mig slet ikke . Han var klog . Forunderligt hvor den Tids Mennesker gik op i Teater , Størstedelen af Faust II er Teater , paa Teater . Men i dette Værk spænder Goethe alligevel en Brobue fra sin Tid over til vor . Grundlaget for vor Tids aandelige Materiale daterer sig til Darwins Rejse om Jorden i Trediverne . Beagle er vore Dages Opdagerskib , Udviklingslærens Epoke har sin Rod i en Rejse . Interessant var det at sammenligne Karavelen Santa Maria med den engelske Brig Beagle ; Udrustningen , Inventaret , 72 Kapaciteten hver for sig vilde danne et Kulturbillede , Besætningen iberegnet , som var udtømmende for sin Tid men meget forskellige ; begge afslutter en Periode i Menneskehedens Historie . Fra Beagle er der igen et stort Spring til vore Dages Kæmpedamper , en Væsensforskel som mellem to helt forskellige Arter Kultur . Er vor aandelige Ballast ogsaa bleven en anden ? Ikke væsentlig . Konsekvenserne af Beagles Rejse er næppe taget endnu . Hvilken Forskel paa Faust II og Darwins Rejse om Jorden sammenlignet som Bøger og Aandsprodukter I For en Betragter , der har vænnet sig fra at regne med politiske eller nationale Grænser og tager Evropa for et sammenhængende Kulturniveau , maa Forskellen til at begynde med synes ufattelig , for man kan jo ud fra en saadan Betragtning ikke umiddelbart hjælpe sig med at den ene er Tysker og den anden Englænder . Der synes overhovedet ingen Lighed at være mellem de to Bøger . Den ene afslutter et eksklusivt Selskabs spekulative og musikalske Kammerkunst med en svært tilgængelig Tankebygning , som i sit Kompleks for alle Tider betegner Højdepunktet af hvad Aandsformer af denne Art kunde naa , samtidigt med at den for første Gang stræber ud over sig selv , Jupiter Goethe der længes efter Jorden i sin Sky ; den anden tager med en forfærdelig Simpelhed fat paa Virkeligheden fra en Ende af , Darwins Rejsebog er den simplest skrevne , den mest rørende illiterære Skildring der findes ; og dog er de to Værker ikke hinanden aldeles fjerne . De er forskellige og fortsætter hinanden som to paa hinanden følgende Generationer gør det . Darwin var 23 Aar gammel , da Goethe døde . De havde ikke Forudsætninger tilfælles , næppe i et eneste Træk , 73 hverken ved Opdragelse , Sprog , Milieu , Herkomst eller Vaner , og dog vil ingen finde det urimeligt at stille dem sammen . Goethe forudanede Evolutionslæren . Fælles for dem var et medfødt Anlæg for Generalisation , en dyb Oprindelighed som hæver over Tilfældigheder som Nationalitet og Sprog . Hvor Goethe slutter , begynder Darwin . Den tyske Aand udfinder Erkendelsens Grænser , det er Englændere der rejser og samler Materiale , haarde Kendsgærninger , til Grundlæggelsen af et Erkendelsens Objekt . Senere fører tysk Aand Darwins Arbejde videre . Og Resultatet , vor Tids Gennemsnitsanskuelse , udgør netop det Niveau hvorfra ethvert oplyst Menneske , selv om han ikke selv har bidraget produktiv dertil , er berettiget til at placere sig , hinsides Grænser af geografisk eller anden Natur i Evropa . Der er Grund til at minde om noget saa kendt som dette , da vor allersidste Tid viser en stærk Tendens henimod fornyet og snævrere national Sammenslutning igen , en Lyst til at isolere sig , som ikke hænger sammen med nogen Art Fremskridt og som sikkert svækker hvert enkelt Land for sig og dermed Evropa og Civilisationen i det hele taget . Jeg er bange det ikke er moderne at være moderne mere . Smagen gaar i Retning af at oplede Grænser , ganske til Forskel fra overskuende Aander som Goethe og Darwin , hvis Betydning er at de staar hinanden tilsyneladende saa uforeneligt fjernt og dog fra hver sin Side faar det nittende Aarhundrede til at gaa op i en Enhed . Naar jeg ser op fra Bogen ligger for mig Kreta i primitiv Majestæt , som selve de gamle store Sagn . Jeg vil lade dem ligge , for jeg har som Heine aldrig elsket Grækenlands Gu - 74 der , de og deres Sprog er knyttet til min Smule Opdragelses ledeste Minder . Ikke en Gang den allernyeste Opdagelse , der gaar ud paa at aflede den græske Kultur fra en nordisk Indvandring i Urtiden , en Hypotese som er rig paa Perspektiver i andre Retninger og sikkert rigtig , bringer mig den nær , jeg foretrækker at søge Hellas i Nutiden . Græsk Aand er i Øjeblikket virksommere i Amerika end nogensinde ved Middelhavet . En hel Dag sejlede vi langs Kreta , et Par Mil ud for Sydkysten , saa at den høje pragtfulde Ø , der tegner sig som et langt Bjerg i Havet , kom til sin fulde Ret . Sydsiden falder brat af og er ubeboet , oppe paa de milevide Fjeldheder bemærkede jeg i Kikkerten en og anden Hyrde med sin Flok Faar eller Geder . Ligesom Sicilien laa Øen med sin Top hyllet i en vældig milevid Skybanke , som endte med skinnende hvide Kupler i det Blaa . Ogsaa den fødte mindre Skyer som flød omkring og kastede smaa Lapper af Skygger paa Øens Fod . Langstrakte Bølger gik i en blaa Galop ind mod den bratte Kyst , hvor man mellem en kort lysgraa Vegetation , der paa Afstand ser ud som Lav men vistnok er sydlandske Buske , skelner røde Brud i Klippen . Jeg tænker Fønikerne har set det Røde ude fra Søen og har skullet i Land for at skrabe og se om det var Agat — hvis de har turdet for Kretenserne , som var ortodokse Menneskeædere og meget lystne efter bygfodrede Søfolk , der var møre i Kødet med en behagelig salt Bismag af deres Haandtering og let krydrede af Tjære . Den Gang havde Øen Skov , nu er den nøgen . Ude fra Havet er Kreta et af de mægtigste og skønneste Landskaber jeg har set , det ligger i dejlige store Farver , man aner , at Orienten 75 allerede begynder derinde ; men Skyerne derover er endnu af en ossiansk nordisk Pragt . En anden Gang gaar jeg i Land paa Kreta ; der skal være nogle faa vilde Geder at skyde paa Bjerget Ida . Hvor luftigt og rummeligt ser det ikke ud oppe paa Plateauerne , hvor Hyrderne gaar med Mile imellem hver Flok , det er Heder af Myrte og Lavendel saa vidt jeg ved ; her maa jo være eksellente Galopbaner , et Par Tusind Meter over Havet , i en dejlig Luft med Udsigt til den anden Side ind over Ægæerhavet ! Desuden hvem interesserer sig ikke for den kommunale Forfatning , Statistiken , Agerbruget , Skolevæsen og Handelen paa Kreta ? Befolkningen er jo nu kommen endelig tilbage til Grækenland igen . Hvor den maa være arm og forhutlet siden den ikke har formaaet at skabe en eneste kendt moderne Digter . Det er derfor jeg vil til Kreta , for at blive den skønne Øs Nationaldigter , Elsker og Beskriver . Alene Øens Flora kunde friste til et langt Besøg der . Kretas Antropologi ; der skal være en ren Labyrint af Racer paa Kreta — men jeg vilde jo nok finde en Ariadne som forsynede mig med en Ledetraad i Græsk , saa jeg kunde blive Indfødt . Naar jeg saa blev gammel og mæt af Laurbær , vilde jeg paa Dødslejet overrække min og Ariadnes Søn en antik Økse og paalægge ham som min sidste Vilje at kløve Hovedet paa enhver Turist , der vovede at nævne Slagteren Minos og den Stud han ofrede til . Jeg frygter at Recepten for denne Rejse allerede falder lang ; man mærker Hensigten , jeg er nær ved at blive forstemt selv ; det næste der kommer bliver altsaa Suezkanalen : Ni - 76 len , Ægypten , Pyramiderne ; Rødehavet : Farao , den berygtede Hede der ; Arabien : Beduin , hippologisk Note , Luftspejling , Dromedar og Elskov ; Aden : Englændere , ikke et Græsstraa og 30 Graders Celsius ; Cap Guardafui : østligste Punkt af Afrika o . s . f . Enhver nogenlunde perfekt Verdensborger har selvfølgelig gjort Ruten og kan det altsammen som man kan Hovedgaderne i Evropas store Byer . Det skal ikke staa her igen altsammen , men noget deraf , for man kan undertiden have et særligt Ærinde til de største Selvfølgeligheder . Afrikas Nærhed mærkes ved at det dybe blaa Middelhav gaar over i en leret , uigennemsigtig Sø , Vandet fra Nilen , der virker flad som en Steppe , alt er fladt , Himlen som før var klassisk blaa bliver nu tynd og lys med den turkisgrønne Timbre , der er ejendommelig for Orienten ; Kysten er flad , Port Said viser sig som en Streg i Horisonten . En høj smækker Minaret tegner sig i den blændende Sydhimmel , Nilbaade med spidse „Latinersejl " fortæller , at man nærmer sig en helt anden Kultur , en anden Verden . Men er det ikke ogsaa Afrika ! Umuligt at bevare en mondæn Ufølsomhed overfor hvad der dog er den første Landkending af et gammelt vældigt Kontinent som Afrika . Store vage Former udvider Sjælen — dette er Afrika , en tyk vældig Urtone slaar an i mit Hjærte , det mørke Fastland , den uforstyrrelige Gigant i Havet , hvornaar maa jeg komme der , det er dog ogsaa mit Instrument , jeg vil spille Afrika fra Kairo til Kapstaden , alle de sorte Folk , Giraffen og Gnuen , ind i Evigheden ! Lugt Nilen ! Det dyndede fede Vand lugter dovent og fro - 77 digt , en gennemtrængende Ferskhed , som øjeblikkelig er mig bekendt , det første Forbud paa Troperne : saadan lugter det lunkne Flodvand i Indien , Mangroven , denne frodige Lugt er en Oplevelse , Ah , for det er det Primitive , saadan lugter Moder Jord . Forbi flere møjsommeligt hivende og buldrende Muddermaskiner kommer man ind til Port Said og ser snart de første Morianer med rød Fez paa Hovedet eller Turban nærme sig i Baade ; nøgne solbeskinnede Lemmer , anilinfarvede Klude , muslinghvide Tænder og Øjeæbler i de mørke Ansigter , Orienten ! Hvor de har faa , hele Træk , i Modsætning til Evropæerne med deres gennemarbejdede , furede og ulmende Fysiognomier . Fra nu af rejser vi tilbage i Aarhundrederne . Suezkanalen passerer vi i Pinsesolskin med straalende gennemsigtig Luft over Ørkenen og Bittersøerne . Mange elegante Terner og en lille Maageart med røde Ben fulgte os ; paa en af de rødmalede Bøjer i Farvandet saa jeg to Skarver med hvide Næb . En stor smuk Rovfugl gjorde os et kort Besøg , saa vort Kølvand efter og strøg af igen , den havde kløftet Hale , en fin rødbrun Fjerdragt , og idet den et Øjeblik fløj nær og viste sin Høgeprofil , saa jeg pludselig at det var selve Guden Ra . Ægyptens Guder er bleven gamle , men Høgen er lige levende . Egnen omkring Bittersøerne er typisk Ørken , den samme som strækker sig over Arabien og Palæstina og langt ind i Asien til den ene Side , til den anden Side over Sahara og hele Nordafrika ; det er Sand føget op i Miler og liggende i bølgende Sletter omtrent som Klitterne vi kender fra Evropas Kystegne , men Sandet er noget gulere af Farve . Nogle Steder 78 afbrydes Lavlandet af øde Højder , og i det Fjerne ser man Bjerge . Der er en sparsom Vegetation af Buske , Tamarisker og Juniperusarter , langs Kanalens Bredder vokser almindelige Rør . Landet er ensformigt men ligger i fine stille Farver , den uendelig vide Udsigt til alle Sider giver Ørkenen et ædelt Udtryk som af et stort ensomt Væsen , der slumrer . Skibene kan ikke passere hinanden i Kanalen , det ene maa fortøje , mens det andet kommer forbi ; vi laa stille en halv Dag , mens seks - otte store Tropebaade , som var signaliseret , kom op og passerede ; en stor fransk Postbaad fra Saigon , en russisk Damper , et Par sorte hæslige Fragtbaade fra Liverpool og endelig en mægtig Passagerbaad , en P . & O . Liner i flere Etager og ragende som en Taarnbygning op over vor lave Baad , idet den langsomt for halv Kraft skred forbi . Det er en hel By paa Vandet , sort Skrog og gule Overbygninger , en Masse Redningsbaade , Skibet ligner et Moderdyr med alle sine Unger paa Ryggen . Der er baade første og anden Kahyt og hævet derover den imponerende Kommandobro ; forude ser man sværtede Fjæs , den kulørte crew , i Dørene til de nedre Regioner hænger kakkelovnssorte Hinduer med krøllet Skæg , bristefærdige af Fedme , hyllede i hvidt Musselin , Opvarterne ; og allersidst ses et Glimt af en Kineser i blaa Kittel , en Aand fra Køkkenet . Paa Promenadedækket sidder en Dame i Tropetøj og maler med Akvarelkasse i Haanden , ser flittig ud over Ørkenen , som netop har klædt sig i Aftenrøde , som om den ved hvad en engelsk Dame , der er paa Rejse , venter af den . Men oppe paa de lange Promenadegange staar Skibets mandlige Passagerer og ser ned paa os , Englændere af den stumme Type , dem derude fra , Em - 79 bedsmænd i Indien , Officerer ... i Etagen ligefor , i Højde med os er Rælingen tæt besat med Ansigter af en anden Type , Soldater i Khaki , paa Vejen hjem , tre Etager under dem ovenpaa , røde kobberforhudede Ansigter , nogle voldsomme og muntre , andre kun grove , en Salve af Bemærkninger slænges fra dem i Forbifarten . Som bedøvet staar man , efter at denne flydende By er passeret . Var det ikke England I England med alle sine Slaver , Kolonierne , Tommy Atkins , det kvindelige Individ med Malerkassen , Pibe - Englænderen med de lange sløve Træk , Forkærlighed for blanket Fodtøj , Stilhed i Optræden men ubetvingelige Instinkter , en maskeret men jernhaard Selvgodhed , temmelig træt som en gammel overlæsset Kørehest men endnu Verdens Herre ! Det sorte Skrog var bedækket med ligesom en Rim af Salt opad Siderne , saadan ser alle Skibe ud der kommer lige fra Troperne , den Vej vi skal . De saa ned paa os deroppe fra , det er jeg ked af , vi er kun en dansk lille Baad , hedder Bandon , af Østasiatisk Kompagni , nogle faa tusind Tons ; men naar man ligger lavt paa Vandet , faar man vel se op til dem der er højere ... den havde for Resten Slagside , den store grimme P . & O . Baad . Gud ved om ikke al den Masse Kommandobro gør dem for tunge i Toppen ? Endnu en Hollænder skulde forbi , inden vi kunde komme videre , en stor Baad ude fra Besiddelserne i Indien der skabede sig med at ligge farlig højt paa Vandet ogsaa og ryge infamt ud af Skorstenene . Det er godt det ikke gør ondt at være saa stolt . Rødehavet . Solskin med et Silkeskær paa Himlen , der er hvid over det hele som et Telt af fine Skylag med enkelte tur - 80 kisgrønne Strimer imellem , Himmelrummet selv . Vi sidder i Hvidt paa Dækket i den paradisiske Luft , med Solsejl over Hovedet som under det gamle Testamentes Pauluner . En Bjærgkæde danner Kysten ude til højre , bag den ligger Nildalen , tilvenstre Halvøen med Sinai , vi er i en bibelsk Luft , under Kanaans Himmel . Sinai bestaar af rødgule , aldeles nøgne Klipper , skarpe i Toppen og sparsomt eroderede med smaa Kegler af blaagraat smergelagtigt Grus ved Foden . Hist og her bryder der noget hvidt ud af den nøgne skarpe Klippe , der ser ud som Salt eller Kalk . Ingen Fugle følger os , derimod har vi faaet nogle langsomme klæge Fluer ombord , som sætter sig paa en og kommer igen straks naar man har jaget dem væk . Paa andre Aarstider skal der falde en hel Del Græshopper ned paa Skibene , naar de passerer Rødehavet . Ikke en eneste Beboelse er at øjne i Land , der er fuldstændig øde . Mest af alt minder Sinai om et Maanelandskab . Et Par af Toppene viser hvad der kan se ud som Kraterform , det er sagtens gamle Vulkaner . Sandsynligvis , og det er der vel forlængst gjort opmærksom paa , var Sinai , Lovens Bjerg , en endnu virksom Vulkan , da Moses lejrede sig der med Israliterne efter Udgangen af Ægypten ; naar man har Bjerget for Øje kan man ikke undgaa at slutte det . Anden Mosebogs Overlevering om Lovens Tilblivelse skildrer aabenbart et vulkansk Udbrud , som Moses altsaa med en stor Førers Kraft og Koldblodighed har benyttet sig af til at strække sit Folk i Støvet og give det Tro . I 24de Kapitel hedder det : „Og Herrens Herligheds Udseende var 81 som en fortærende Ild , øverst paa Bjerget , for Israels Børns Øjne " ; det kan ikke være tydeligere . Ogsaa Jahve har sin Oprindelse i et primitivt Folks Frygt og Andagt overfor de tilintetgørende Naturkræfter , Moses ' Førerskab er endnu i Slægt med hvad man kender fra „Medicinmændenes " Magt over vilde Folkeslag . Men det religiøse Fremskridt som Israels Folk gjorde under Ørkenvandringen ligger jo i , at Moses med Nyskaberens Instinkt førte sit Folk fra den raa Fetischisme , „Guldkalven " , ind paa et uhaandgribeligt Princip , Kraften i Naturen , der opfattedes som et Væsen og nu blev til „Gud " , de lærte at dyrke hvad de ikke kunde anskue uden i Lydighed og Bæven . Det gamle Testamente føjer sig derfor ind som et naturligt Kapitel i Menneskehedens Udviklingshistorie , alle Urfolk har levet paa det Trin , de har deres fælles Udspring deri og deler sig paa Vejen derfra . Det ledende i Udviklingen kan ikke have været andet end Tilegnelsen af en større og større Indsigt i Naturen og dens Love , i Begyndelsen Medicinmændenes Fund , siden udbredt til hele Menneskeheden . Religionen som Middel til at herske beror paa den første Naturvidenskabs Anvendelse som Privilegium . Tryllekyndigheden iblandt Urtidens Præsteskab maa have været de første simple fysiske Kunststykker , som blev holdt hemmelige indenfor Kasten og brugt til at ave Stammen med . Og det vigtigste religiøse Blændemiddel i den primitive Religionsstifters Haand har naturligvis været Ilden . Ilden var et Væsen , en Aand , en Gud ; den maatte bespises , deraf Ofret . Den Dag i Dag er Ilden vor Civilisations Kraftkilde , de rygende Storbyer jeg lige har forladt i Evropa er moderne Ildmyter ; Lyset tjener os endnu til 82 Symbol paa Aanden og det Højeste , Oplysning er identisk med Kultur . Vi har svært ved at danne os den rigtige Forestilling om de Tider da Ilden endnu ikke var tæmmet , da ethvert lille Fremskridt hen i Retning af at beherske den frygtede Naturmagt er bleven hilst som en Aabenbaring . Hvad er en Lampe andet end en Lampe nu , men jeg er overbevist om at netop Lampen har været en af de mest epokegørende Opfindelser i førhistorisk Tid , et Spring ind i Forstaaelsen af Ildens Væsen som betegner vor Civilisations Begyndelse . En eller anden Medicinmand , en bestemt , for alt begynder i en enkelt Mands Hoved , har opdaget at Ilden lod sig nære af flydende Stoffer , Fedt eller Olie , og han har da kunnet hensætte Stammen , Menigheden , i Bæven ved at fremvise en Ild der brændte uden Ved , det rene hede Væsen selv ! Ilden var i Forvejen hellig , men nu blev den et Mysterium , maatte have et Hus for sig selv at leve i og staa og brænde som den evige Flamme , paa et Alter , i det Allerhelligste . Lampen bliver Genstand for Dyrkelse . En Gang har den første simple Lampe udgjort Grundmysteriet i de gamle Helligdomme og Templer i Middelhavslandene , den ældste Gudsdyrkelse koncentrerer sig om Ild og Lys , Himmellegemerne , Solen og Solhvervet , de store fjerne Ildkilder , men fremfor alt vor egen Ild , vor egen frygtelige og gavmilde Gud i de mange Skikkelser . Gud fremstilles som en Flamme , Lampen og Lampens Aand gaar igen i østerlandske Sagn som Symbol paa Ildens Almagt ; kan selve den gammelindiske Ritus med brændende Smør som Midtpunkt i Gudsdyrkelsen ikke tænkes at vise tilbage til samme Udgangspunkt ? 66 Hvad der først var et famlende men rigtigt Greb ind i Fysikens Begyndelsesgrunde har siden udviklet sig paa den religiøse Side til en Mængde nu fuldkommen ligegyldige Mysterier . Fra Ursymbolet , Lampen med den selvnærende Flamme ( Olien var længe Præsternes Hemmelighed ) gaar der to Veje , den ene til vore Dages Naturvidenskab , den anden til Religionshistorien og Filologien . Fremfor at gaa det Væv af Overtro efter , som Menneskeaanden har forladt og som aldrig faar Liv mere , hører jeg til dem der finder det kortere og mere paa den rigtige Side af Sagen at slutte tilbage fra vore Dages Naturvidenskab til de Gamles religiøse Forsøg paa at trænge ind i Ildens , overhovedet Naturkræfternes Væsen . Omvendt , Religionernes rette Fortsættelse ligger i Kemien . Det er ikke saa lige til som man kunde formode at sætte sig ind i det primitive Menneskes Forestillinger , vort eget Udviklingstrin virker som en forstørrende Linse paa alt hvad vi retter vort Blik paa i Fortiden , vi kan kun ved en aandelig „Underanstrængelse " befri os for et sammensat Syn paa de enkle Ting i Urtiden . Spædbarnet der putter et Ur i Munden giver en tilnærmet Forestilling om det primitive Menneskes ratio . Waramungastammen i Avstralien har en Række Begravelsesceremonier , hvoraf Slutningsapoteosen bestaar i at Mændene stiller sig op i en Række , skrævende over en Grøft i Jorden , hvorpaa alle Kvinderne en efter en kryber gennem Æreporten — er der nu en dyb sindbilledlig Mening , er det nødvendig at tyde Tekster og bryde sit Hoved over Læsemaader for at trænge til Bunds i et Mysterium som dette , eller er det i Virkeligheden andet end lavloftede Hjerners platte og aldeles betydningsløse Paafund ? 83 Vore egne Forfædre har staaet paa et lignende Standpunkt , de har omgivet Ilden med et Ceremoniel som vi nu forgæves vilde anstrenge os for at fatte Meningsløsheden af , ligesaa lidt som vi uden at gaa Omveje i Sjælen kan føle for Lampen som et Under . Men Biblens Folk har haft Udviklingsgaven , siden de er gaaet frem , mens Avstraleren blev staaende hvor han staar , de har haft det som man gærne kan kalde Religion , den levende Evne til at afkaste brugte Symboler og stadig danne nye . Det var just Udviklingsspiren i Loven , som forkyndtes af Moses paa Sinai . Fra Naturmagten , Ilden , Vulkanen , laanes endnu den religiøse Tilskyndelse , Frygt , Tro og Lydighed , og de Billeder Mængden kan forstaa , men det raa hedenske Moment forlades . Og Israels Folk faar ikke siden Lov til at danne sig Afguder , der er kun een Gud , som man ikke umiddelbart kan danne sig Forestillinger om , thi selv i Vulkanen viser Gud sig kun i Forklædning , men paa ham skal man tro , med ham er man i Pagt . Symbolet bliver helt udelukket , Religionen gaar over til at blive moralsk . For en oplyst Betragtning er Moses større end for den ortodoks - teologiske , denne maa jo anse Gud for at have været til i Forvejen , hvorimod det i Virkeligheden er Moses , der er Skaberen . Ørkenvandringen og Moses der forsyner sit Folk med Ide er da ogsaa et af Verdenshistoriens mest storladne Optrin . Han kommer fra den skriftkloge ægyptiske Tempelkultus , hvis Hokuspokus , „al Ægyptens Visdom " han var bleven oplært i , og han fører sit Folk , der har tabt Traditionen , ud i Friluft igen , under aaben Himmel , tilbage til Ildens Kilder . I Stedet for Alterflammen holdt vedlige ved Præsternes Tyvekunster fører han frem til Vulkanen som føder Him - 85 len fuld af Ild med Torden og Stenregn i Tilgift . Som alle Nydannere gaar han tilbage til Naturen , begynder forfra . Alt dette er Reminiscenser og Kombinationer af kendte Ting , der falder mig i Pennen udfor Sinai . Det blotte Syn af Bjerget forekommer mig værdifuldere end alt hvad der kan læses og skrives . Jeg søger af al Kraft at forestille mig det der var Kernen i de historiske Begivenheder , mens mit Blik dvæler ved Bjergets strænge Linjer og Ørkenranden ved dets Fod , Himlen der er hvid som Silke og lysende af Solen som staar bag Skysløret — de har haft Himlen over sig ogsaa den Gang , de har levet , det er gaaet saadan og saadan for sig altsammen , « aar man bare kunde se det . Ørkenens Nærhed da vi drog gennem Kanalen , Synet af en og anden Kamelrytter eller en Hyrde i lange Klæder med sin Faareflok mellem Tamariskbuskene har gjort Fantasien saa ladet , de lever vel endnu hist og her det samme simple Liv som i Patriarkernes Dage , hvorfor er det da en nægtet at se dem som de var , Israels Folk , da de hjemløse og paa det uvisse laa lejrede ved Foden af Sinai Bjerg ? Hvorfor kan jeg ikke se selve Udbrudet , Bjerget aabent og gabende som endnu paa Stromboli , men i Vrede , udstødende Ild og Aske , mumlende under en uhyre Sky hvori det lyner og som rejser sig milevidt op i Himlen ? Paa Vandring , uden Skæbne , ængstede fra alle Sider , truet af Bjerget saavelsom mindre Farer , vilde Dyr , for der var Løver i de Egne den Gang endnu , er Israels Folk kommen til Sinai . Trængslerne var store og virkelige nok , men hertil kom , at det var et primitivt Folk som opfattede dem og gav dem en mangedoblet Udstrækning og Betydning . Om det vilde Menneskes Nerver kan man danne sig en Fore - 86 stilling , naar man har Feber og befinder sig i den hede grænseløse Tilstand hvor alt vokser ud anderledes end det er , hvor Jeget , Identiteten ikke rigtig er i Orden , og hvor Skræk og Anelser mere end dagligdags Tanker udgør Bevidsthedsindholdet . Under almindelig Feber kan man faa et Skrækindtryk af den første den bedste livløse Genstand ; et Bord , en Medicinflaske kan se truende ud og ligesom drage Sjælen med sig i et Ragnarok af Angster . Denne billeddannende Aktivitet ledsaget af Panik og uden Samling ligner primitive Menneskers Sjæleliv , deres Bevidsthed er en Forvildelse og lang Angst . Veddhakvinder ser ud som Feberpatienter , de har det vilde hede Blik , der er ejendommelig for Syge . Og saadan har Israels Folk været , med Febernerver og Sjælen i Blomst af Skræk og Indbildning , da de drog ud fra Ægypten . Men de var ikke herreløse , der var Moses . Jeg ser ham gaa ene op ad Bjerget , mens Folket , det lille vandrende Hyrdefolk ligger lejret nedenfor med deres Husdyr i Favnen til Trøst og Beroligelse , en undrende Forsamling af stumme Faar og smaa skræmte Mennesker parate til at danne sig ethvert indre Billede , Naturen eller en stærk Mand trykker dem i Sjælen , jeg ser Moses Ryg , idet han gaar fra dem op paa Bjerget og forsvinder i en Sky . Det er Massen og den Ene . Prometeusmyten rummer et lignende Motiv , Manden og Ilden , Massen og den Ene . Simpelhed og Mod leder Menneskeheden paa dens Vandring , Manden med den nærliggende Forklaring af naturlige Ting og saa Evnen til at staa ene . Begge Dele er Massen nægtet , de Mange vil altid søge den komplicerede Forklaring og rotte sig sammen . I Stedet for at forestille sig Moses som en mystisk Figur 87 i overnaturlig Størrelse kommer det sikkert Sandheden nærmere at reducere hans Samtid under det Barnlige og i ham se en Voksen , han har været en ganske almindelig Dødelig i nær Slægt med Folk som de er flest i Øjeblikket men en Karakter saadan som der maaske kun gives en hvert Aartusinde . Jeg forestiller mig ham som en meget tavs ikke længere ung Mand vankende ene omkring oppe paa de hede Lavamarker mellem Svovlrøg og Luer , som han ikke ænser mere end Faren er værd , for han er utilgængelig for Panik , farer ikke sammen , gaar ikke øjeblikkelig fra Samlingen fordi noget snøfter , han ved hvad det er ; jeg ser ham tygge sit Skæg og grunde , grunde , det han med hele sin Sjæls Lidenskab er optaget af er ikke hvad Naturen mener med ham men hvordan han skal samle dens Kræfter i sin Haand og anvende dem til at give sit Folk Skæbne . En ikke af Naturen overdaadig udstyret Mand , han stammede , men hvilken Sjælskraft ! Vi savner Maal for hans Vilje . Paa samme Tidspunkt som Moses stiftede Loven paa Sinai ofrede man de fleste andre Steder i Verden Medmennesker til Vejr - eller Krigsguder , som man fastholdt Forestillingen om ved Billeder af Træ eller Sten , og blev ved dermed endnu i flere Aarhundreder ; Israels Folk nomadiserer videre i Ørkenen , men deres Gudstjeneste samler sig ikke om Afguder mere , en Abstraktion er traadt i Stedet , og til dens Fortolkning tjener Ordet : Pagtens Ark indeholder en Protokol . Gud er bleven en lidenskabelig Tilskyndelse til at holde en Lov og en Vej , han er bleven Racens Selvopholdelsesdrift . Moses staar for os hverken som Profet eller Konge eller under nogen anden historisk Titulatur , han lever i sin Gerning , ligesom 88 den Gud han satte over Israels Folk der ikke maatte anskues under nogen anden Form end at det var det Princip man skulde blive tro . Her var vel alle Betingelser for en evig Gud ! Er det ikke som om den er afledet af Moses egen Personlighed , Manden der lever i sin Genius alene , er den ikke Sjæl af hans Sjæl ? Jeg fortaber mig i Ting som hører de Skriftkloge til , Ingen ønsker formodentlig at høre hvad jeg har faaet ud af en mangelfuld og ikke stærkt interesseret Læsning indenfor et Omraade hvor Fagene er mange og delte og Litteraturen saa uhyre at den om den blev bragt sammen paa et Sted vilde danne et Bjerg ligesaa stort som Sinai . Mine Anstrengelser gør jeg mig fordi jeg hvad mig angaar vil kende Moses , for jeg har elsket ham . Jeg vil kunne se ham . Hvilken overmenneskelig Vemod i hans Død ! Han giver sit Folk Rod , men han skal ikke selv opleve at gaa ind i det forjættede Land , kun se ud over det fra Toppen af Nebo Bjerg . Nu er Vulkanen , hvor Moses forlenede sit Folk med Lydighed og Retning , udslukt . Et af de ødeste Landskaber i Verden , ligesaa goldt som paa Maanen , betegner Stedet hvorfra vor Tidsregnings livskraftigste Religion udgik . Saa udslukt er nu Moseloven . Det gamle Testamente er overladt Bibelkritiken men rører ellers ikke i noget Punkt ved Livet saadan som det nu leves . „Pagten med Herren " er bleven fornyet siden flere Gange og i en ny Stil hver Gang , ladende „Skriften " uden Liv tilbage . Historiens Materiale er et andet , Menneskeheden har ingen Barndom mere . Selv den elementære Modsætning mellem Massen og den Ene er bleven et sentimen - 89 talt Motiv , Massen gaar af sig selv , den Ene er bleven en talrig Kaste , Naturvidenskabens Dyrkere , og de der endnu føler sig ene i elementær Stil hjemfalder til Asylet eller Tugthuset . Men selv om de Gamles Tilværelsesform er stivnet og bleven kold , maa Udviklingen kunne ses flydende , som den er i aktuel Vækst , Kraften selv , som de Gamle kaldte Gud — hvor ? Skibsbiblen er falden mig i Haanden , og mens vi damper mod Syd under vuggende Bevægelser som om Skibet gik paa Gænger , mens Luften bliver mere og mere paradisisk , langt paa den anden Side af hvad vi hjemme forstaar ved Sommer , 6 — 28 Grader , genoplever jeg de gamle uskyldige søde Stemninger der for mig er knyttet sammen i en fjærn Duft , Bibelhistorien , Bønderne og vor Barndom . Det er nu mere end tredive Aar siden jeg gik i Almueskole i Himmerland sammen med en lidt ældre Broder og en lille Skare Bønderbørn , med hvem vi delte Smørrebrød og Undervisning i Balslevs lille Bibelhistorie . Vi maatte simpelthen lære den udenad , haspede den af i smaa Portioner , som var mærket af i Bogen med Neglen , men noget hang der jo ved alligevel . Historien om Josef og hans Brødre fyldte mig med et Hav af Følelse som ingen skreven eller virkelig Historie nogensinde siden har formaaet . Svært var det , naar Lektien skulde afleveres og man kom til det Sted hvor Josef giver sig tilkende for sine Brødre og siger : Jeg er Josef , lever min Fader endnu ? — det maatte man hen over som en Mand , i en automatisk flygtig Tone for at ingen skulde mærke ens elendige Hjærte . De andre Børn havde det ikke bedre , ogsaa paa dem sad Hjærtet løst , de var „ilde farne " som Bønder siger , jeg vidste 90 det og kunde se paa dem , naar de messede Lektien op og kom til de Steder hvor man gaar i Stykker i Brystet , at de blev stive i Øjnene og med Møje svælgede en stor Klump , Graaden som vilde op . Historien om Absalon , Kong Davids Søn , syntes jeg ikke var til at holde ud for Sorg ; som Absalon forestillede jeg mig for Resten altid min ældre Broder , saa hvordan han blev hængende i Skoven ved sin røde Haartop , men det sørgeligste af alt i Verden var hvor Kong David græder over ham : Min Søn Absalon , var jeg endda død i Stedet for dig , min Søn , min Søn ! Det kunde kun siges i en hastig ligegyldig Tone , mens de hede Taarer sprang en i Øjnene og maatte holdes nede ved at man med en mægtig Selvbetvingelse søgte at bringe noget raat og truende op ved Siden af i Sjælen . Jeg saa David for mig , i en mørk Stue , vridende Hænder over min rødhaarede forvildede Broders Død . De smaa Bønderpiger rejste sig lydløst fra Bænken , naar de skulde til det , begyndte med et stort ægte Blik og messede Lektien op , tjattende Haaret til Side , og naar de saa skulde over de svære Steder , græd de ikke men kom til at se næsten grumme ud , hellere det end røbe en dyb Svaghed , som dog var deres egen og som de jo slet ikke skulde høres i . De smaa Mødre ! Nu har de Børn selv som gaar i Skole . Men næsten den sværeste Fortælling i hele Bibelhistorien jeg ved knap hvorfor , var der hvor Peter havde forraadt Herren og gik udenfor og græd bitterlig , mens Hanen galede , det var nu det Punkt i Lidelseshistorien der rørte mig ; Korsfæstelsen og Resten har aldrig sat min Fantasi i Bevægelse ; det gjorde mig saa ondt , jeg syntes det var saa Synd for Peter , for Herren , for os alle - 91 sammen , Graaden kommer mig i Halsen endnu naar jeg husker det , jeg ved ikke hvorfor . Aften . Det indiske Ocean . Rum Sø , nu ligger Evropa bag os . Venus lyser som en lille Sol , kaster en tydelig Lysbro paa Søen . Det gnistrer af Morild i de rolige Bølger , en let varm Brise møder os fra Syd , vi sejler ind i et varmt Mørke . Taagede Stjerner . Mørket er som en Kvindes Nærhed . En stor Passagerbaad med en Mængde oplyste Ruder staar ude i Mørket til Siden for os , den er for hjemgaaende mod Evropa ; de søger hjem , og vi andre sejler ud . Om Natten regner det , jeg vaagner ved at det bruser med en Syndflodslyd mod Dækket over mit Hoved og gaar ovenpaa , staar i den ferske Regn der falder lige ned , tyk og strid som et Styrtebad . Det er totalt mørkt som paa Bunden af en Grube . Regnen og Skibet og Søen brøler som en eneste umaadelig Orgeltone , Regnen er lun , den løber mig ind i Munden som en Graad jeg har savnet men aldrig grædt , den smager af alle Livets Somre , Mørket og Skybrudet favner mig som en Kvinde . 84 TROPERNE VANSKELIGT at komme helskindet fra Evropa ; ethvert Sted man passerer vækker Bundter af Ideassociationer , udad i alle Retninger og nedad i Fortiden , med Forgreninger i mangfoldige Sfærer og Lag , altsammen strømmende og under Forvandling og dog i en Art Spændingshvile og alt formende sig uklart til et Problem der indtil videre føles som en Uro og en Byrde . Evropa ligner en Ansamling af Hjernemasse paa Kloden , et Bjerg af „den graa Bark " hvori Millioner af Kamre og Vindinger , Celler og Forbindelsesnerver , den gamle Verden , filtrer sig sammen . En Uges Rejse vestpaa , og der er Amerika , et Hjernebjerg ligesaa kompliceret og ladet med Vitalitet omend stemt i en anden Nuance , den ny Verdens lidt lysere Tone , men dog den samme Art af Kultur , de samme Breddegrader , væsentlig de samme Livsbetingelser og det samme pinlige Problem . Paa Vej gennem Syden vedbliver det at være Evropa , nogle af vor Civilisations Rødder eller ogsaa Modsætninger som ad hemmende Vej har bidraget dertil . MenTroperne skulde være noget andet , hinsides Krebsens Vendekreds hører Slægtskabet op , det er hverken en gammel eller ny men en forskellig Verden , her vender man , alt bliver 93 simpelt og i een stor Linje igen , ikke sandt , Varmen , de varme Lande , hele store Verdensdele udtømt i en Rekord paa Termometret ! Hvor enkelt , hvor vore Fædre tænkte rundeligt , altsaa Troperne , det var den gavmilde Sol som sparer alle Anstrengelser , Urskoven , Skabningens Vugge , hvor man efter Behag kan begive sig i Vuggen igen , Hængekøjen , som er bleven ombyttet med en Stol paa Børsen eller en Plads som Idiot ved Haandgrebet paa en Maskine , Troperne hvor de nøgne Uskyldstilstande endnu eksisterer — Aa ja , Troperne er meget anderledes . At Menneskeheden skulde have sin Oprindelse der er jo ikke en Gang mere sandt , nu er alle enige om , at Mennesket er begyndt paa den nordlige Halvkugle , og at Udviklingen har bevæget sig fra Nord til Syd . Det var derfor i Overensstemmelse med den nyeste Videnskab at jeg slæbte Evropa med mig , da jeg rejste til Troperne — det var der i Forvejen . Imidlertid , hvad der beskæftiger en hvid Mand hjemme undergaar særegne Forskydninger i Tropeluften , kommer til at staa i nye Vinkler til Synskredsen ligesom Stjernebillederne paa den ækvatoriale Himmel . En vis elementær Paa virkning løsner ved de arvede Grundværdier i Sjælen . Man kan komme mere øde fra Troperne end da man rejste dertil , udslukt uden rigtig at vide det , som det hænder saa mange , man kender Fysiognomiet ; hele den hvide Mands Basis kan blive slaaet væk under Fødderne paa en , den rene Tropekuller , hvad man ogsaa har Eksempler paa . Man kan ogsaa heles i Sjælen derude , nemlig ad omvendt Vej , gennem en kraftig , raserilignende Hjemvé mod Norden . Saadan er det gaaet mig to Gange . Med det samme , Østen , den Sammenligningstilstand man 94 kommer i ved at berejse Kina og udsætte sig for en Luft som til at begynde med er vor Kultur aldeles fjern , urforskellig , hverken paa den ene eller den anden Side af Lighedstegnet , en hel anden aandelig Matematik , Østen har en endda stærkere , næsten opløsende Indvirkning paa den tænkende Evropæers Sind ; her kan Problemerne man har ført med sig hjemmefra ikke en Gang bruges som Byttepenge , de maa kasseres og erstattes med indenlandske , til man er igennem og kan anvende sit eget Møntsystem igen : Grunden til at Kina , i det hele den mongolske Psyke , foruroliger Evropæeren saa fundamentalt . Enhver der har været i Kina vil kende denne Vigen bort af Væggene i Sjælen , der gør at man ikke synes man kan leve der — og som driver en tilbage til Kina igen modstandsløst naar man først har været der een Gang ! Den hvide Mands Sjæl , der er ham selv mindre bekendt end han tror , passerer gennem et Ophidselses - og Tomhedsstadium i Troperne ; i Kina afgaar den simpelthen ved Døden . Og genopstaar den , da er det i en ny , uigenkaldelig , blottet og nødtørftig Form , en Metamorfose hvor den befriede Aand i Modsætning til gængs Forestilling er mindre sublim og forklaret end sit „brudte Ler " . Opgaven for den Rejsende er i Kina at søge Identitet hvor der tilsyneladende ingensomhelst Lighedspunkter findes . Men dette udgør et følgende Kapitel . Nedsejlingen mod Ækvator , det første Møde med Troperne , har en gammel musikalsk Stemningsmagt over Sindet som beholder sin Charme selv om Spændingen i de Gamles æventyrhungrige Skipperstil ikke er mere . Enhver palmegrøn Kyst vinkede de Gamle som Eldorado , indtil de havde været i Land og var bleven slagtet af de Indfødte eller selv havde skoldet 95 dem til Guds Ære ; vi ved godt at vi kommer til Singapore , siden det er Skibets Rute , og at den hindufødte Vekselerer og Kineserskrædderen vinker os der og vil flaa os , hvis ikke vi pudser dem . Under alt dette er Søen og Tropehimlen , de første Øers grønne Velkomst i Havet vel egentlig stadig den samme , hvis man vil se hvad man ser . Det første Indtryk , Lokalduften , er endda stadig ny , selv om man har været i Troperne før , der er noget deri , ligesom i Elskov , der ikke kan erindres . En Gentagelse , men lige hed og jeg tror mere ægte end første Gang var Bevægelsen da jeg gensaa Malakkas purpurfarvede Kyster . Det var mod Slutningen af December , samtidigt med at man i Evropa har Aarets korteste Dage med en totalt indslumret Natur , at vi sejlede ned gennem Malakkastrædet og modtoges af Badstuevarmen , Tropelyset og de vilde , sælsomt levende Skyer der . Malakkastrædet giver gerne en voldsom Modtagelse , her er Vulkaner paa begge Sider , Strømmen i Strædet forandrer sig ideligt efter Jordskælvene , her gaar ofte Skypumper og Tyfoner , Tordenvejr er her Aaret rundt . Man har virkelig Indtryk af et Klima som tilhører en forhistorisk Jordperiode . Nu i Monsuntiden hænger Strædet fuldt af vrede Byger . Vi som i to tre Uger har haft Monsunen imod os , den uafbrudte stride Østenvind der hver Dag og Nat kunde blive ved at komme ud af et klart Himmelhjørne , indtil man ikke begreb hvor al den Masse Vind kom fra , vi faar nu Fornemmelsen af at være naaet lige ind i Hjærtet af dens Tilblivelsessted . Med Sumatra i Sigte har vi kolossale Regnskyl til Morgen og Vinden løbende 96 om i alle Retninger paa Søen , undertiden kommer den lige fra Zenith og falder ned paa Søen som en Bombe , spreder Bølger og Skum til alle Sider . Vandet pisker Bølgerne saa de bliver ganske flade og næppe kan gaa , suser lige ned paa Dækket . I Bygerne maa vi tude med Dampfløjten og gaa for halv Kraft , saa tæt lukkes vi inde deraf , som i en Celle af Regn . Himlen ser broget og blakket ud mellem Bygerne med mørke og damphvide flængede Skyer imellem hverandre , uhyggeligt levende Skyer der spaserer paa Himlen , det hele minder om en kogende Gryde . Den ene store Ø efter den anden kommer frem af Dampskyerne forude , kronede med Tropeskov lige til Toppen hvor Skyerne hænger fast ; inde over Sumatra blander Himlen sig i dejlige Farver over fjerne Bjerge . Der er Solskin paa smaragdgrønne Pletter af Landskabet derinde , endeløse Plantager , og andetsteds sorte Byger ; ren lyseblaa Himmel og milehvide Tordenskyer med Mulm og Lyn veksler over Sumatra , hvis Bjergtoppe skjules af skinnende hvide Dampmasser , der ser ud som evig Sne ; og det hele forandrer sig , mens man staar og ser paa det , Skyerne koger , Himlen føder paany , det er som et stort Slag der finder Sted mellem Himmel og Hav . Søen er taaget grøn som Nefrit , allerede plumret af det store Tropearkipelags Nærhed , Flyvefisk slaar op og spiller i detvaade Lys med fine metalglinsende Hinder paa Vingerne . En Guldsmed kommer om Bord , det første Bud inde fra Land , den er bleven vaad i en Byge og sætter sig til Tørre paa Skibet , ganske træt saa at man kan røre ved den uden at den flyver ; men da den er kommen til Kræfter letter den igen og staar et Øjeblik over Skibet som et lille Biplan , der hurtigt forsvinder ud 97 over Søen . Hvad har den set med alle sine mange Øjne , hvad ved den om den Ø , hvor den aflagde et Besøg , og hvor man rykkede den i Vingerne , men lod den sidde , da den slog Benene i og holdt igen ? Aa , den har naturligvis set akkurat lige saa meget af Skibet som der er , for den nemlig , det samme vi ser , men kun en Part deraf og sagtens i en anden Maalestok , og hvad angaar at man maatte lade den sidde , saa var det selvfølgelig fordi den var den stærkeste . Svære Benkræfter havde den , det maatte man lade den . Den meste Tid er det overtrukkent , ingen Sol , men en stærk blændende Glans paa Skydækket , der hvor den staar bagved det Hvide . Skyhætterne der sidder paa Toppen af Sumatras Bjerge er skumhvide , al denne Damp i Atmosfæren leder Tanken hen paa Kulperioden ; de fjerne Skytoppe paa Bjergene , som er trukne lidt til Siden af en Blæst som gaar deroppe i en anden Himmelegn , ligesom giver en Følelsen af at staa og se paa noget der egentlig foregaar i en for Aartusinder siden svunden Tid . Op ad Dagen kommer Solen . Vi har 29 Grader , det er jo ingen høj Varmegrad , og der gaar en dejlig Brise . Forude blaa Tordenskyer hvorfra det rumler og truer . Det kommer over os som en Mur af Vand med Lyn ned i Havet og korte ejendommelig svage Skrald , som om Akkustiken ikke er god i alt det Vand der suser ned . Om Aftenen overskyet , Lyn bag os fra Sumatra og Lyn foran i Strædet , Morild , vældige korte Byger brager i Mørket paa Dækket , hele Horisonten staar i Lyn , som om Natten viser Tænder . Nærmere ind mod Malakkakysten antager Vandet en endnu mattere graagrøn Farve , som Malakit eller Jade , det er ganske 98 tykt af alt det opslemmede Stof , der er flydt ud fra Land . Vejret bliver intenst sommerligt , med hed Sol og Synskredsen belejret af de hvideste Skyer , ovenover er Himmelblaaet af en endnu tyndere Farve end i Orienten , næsten umærkelig lysblaat og af en ufattelig Dybde ; men Kysterne og Skærene vi ser forude i det jadegrønne Vand er af en stærk purpurdunkel Farve ; det er Malakkas Farver . Ild gnistrer i langsomme Reflekser fra Bølgerne , det er ganske roligt og bliver snart totalt Vindstille . Søen bugner op og ned i store blanke Flader med Spejlmønstre af de silkefine Skyer . Træstykker , Græs og ubestemmelige Ting driver i Strømmen , er forbi og agterude i et Øjeblik , Skibets Fart der gør det , men det ser ud som om Søen gik med en rivende Strøm , som om vi var paa en umaadelig Flod . Et helt Palmeblad flyder i Søen , flere Favne langt , og vækker vage Forestillinger om en kæmpemæssig Vegetation , et Brobdingnag , der hvor det kommer fra . Noget bryder Vandskorpen tæt ved Skibet , noget der glider lydløst i det olieagtige Vand og er borte inden man ser hvad det er — Delfiner , Hajer ? Hvad er det for Uhyrer Søen ruger over ? Dette Vejr holder ikke , forude begynder det at blive uhyggelig blaat over Malakkakysten , vi gaar ind i et Uvejr . Bygen nærmer sig som en Mænade med graat forstyrret Haar , i et Nu kruses Vandet , en Mørkning som under et Snefog falder paa , og Regnen hvirvler over Skibet , det klemter paa Kommandobroen , halv Kraft , og vi ligger og træder i Søen med Fraaden og Brølen af Dampfløjten hvert Minut som et Havuhyre , der er i Nød . Da Bygen letter ligger der forude imod de skraa Regnkulisser en Djunk med rokkende Sejl , den første Kineser vi har 99 set paa Rejsen . Siden er der nok af dem , men den første man ser virker som en skøn mørk Tone i Sjælen . De gammeldags byggede kinesiske Skibe minder ganske om Middelalderens Karaveler med de høje Agterkasteller , Bygen er som et Tæppe der gaar op , og der ligefor har vi jo Santa Maria , den flyvende Hollænder , ja , var det ikke det jeg sagde , Strømmen her gaar jo ganske som en Flodmunding , Orinoco , og Palmebladet der drev forbi , jeg havde alligevel Ret , skønt jeg ikke turde sige det , det kom fra en Fabelkyst , o Columbus ! Djunken driver nær , underlig omtumlet og dinglende med sin løse Mast i Dønningen , med den gale Ende til Vejret , og vi ser nu , at Besætningen rider den af simpelthen ved at overlade Fartøjet til sig selv mens det staar paa , det er nu deres Navigation . Der er nogle faa Kinesere ombord i de sædvanlige forvaskede indigoblaa Klæder og af den sædvanlige klassiske Kinesertype ; ingenting skiller Sømanden ud fra Resten af Kinesere , de er og bliver de samme hvad de saa tager sig for og hvor man møder dem . Naar man ikke har set Kinesere længe er det paafaldende hvor Fysiognomiet med den indsunkne Næse og de flade benede Træk leder Tanken hen paa Døden , Knokkelmanden ; for saa vidt stod Besætningen godt til Fartøjet , som i sin forfaldne og hinkende Tilstand , stablet sammen af gammelt raaddent Tømmer og Pinde , meget godt kunde gaa for en Dødssejler . Sejlene der holdtes udspilede af lange Bambusribber lignede Flagermusvinger eller snarere Finnerne paa en Fisk , det hele holdt i oldtidsagtige brune og musegraa Farver ; fortil paa den lave fuldkommen platte Boug havde Fartøjet „Øjne " . Det var vort første Møde med Kina . Jeg grundede et Øje - 100 blik over hvad der var mest Sandhed i , Columbusmyten , som jeg har saa svært ved at holde mig fra , eller ogsaa denne Sejler fra vor egen Tid med sin om Klabautermanden mindende Besætning . Nogle Timer efter , da det er bleven mørkt og et Blinkfyr staar inde paa Kysten ovenover en lang Række Ildpunkter , Penang , lugter jeg Land , et krydret lunt Pust der taler om Mennesker . Ingenting er saa primitivt gribende som den første Tropeduft der møder en ude paa Søen . Det er af Baal der lugter , brændte Ris eller Løv , og noget andet næsten umærkeligt , Legemsvarme , Gødning , man kender Beboelse deri , det er den Duft der omgiver Mennesket . Paa Ceylon brænder man Affald af Kaneltræet saa at det spores langt ud til Havs , det er aldeles den samme Duft som fra Røgelseskarrene i de store katolske Kirker i Evropa , og nu forstaar man for første Gang Katolicismen ! Der er dog en lang og trofast Sammenhæng i den menneskelige Natur ! Jeg købte en Kanelstok paa Ceylon , naar man kradser den lidt i Barken , dufter den svagt men meget tydeligt af Orgelmusik . Der er et Sagn om en nordisk Storkøbmand fra Middelalderen , der fyrede med Kanel i Kaminen da han havde Kongen til Gæstebud , er det ikke hele Renaissancen , mente han det ikke godt , var det ikke en enfoldig og sindrig Mand , som undte sin Herre det bedste Røgoffer der kunde skaffes ? Kanel — er det ikke i sig selv det kosteligste Ord i Verden ? I Penang og Singapore møder man ogsaa straks en anden Lugt , den specifike Lugt af Kina , det er en stærk og svær , 101 paa Forhaand mættende Lugt af svedet Fedt , den gule Mands Aroma , den genkalder Østen lige op til Peking ; jeg tænker den er beslægtet med Duften fra de homeriske Hekatomber . Mangostinen spiser man første Gang igen i Penang . Hvor solet bliver man ikke i Gemyttet ved atter at nyde den delikate Frugt , som skjuler sin Vin under en Skal der er gennemtrængt af Svovl og Galde og gør Kniven kulsort . Det spiselige Kød sidder frit indeni den kuglerunde Skal og ligner en hvid Sfære , den er delt paa samme Maade som en skrællet Appelsin og leder Tanken hen paa Urcellen , naar den har begyndt at dele sig , selve Vækstlighedens Symbol . Durian ! Jeg mødte den paradisiske Frugt første Gang igen i Penang , hvor de farvede Kullempere sad og fortærede en nede paa Dækket , og havde for mig som med et svimlende Slag hele Junglen . Durian lugter gennemtrængende som Løg , Kamfer og Bittermandel men kan naturligvis ikke beskrives . Et eneste Træ er nok til at parfumere Skoven i Miles Omkreds . Det er Tropernes Lokalduft . En let Durianaande i den evigt sommerlige Luft fra et Træ i Nabolaget og dertil Turtelduens bløde Galen i en Pisanglund bag Palmer , det er Kampongen , den malajiske Landsby , det er Junglen , det er Malakka og Java , hele Bagindien . Har Paradis nogensinde været paa Jorden , da er Durian Livets Træ . Spis den ikke ! Uden al Tvivl er det Kundskabens Træ paa Godt og Ondt , lad Indfødte og andre faldne Adamssønner om at æde den . Durian er ren Aand , og ingen Fødemiddel , jeg vil selv være med til at stille mig op med et Flammesværd i Haanden og vise enhver bort som stikker i Munden hvad der fra Guds Haand er en Duft og en Rigdom i Sjælen . For Resten Durian smager som 102 Sæbe ; man kan indhente tilforladelige botaniske Oplysninger om den interessante Frugt i Papirerne fra en Ekspedition til Birubunga jeg gjorde for ti Aar siden . Noget skønt og værdifuldt slipper mig af Hænde her , noget der er sublimt midt i den ordinæreste Virkelighed , jeg er ked af at have været letfærdig i Stedet for at tvinge det Uudsigelige til at tage Form . Og nu er jeg vidtløftig , det som en Duft netop ikke er , den blotter Verdener som et Lyn . Henrivende var det at genfornemme Tropeatmosfæren , Singapores Bouquet der er blandet sammen af Fugtighedsnuancer , alle Folkeslags Køkken og Røgen af Affaldsbaalene som ulmer paa Gaderne om Aftenen ; Sengene med Moskitonettet om der lugter som Taage og ser ud indenfra som et russisk Dampbad , hvilket de ogsaa i andre Henseender ligner ; det første Bad paa Tropefacon igen paa Teglgulvet i Dunkelheden under Huset , hvor man øser Vandet over sig fra en Beholder med en lille Spand — i gamle Dags var den gjort behændigt og med vilde Folks Smag af et Palmeblad , nu er den af Blik men har ved en Slags Atavisme beholdt Formen — Vandet er blødt og mættet med en frodig Aroma af Jord , en uendelig doven Ferskhed og Sødme , det er den Lud hvoraf Frugtbarheden i Troperne næres . Regnen i Singapore , det var lige i Hjærtet af Regntiden med kolossale Regnskyl næsten uafbrudt , det regnede som paa de gamle Billeder af Syndfloden , hvor man ser Luften skraveret som en Sluse ovenover Noæ Ark . Gaderne nede om Tanjong Pagar var oversvømmet , det gik Rikshawkulierne til midt paa Laaret , og Vandet var kobberfarvet af Singapores røde Jord , som ogsaa var flydt langt ud i Havnen og havde blandet sig i blegrøde Bælter med det livligt irgrønne 103 Søvand . I Søvne om Natten hørte man hvor Bygerne kastede sig med et druknende Sus over Hotellet . Til Trods for Regnen var det naturligvis meget hedt , og Atmosfæren dertil saa overmættet med Fugtighed , at man skulde tro et Lys havde svært ved at brænde . I Pavserne er det stille og vaadt , hedt og overtrukket uden Sol , en dunkel og bedrøvet Luft , hvori Træerne staar og skyder nye lysegrønne Skud imellem det gamle Løv , her er Foraar og Efteraar paa en Gang eller ingen af Delene : Singapores Akacier udfolder store nye Blomster røde som Hanekamme i den ene Side af Kronen og hænger med sorte forkullede Bælge som gamle Sabelskeder i den anden . Hvor Vegetationen er svulmende , næsten uhyggelig frodig , det er som en grøn Underverden man er kommen til hvor alle Væksters Lidenskaber er sluppen løs i grøn Nøgenhed , allevegne kryber tykke brunstige Stængler op i den hvidlige Luft , det ser halvt levende ud og ligner et Mareridt ; ved Vejkanterne udenfor Byen danner Mimosen Grønsvær og staar med røde Pomponer som minder om Kløver , men plukker man en af dem visner den med det samme , og der bliver en lille slap Hob tilbage i Haanden , saa godt som ingenting , det var Vand altsammen , man tror at staa med Liget af en Alf i Haanden , for Mimosen er som et levende Væsen naar den gror . Vegetationen i Troperne er ud over alle Grænser men spæd , endnu i en Væksternes Barndom , alt groende dier , hænger ved Jordens og Regnens Yvere , og der lugter som af Svøbelsesbørn i Drivhusemmen mellem alle de hede Planter . Jeg gensaa Urskoven og Mangroven . Der var endnu Rester af Urskov paa Singaporeøen i sin Tid , jeg kørte omkring 104 paa Cykle ad de smalle Veksler og forskrækkede Aberne ; nu er det Plantager altsammen og man maa op i Johore for at komme til primitiv Skov . Man tager Toget og derpaa Automobil , gennem milevide Gummiplantager ; omsider holdt vi og stod ud foran Randen af den høje uberørte Jungle , samme vældige Tropevildnis som det jeg kendte i sin Tid fra Tringganu . Hver eneste Vækst her er Evropæeren ubekendt , naar han da ikke netop er Botaniker eller Planter . Den tropiske Urskov , Junglen , ligner en kolossal Maatte som dækker Jorden indtil 100 Fod høj , en sammenfiltret Masse af Buske , Slyngplanter og Krybere , som bæres af højstammede Kæmper ; af Farve er den temmelig ensformig , olivenmørk , hvor den ikke ligger i en hvidlig Dis af den vandmættede Atmosfære og det høje Tropelys . Af farveprægtige Blomster ser man kun faa , det er mest de blege usunde Orkideer ; Skovbund eksisterer ikke . Junglen har sin egen skumle frygtelige Charme , jeg vil ikke forsøge at skildre den . Jeg gik ikke derind , for jeg havde ikke mere noget at komme der efter , men da jeg havde set den steg jeg uglad i Automobilet og kørte bort . De grønne Aars Jungle ønsker jeg ikke om igen , men hvem der voksede vildt endnu Urskov og Nødtørft ! Man vokser som man vil . Træerne lærer mig andre Ting nu . Paa Singaporeøen og oppe i Johore har man skaanet nogle af Skovkæmperne , de staar som Landmærker paa Højene og rager op med deres fuldkommen rene og ranke Stammer og en lille Krone i Toppen , de leder Tanken hen paa Skrueakslen i Bunden af et Skib . Netop saa højt maatte de til Vejrs for at faa Kronen ovenud af Junglen op i 105 Lyset og Luften : Udviklingen har saadan en Stamme i sig . Ensomme Træer bliver til Buske igen . Kun Skoven , de Manges Drift mod Lyset , foranlediger Planten til at bygge i Højden , Stammen og Grenene er Bærere af Løvet , som tjener Ernæringen , for at Træet kan blomstre . Hvis ikke Egen var et selskabeligt Træ vilde den den Dag i Dag være en Urt paa Jorden , den samme som endnu kan genkendes i Egens Bioster . Naar man er grøn vil man straks være enestaaende og ikke have sin Lige men ved ikke , at man maa lægge adskillige Aarringe paa Sjælen og blive haard i Veddet før man kan blomstre . Stamme , Geriist , maa der til . Derfor behøver man jo ikke at løbe op i lutter Stængel , og Udviklingen er ikke Brænde heller altsammen . Mangroven — ja nu gaar Johore - Banen hen over det sumpede Kystbælte der paa Singaporeøens Nordside støder til Strædet , Ebbe - og Flod - Bæltet , hvor Mangrovekrattet snart staar tørt , snart er som en druknet Skov . Træerne gror baade i Luften , paa Jorden og i Vandet , hvad enten det er salt eller ferskt . Rødderne hænger i Luften og bryder op af den dyndede Bund som Drypstensdannelser . Her er et særegent Dyreliv , som faar det til at kravle en ned ad Ryggen , den af Mudder og Raad kulsorte Bund er næsten en eneste levende Masse , gennemhullet af Krabber og Orme og Muslinger , det siver , kribler , smatter , sutter og smaakoger i Jordskorpen under Tropeheden , det spiser og gror , og hvad lugter her ikke af ! En egen Gas staar op fra denne sorte levende Skorpe , en Lugt af Protoplasma og Mavesyre , af gærende Dynd og lunkent Brakvand og gejle Plantestængler , af Slam og Padder . Her lever alle de Dyr som man plejer at kalde de lavere , ovenpaa , imellem og af hinanden , en gensidig hidsig Udryddelseskrig gør at de allesammen trives fortræffeligt , her yngles der , her hvisker og mumler det besynderligt , blærer og bobler og giver nogle sære smaa Smæk , Krabberne som knipser med Kløerne , det er en forfærdelig By . Alt Levende er begyndt her i den brakke Zone mellem Ebbe og Flod . Periophthalmus , en Fisk Mennesket har Aner tilfælles med lever her . Da jeg var her tidligere og stod for Vildsvin i Mangroven , blev jeg en god Bekendt af den , skønt jeg den Gang endnu ikke havde hørt om den . Den indledede Bekendtskabet selv , det er den eneste nysgerrige Fisk jeg er truffet paa . Og ikke sandt Nysgerrighed er jo netop Menneskets Begyndelse . Periophthalmus er nysgerrig . Mens jeg stod rolig og lurede paa Stierne mellem de sorte Trærødder hvorfra Svinene kunde tænkes at ville søge Stranden , naar Klapperne havde drevet dem ud af Junglen , blev jeg opmærksom paa en lille Fisk ikke mere end en Finger lang og skinnende som et Knivsblad , der paa en paafaldende Maade havde taget Opstilling foran mig . Den havde et Par store Øjne ovenpaa Hovedet hvormed den fikserede mig , og det sælsomme var at den holdt sig totalt stille hver Gang jeg saa paa den , men var kommen nærmere , naar jeg saa til den igen . Det syntes jeg ikke om , for nok var det en lille Fisk , men det syntes jeg ikke om . For at prøve den lod jeg være med at iagttage den i længere Tid , og da jeg endelig saa mig om efter den igen , sad den lige foran min ene Støvle og saa paa mig med disse to Øjne , som jeg nu ovenikøbet bemærkede var til at bevæge i Hove - 107 det , den rokkede først det ene og saa det andet , mens den tog Skøn af mig , og nu saa jeg ogsaa , at den havde en Slags Forlemmer , idet den nemlig gik paa Brystfinnerne . Men nu blev jeg vred og truede ad den , og Vips var den ude i Vandet i trefire Spring . Det saa ud som om den kastede sig selv hen over Bunden , trillede flere Gange rundt , indtil den naaede Strandkanten og forsvandt . Lidt efter var den kravlet op igen ! Jeg saa den sidde nogle Tommer fra Vandkanten ; hver Gang jeg iagttog den sad den stille som en Pind , hver Gang jeg saa til den igen var den kommen nærmere . Jeg var uhyggelig ved den , men saadan er nu den Fisk . Den har ikke nok i Havets Undere , den gaar paa Land og skal vende Øjnene i Hovedet og bese alting ogsaa der . Senere slog jeg den op i Zoologien og saa efter hvad den hed , Periophthalmus , den som har bevægelige Øjne . Det er en Menneskefisk . Jeg gensaa den i Mangroven og trykkede dens Finne . Koralverdenen gensaa jeg . Havbunden rundt om alle Singaporeøerne udgøres af lutter levende Koraller ; at se ned paa dem , hvor de gror i Marmorhaver og farvede Templer paa Bunden af det krystalklare Vand er et helt Under for sig . Kokospalmen ! Det havelskende Træ der staar med et grønt Telt i Toppen og dypper sine Rødder i Søen , Strandbredden saa nær som muligt , som er det for at kunne tabe en Nød i Bølgerne og drive op paa en øde Ø i Havet og blive et Træ ogsaa der . Kokospalmen leder Tanken hen paa en forvandlet Struds . Ja , det forholder sig saadan : Strudsen er Jordens sultneste Fugl . Som Kylling rendte den fra Væksten og er bleven ved 108 at være en lang opløben Kylling med gult i Mundvigene og ungdommelig dunet , skønt den har flere Aarmillioner paa Bagen og er bleven baade skaldet , ribbet og graa . Tidlig mistede den Brugen af Vingerne ved at galoppere omkring for at distancere Alverden , Tæerne rendte den af sig paa nær Knysterne i evig Rastløshed og for at komme ind som Nr . 1 ; Rede bygger den ikke , den er hjemløs , altid vandrende , altid hungrig , den spiste Sten i Aartusinder og blev ved at være lige tom , ikke en Gang Fjerene maatte den beholde , Kvinder pynter sig med dem ; Strudsen er Jordens mest plukkede og trængende Fugl . Men en Gang da Fuglen , som ikke længere er nogen Fugl , stod paa et Ben og blundede i Ørkenen , mens en urgammel Drøm gik gennem dens Øglehoved , om Skovene hvorfra ogsaa den var kommen i sin Tid , forbarmede Regnen sig over den og regnede paa den , og da drømte den at den blev til en Palme . Det lange nøgne Ben slog Rod i Jorden og begyndte at gro , blev til en Stamme , og Fjerene samlede sig foroven til en Krone af Blade , et grønt Paulun oppe i den paradisiske Luft , Strudsen grønnedes og blev til et Træ . Saaledes opstod Kokospalmen . En Morgen efter mange Dages uafbrudte Byger og Drivhusskummelhed gik Skydækket fra hinanden i hvide vatrede Brudstykker , og den tynde blaa Singaporehimmel kom frem , det blev endelig Solskin . Denne tynde blaa Himmel , som er saa ufattelig dyb , og de muselinshvide Silkeskyer , det er Javas Farver . Jeg tog hollandsk Baad til Batavia og berejste Java . Paa Ma - 109 lakka havde jeg set mig om paa Gummiplantager , paa Java vilde jeg se „Krydderierne " i deres Hjemstavn , et gammelt Ønske som for mit Vedkommende hænger sammen med Opdagelsesrejserne og en hel Del af Evropas moralske Historie . Gummien staar vor Tid nærmere . Ingen der kommer til Indien kan undgaa at høre Tale om Gummi og blive interesseret for Gummi , det er rubber altsammen herude , fra Ceylon til Malakkahalvøen og hollandsk Indien ; dette Stof behersker i lige Grad Planterne og Handelsverdenen , og da Gummien som Produkt jo ogsaa betyder saa gennemgribende meget for den civiliserede Verden hjemme i Evropa i Øjeblikket — Avtomobilindustrien , Cyklerne — , fandt jeg det liggende i min Rejses Øjemed at studere Gummikulturen nærmere . Oprindeligt hører Gummien , Paraen , hjemme i tropisk Sydamerika , kendt af de Indfødte og brugt f . Eks . til Forfærdigelse af Flasker , længe inden Evropæerne blev opmærksomme derpaa . Paragummien stammer fra et i Amazonskovene vildtvoksende Træ hørende til Vortemælkfamilien , og det er den som nu er indført og dyrkes i kolossal Stil i tropisk Indien . Man udvinder ogsaa Gummi af flere andre Planter , saaledes den i Evropa almindeligt kendte og yndede Potteplante Ficus elastica , den der sætter et rødt Skud med et nyt Blad en Gang hver Maaned og bliver til en lang opløben Ting ; i Troperne griber den om sig som en grøn Ildebrand og bliver til et kæmpemæssigt sammensat Træ med Luftrødder og Stræbere , der som svære Tove ankrer Træet til Jorden , Træet ligner en Slags levende Orgel eller Katedral ; ved det mindste Rids i Barken springer Mælkesaften ud ganske som Blodet af et Saar , man tror at staa 110 overforet levende Væsen . Paa Java saa jeg en hel Skov af Ficuselastica og maatte tænke paa de levende Træer i Niels Klims underjordiske Rejse . Det er den underligste Skov jeg har set . Paraen er imidlertid langt det foretrukne Træ , i alt Fald paa Malakkahalvøen , hvor umaadelige Arealer i Øjeblikket er beplantet dermed . Dette har en hel Historie , som paa en iøjnefaldende Maade falder sammen med og griber ind i de sidste Tiaars rivende tekniske Fremskridt i Evropa , man véd næppe om det er det store Forbrug af Gummi til de moderne Samfærdselsmidler der er Skyld i den uhyre Produktion eller omvendt ; paa langt Hold falder Aarsag og Virkning rimeligvis sammen . Den egentlige Grund til at Paragummien , Hevea Brasilien sis , blev indført paa Malakkahalvøen for en Snes Aar siden , skal hidrøre fra en Krise i Planteverdenen , idet Kaffen , som den Gang optog de fleste Arealer , ikke vilde betale sig længere ; hverken Te eller Tobak har nogen Sinde givet Udbytte paa Malakka ; man saa sig da om efter en ny Kultur og kom , først lidt efter lidt , siden i rivende Progression , ind paa Gummien , som straks viste sig fortrinligt egnet for det hede , fugtige Klima . De første Planter blev lagt til i Singapore af Frø hentet fra Sydamerika , og fra dem stammer alle de nu utallige Plantager pa ? Halvøen saa vel som paa Ceylon og mangfoldige andre Steder i Indien . Der knytter sig virkelig et moderne Eventyr til denne første Sending Frø , som en vis Englænder , H . A . Wickham , afskibede fra Amazonfloden , det genkalder Historien om hin Munk eller Missionær der bragte Silkeormen i et Par hule Stokke fra 111 Kina til Evropa . De første Parafrø kom til Indien saa forholdsvis langt tilbage som i 1876 . Den Gang var der endnu ikke noget der hed Cykler eller Avtomobiler i Evropa , men allerede 10 Aar efter eller saa svævede de høje Maskiner , Cyklesportens første Monstrer , paa Landevejene , og Gummipriserne steg ude i Indien ; Opfindelsen af Kuglelejet og Luftringene banede Vej for Avtomobilet , og nu véd enhver hvor mange der er af dem . Hvem er ikke enten bleven kørt over selv eller har været med til at køre nogen over i Avtomobil ? Der er ikke den Vej i Verden , hvor det kendte farende Tudehorn ikke høres . En hel Del af Java saa jeg fra Avtomobil ; ikke mindst i Troperne er Avtomobilet kommet som en Befrier , næsten mere end i Evropa , det er utænkeligt at være det foruden allerede nu . Hvilken fabelagtig Masse Gummi bruges der ikke til dette hurtige , lydløse Køretøj , som betaler i Tid hvad det koster i Slid ! Gummien er dyr , men det er ikke absolut Tab , naar en Gummiring er slidt op ; ude i Indien sidder Planterne og bliver rige deraf . Her gaar Forbruget , om man vil en Luksus , Haand i Haand med Produktionen , saa at alle Parter vinder derved ; for det er den tropiske overfrodige Natur der til syvende og sidst er Frembringeren . I Gummien har man et Tema som omspænder den højeste Civilisation og Naturens Urkilder paa en Gang . Da det netop er Trafiken dette Stof tjener , rækker det som et meget elastisk Symbol over hele den kendte Verden , lige fra Storbyen , hvor de uendelige Avtomobilrækker lister paa Asfalten ved Teatertid , til Urskoven , hvor Ildfluen illuminerer Tropemørket med sin lille Fosforlygte i Bagkroppen . Gummi - 112 ringen er Tidens Tegn . Det er en oppustet Ting , som man har let ved at prikke Hul i , men saa længe den løber , løber den , og mere kan man ikke forlange af hvad der roterer . Den rapide Vekselvirkning mellem Avtomobilindustrien og Gummiplantningen , som i mere end én Forstand nærmer fjerne Verdensdele til hinanden , har for Malakkahalvøens Vedkommende i Løbet af de sidste faa Aar antaget saa kolossale Dimensioner , at man her i en ikke fjern Fremtid haaber at kontrollere Forbruget i det hele taget . Det er klart at et saa umaadeligt Opsving i Frembringelsen og Forbruget af en Vare , iøvrigt et Eksempel paa hvordan Kulturfaktorer , som ikke oprindeligt var strengt nødvendige , ved at gribe i hinanden ender med at blive det , Civilisationens Tandhjul som ikke kan gaa tilbage , at en saadan Nydannelse sætter sig Spor ogsaa paa andre Omraader . Hvor en ny Vare begynder at rinde , tager Handelen og Spekulationen naturligvis Affære . Bekendt er den store almindelige rubber - boom for nogle Aar siden , der som en Tyfon gik hen over Østen og mærkedes ogsaa i Evropa . De vildeste Frasagn gaar derom , alle og enhver , lige indtil de kulørte Glædespiger i Malaystreet spekulerede , ganske amerikansk , Formuer blev tjent og tabt , den mest skinbarlige Svindel florerede , der blev handlet med Plantager , som overhovedet aldrig havde eksisteret , Gummiens Strækkeevne blev kort sagt prøvet til det alleryderste . Men mens man spekulerede , blev der plantet . Det store sanseløse Rend er nu forbi , og i Stedet er traadt en vis naturlig Mathed ; men selv om Aktier og Papirer har flagret , en Ting staar fast , og det er de unge Gummitræer , Hundreder af Kvadratmile ryddet Urskov , hvor Gummien gror , saadan som den kun kan gro i Troperne . 106 I Løbet af forholdsvis meget kort Tid — et Gummitræ kan begynde at tappes , allerede naar det er fra tre til fem Aar gammelt — begynder de virkelige Værdier at strømme . Planteren imødeser nu to Vanskeligheder , Prisfaldet , som man vel kan vente maa følge med Masseproduktionen , og saa den kunstige , syntetiske Gummi , der , ligesom for Indigoens Vedkommende , kan tænkes at komme paa Markedet . Imidlertid , den naturlige Gummi gror , og det er en Fornøjelse at se de unge , svulmende frodige Plantager næsten overalt hvorhen man kommer i Indien . Paraen er et smukt , gracilt Træ , særlig saalænge det er ungt , højt og tyndt , og med en ejendommelig primitiv Forgrening og et simpelt Løv , det minder om de stiliserede Træer man ser paa gamle prærafaelitiske Billeder . Barken er lys , med lysegraa , grønne og lilla Pletter , hele Træet er lyst , og saadan en ung Gummiskov f . Eks . oppe i Johore , hvor Jordsmonnet er jernrødt og Himlen i Reglen næsten hvid , vilde egne sig for en moderne Impressionist , der jo i Forvejen rækker de gamle naive Mestre Haanden — hvis de Gamle vil tage imod den . Jeg havde Lejlighed til at se en typisk Gummiplantage oppe i Johore , eller som man i Indien siger , en Estate . Den bærer det engelske Navn Mount Austin , men er for Resten dansk , et af østasiatisk Kompagnis grandiose Foretagender , og drives af lutter Danske med en Hær af Kulier . Alle de store Plantager paa Malakkahalvøen er ellers næsten udelukkende paa engelske Hænder , der findes saaledes ikke en eneste tysk , hvorimod den blomstrende tyske Koloni i Singapore er stærkt engageret i Eksporten . Paa Vejen op til Johore passerer man Singaporeøen ad den ny 114 Bane , som var under Anlæg sidst jeg besøgte Øen , men som nu fortsætter sig paa den anden Side Strædet op gennem Malakkastaterne helt til Penang . Om nogle Aar vil den gaa op gennem Siam og knytte sig til de nye asiatiske Baner , som inden længe vil forene britisk Indien med Kina . Saa bliver det noget værd at have fast Fod paa Malakkahalvøen , bortset fra at den til den Tid er Verdens største gummifrembringende Provins , ikke at snakke om Tinminerne , og det er da ogsaa lykkedes Englænderne i Løbet af de allersidste Aar at faa Halvøen gjort hvad de selv kalder practically engelsk . Mens Opmærksomheden har været henvendt paa andet Rov i Østen og andet Steds , har Englænderne med den dem egne Forening af haard Haand og umærkelig Beregning , graft og craft , forstaaet at sikre sig Territoriet , skønt det endnu nominelt hører ind under forskellige indfødte Fyrster . Den Art Erobringer gaar for sig gradvis gennem Trinene „Interessesfære " og „Protektorat " , indtil det i dette Tilfælde hedder „The Federated Malay States " , hvilket vil sige , at de indfødte Sultaner hver for sig er uafhængige — men hver med en britisk adviser ved sin Side . I Virkeligheden tør Malakkahalvøen betragtes som inkorporeret engelsk Koloni , skønt det vilde være ukorrekt og meget uengelsk at sige det . Her som ved andre Lejligheder er det enkelte Mænd , der ad privat Initiativ har faaet det hele sat igennem , ofte kæmpende med Modgang hjemme fra England , et mærkeligt Træk der gaar igen Gang paa Gang i den engelske Kolonisations Historie , og en ganske særlig Type , denne Udbreder af Englands Magt mod Englands Vilje ; det var fristende at dvæle længere derved , men det er et Emne for sig . 113 Singaporeøen er bleven ryddet igen til Fordel for Gummi og ser med sine kuplede Høje ud som en slaveklippet . Jeg véd ikke hvor ofte denne 0 har været ryddet , først til Plantning over det hele med Muskat , som ikke gik , siden saa vidt jeg véd til Kaffe , der ogsaa slog fejl , og mellem hver Gang sprang store Partier af Øen i Urskov igen . Men nu er det Gummi . Hvor der for en halv Snes Aar siden var Jungle , egnet for et ledigt ungt Individ til at gaa og skyde Papegøjer i , der gror der nu uendelige snorlige Rader af spæde Gummitræer , i Mango vekrattet ovre mod Johorestrædet , hvor man for 10 Aar siden kunde gaa paa Krokodillejagt , hæsblæser nu Toget , og man sidder selv i det , studerende Gummilitteratur . Uden Tvivl , denne Gang er det Alvor , Junglen faar aldrig Lov at krybe ind over Singaporeøens røde Høje mere . Papegøjerne er i Bur og har lært at snakke , Krokodillen har maattet afgive sit Skind til min Rejsetaske . Dog ingen uvedkommende Bemærkninger . Ganske som paa Singaporeøen ser det ud ovre paa Johore og formodentlig op gennem hele Malakkahalvøen , lutter slaveklippet Land , endnu strøet med de forkullede Rester og Stubbe af den ubarmhjertigt fældede Jungle og beplantet med Gummi , saa langt Øjet naar . Hist og her paa en af Højene rager en ensom Gigant op som et Sømærke , en af Skovens Kæmper , som man har ladet staa . Ved sin uhyre , 100 — 150 Fod høje Stamme maaler den Urskovens Højde ; saa langt maatte den op for at faa Kronen fri af Omgivelserne , dette Skaft ned gennem den tomme Luft viser hvor tyk en Maatte Urskoven spreder over Jorden , hvor den gror overladt til sig selv . Nu er Træerne huggede ned og brændte , eller de lange dej - 116 lige Stammer ligger simpelthen paa Jorden og raadner dér hvor de er væltede . Dystert er Synet af saadan en dræbt Skov . Man har ikke engang fjernet Ligene , før den nye rykker frem . Spinkle og lysegrønne kommer Gummitræerne i milevide Kolonner , trippende hen over forkullede og møre Stubbe , det er den ny Skov , den har saadan nogle friske Rødder , Gud hvor den gror , og nu skal den virkelig ogsaa snart tappes . Gaar man gennem en Gummiskov , der er „i Tapning " , vil man nede ved Roden af hvert Træ bemærke en lille Kop , af Glas eller Aluminium , og ser man nærmere til , vil man opdage at alle Træerne har et Mønster der kan minde om en Fjer , indskaaret i Barken . Fra dette forgrenede Indsnit , som det for Resten kræver Kyndighed og en let Haand at gøre , siver Gummivæsken ud og rinder langsomt ned i Koppen . Det er en mælkehvid Vædske meget lig den man kender fra Stænglerne af „Fandens Mælkebøtten " eller Vortemælk og vistnok af væsentlig den samme Natur . Naar Kopperne er fulde , samler Kulierne — Kinesere , Javanesere eller Klings ; de indfødte Malajer ønsker endnu ikke at arbejde — dem i Spande , som bringes op til Estatens Størknehus og fyldes paa store Kar , hvor den koagulerer . Lokalet hvor dette foregaar ligner i mange Ting et Mejeri , og hele Industrien har meget tilfælles dermed , idet Træerne er en Slags „Malkekøer " , som da heller ingen Skade tager af Behandlingen , men trives lige godt for det . Naar Gummien er koaguleret , gennemgaar den en rent mekanisk Proces paa en Maskine , røges , hvilket kun er for et Syns Skyld , for i Virkeligheden er „Gummien " , som vi kender den , fuldt færdig fra Naturens Haand , og det endelige Produkt foreligger nu til at gaa i Handelen som lange nubrede Flager , der ligner Bade - 117 haandklæder , og som Englænderne kalder sheets . De noteres i Bladenes Børsafdeling med al den Honnør der tilkommer en mægtig og fornem Vare . Gummien gaar nu i Kasser paa Dampskib til Evropa , hvor den skal gennemgaa forskellige Værksteder , inden den træder ud i Livet enten som Avtomobilring , et Stykke Viskelæder eller et Par Galoscher . Det kan hænde at den kommer tilbage til hvor den er født , i Form af Ringene paa den Motorvogn , hvormed Estatens Bestyrer gør sine Rejser paa Johores røde Veje , men det er kun et kuriøst Tilfælde i Gummiens Levnedsløb , som ellers udvikler sig efter store , meget simple Love . Gummiens Karriere , Rejsen fra Amazonflodens Uskyldighedstilstand , om ad en ny Jordbund i Indien til f . Eks . Londons Gader ved Teatertid , er et helt Eventyr . Det ligner saa mangen anden Rejse fra Junglen ind til Byen . Hvem har ikke fra sin Barndoms første Geografi timer drømt om at se en Tebusk , og det burde jo være i Kina , Teens Hjemstavn ; jeg traf nu at se den paa Java . Paa Vejen fra Buitenzorg til Garut med Toget saa jeg , da vi kom op i Højderne , vidtstrakte Plantninger af en rund , mørk Busk og fik at vide det var Te . Det er en Bjergbusk , som skal til Vejrs i Forbindelse med Varme for at trives . Senere saa jeg en Teplantage paa nærmere Hold oppe i Midtjava . Det er en meget smuk Busk eller snarere et lille lavstammet , stærkt forgrenet Dværgtræ af Udseende som en Myrte eller en Tyttebærbusk , men med Blade saa store som Lavrbærblade ; man kan se at den oprindeligt hører hjemme i en alpin sydlandsk Hedevegetation . Bladene hverken smager eller lugter af „Te " , 118 naar de er grønne , det kommer først ved Tørringen og Behandlingen , som er yderst vidtløftig og vilde være umulig , som forresten al Plantagekultur , uden de indfødte billige og taalmodige Arbejdere . Nogle smaa Javaneserinder gik og plukkede Blade af Buskene , hvilket ikke sker ved simpelthen at plyndre dem , men ved et omhyggeligt Valg af dem der er tjenlige ; Bladene er desuden af forskellig Kvalitet , eftersom de sidder , og naar de bliver taget . De plukkede med begge Hænder , en ejendommelig hastig , malkende Bevægelse , som forraader den specielle Øvelse man ogsaa kender fra Fabriksarbejdersker . Marken strakte sig over et meget stort Areal , Busk ved Busk i det uendelige , og Jorden omkring hver enkelt var ligesaa omhyggeligt plejet som kunde det være en Potteplante . Ingen gør sig noget Begreb om hvilket Arbejde der maa udføres , hvilken detailleret Omhu og Paapasselighed der maa til , i langt intensivere Grad end vi kender fra Landbruget i Evropa , for at vi kan faa vor Te , vor Kaffe , Ris , Sukker eller Tobak . Man tror at alt gaar af sig selv i Troperne , og alt er ogsaa villigt til at gro , Ukrudt og Parasiter ikke mindst ; men uden Kulien , den indfødte nøjsomme og for Monotoni utilgængelige Arbejder , vilde alle disse daglige Nødvendighedsartikler aldrig naa Forbrugerne i Evropa . Alt hvad Jorden f . Eks . maa gennemgaa af Vanding og Beredning for at plante Sukkerrøret paa Java , alt hvad Marken senere kræver af Pasning , ikke at tale om den uhyre komplicerede Behandling paa Fabriken , før Røret bliver til Sukker , hvilket jeg havde Lejlighed til at erfare noget om paa Østjava , hvor de grønne kompakte Sukkermarker dækker Kvadratmile , og en hvid Fabriksskorsten hist og her i Landskabet markerer 119 Estaten , alt dette aner man ikke noget om , naar man delikat med Tang lader et Stykke Sukker forsvinde i sin Kaffe ; jeg ønsker ikke det skal smage mindre sødt , det er ikke derfor jeg afmaler Møjen ved Frembringelsen , men er det ikke som om man putter noget mere i Munden , naar man véd at Sukkeret har sin Historie ? Nu Tobak , hver Mands Livsfornødenhed — det blotte Ord gør Dem opmærksom , De ser Dem om efter noget at ryge — Tobak , det er vel en Plante som man saar , mejer af og tørrer og dermed færdig til Piben ? Aa , Tobak kræver en uendelig , udstrakt Behandling , en Pleje og en Omsorg , der bliver faa Børn til Del , lige fra den som et Frø med Stamtavle kommer i Jorden , til man med kærlig Haand tager den som Cigar , smykket med Guldbælte , op af den duftende Kasse . Den fortjener det , Livsens Urt som den er i en af Klaverer og tamme Hunde forpestet Verden . Hav Tak , Columbus , for Amerika og Tobakken ! Tak til den Gentleman , der først bragte Urten til Evropa og „drak " den som sidste Gunstbevisning op ad Stigen til Galgen ! Paa de Karduser man kunde købe i gamle Dage , de er desværre ikke mere i Handelen , saa man i rødt Tryk en Morian med Fjer paa Hovedet og en Dusk Tobaksblade i Haanden , Vitzliputzli , eller en anden god Genius , til hans Ære og som et Røgoffer til ham er det at dette skrives . Skønt Java ikke er Tobakkens Hjemsted , følte jeg det som en Pilegrimsgang første Gang jeg saa Tobak , og nærmede mig de Haller hvor Fabrikationens Mysterier fuldbringes . Her saa kort som muligt et Overblik derover . Planten er en stor bleg Natskygge ; Pigæble , som dyrkes i Evropa , giver det bedste Begreb om den ; der er jo ellers mange Afarter . Naar 120 Planten er voksen , men der er mange Vanskeligheder at gennemgaa inden man er saa vidt , man har hele kemiske Laboratorier og Forsøgsanstalter paa Java i den Anledning , begynder Plukningen af Bladene , fra neden af , et for et og med Forstand , og de kommer i Knipper ind i Tørrehusene , lange aabne Lader , som ligger i det tropiske Landskab i Tobaksegnene . Naar de er tjenlige stakkes de op i et stort Fabrikslokale for at fermentere , hvilket gaar for sig under Udvikling af en liflig Gæringsvarme , hvorunder Tobakken lugter skønt af nybagt Brød . Nu har man begyndt paa at ville erstatte den naturlige Fermentering ad kemisk Vej , uundgaaeligt naturligvis i vore profane Dage , men den gamle Gæringsproces var ædlere , jeg er glad over at have set den . Derefter luftes og sorteres Bladene , og Sorteringen , som foretages af en utallig Sværm Javaneserinder , Koner og Piger , hvoraf en og anden ret seværdig , er en overordentlig vidtløftig Affære , hvert Blad maa mange , mange Gange gennem Hænderne , i Henhold til Kvalitet , Størrelse og Farve . Men endelig er Knipperne i Orden , hvert Blad ens i hvert , og hvert Knippe samlet med andre af samme Bonitet , og nu bliver de pressede i en Maatte under lystig Opsang og Dans af Kulierne , som elsker at dreje den svære Presse rundt . Maatten faar sit Mærke og er færdig til at gaa til Holland . Tobakken er en Videnskab for sig , et meget vigtigt Stof for Verdenshandelen og skønt maaske undværlig en af de Ting der virkelig holder Tilværelsen i Gang . Kommende Slægter vil med Undren se hen til vor Tid , da omtrent hvert eneste Menneske bedøvede sig med Røgen af en Giftplante ; de kommende Slægter vil rimeligvis skylde os Regnskab for et nyt dulmende Middel , hvis ellers de vedbliver at være Mennesker lig . Kvin - 121 derne paa Java , der altid slæber af med en Byrde , de maa ikke blive set uden at bære noget , foruden gerne et Spædbarn paa Ryggen i en Klud , har hele Hovedet spærret op af Betel og Tobak , der hænger dem en Dusk Tobak langt ud af Munden , og man ser paa det udslukte , tilfredse Blik , at hele deres Sjæl samler sig om Tobakken — hvordan skulde de bære deres Byrder uden den ? Man har ikke noget Sidestykke til den Begærlighed hvormed alle vilde Folkeslag har taget imod Tobakken af de Hvides Haand , de sælger deres Bedstemoder for en Pibe Tobak ; det er ikke for meget sagt , at for Millioner af Mennesker er Tobakken hele deres Livs Indhold ! Aviatørens sidste nervøse Cigaret , inden Propellen sættes i Bevægelse , og han skal op i den tynde Luft ! Bliver Tobakken nu saaledes plejet og kælet for , saa er der ikke mindre Umage ved Dyrkningen af Risen , Østens Brød . Indtrykket af Riskulturen paa Java og naturligvis ligesaa Kina hører til noget af det uforglemmeligste fra Østen , det er sandelig ingen ringe Civilisation der har skabt den , man bøjer sig i Beundring for den malajiske og mongolske Bonde , som fra Urtiden af har gjort denne Agerdyrkningsgren til en Kunst . Svært at give en Forestilling om en Rismark eller rettere et System af Rismarker , saadan som man kan se det paa Java . Planten gror i blankt Vand , er vel oprindeligt bleven dyrket i Sumpe , men man indskrænker sig ikke til at dyrke den i de flade Dale , man skaffer kunstig Vanding , Irrigation og er derved i Stand til at anlægge Rismarker ogsaa i et kuperet Terræn . Det er det Malajen forstaar med saa beundringsværdig en Snildhed og Udholdenhed . Ofte kan man se Rismarkerne kravle langt op i Bjergkløfterne , dækkende hvert eneste Fremspring og 122 Terrasse med et lille Vandspejl , rettende sig saaledes med højere eller lavere Diger efter Heldningen , at Markerne , i alle mulige Former og Størrelser , altid er plane . Vandet ledes saa ind fra oven , flyder fra den ene Mark ned i den anden og holder paa denne Maade hele Skraaningen , som ofte kan være i en meget stejl Vinkel , under Vand . Malajen maa have et eller andet Nivellerings - Instinkt , en bæveragtig Evne til at føle Vandstand og Afløbning , for det er ikke noget han har lært , det er noget han kan . I disse smaa Marker under Vand , der naar de er anlagte op ad et Bjerg kan se ud som et eller andet fantastisk Møbel med halvtudtrukne Skuffer , gror Risen , og man kan se den paa alle Stadier i dette Land uden Aarstider , lige fra den spæde , nys udplantede Ris , der ligner grønne Søm i Vandspejlet , til den modne tunge Ris , som Javaneseren høster ved at afskære hvert Aks for sig med en lille Kniv han har inde i Haanden . Det er uafbrudt Arbejde for Javaneseren , først med at pleje Digerne og holde Vandledningerne i Orden , rode Dyndet op ved Hjælp af Bøfler og en Træplov og sætte den unge Ris , hvilket i øvrigt Kvinderne er betroede til , og som de udfører utrolig behændigt , staaende i Vand til Knæene og med en tugtig sarongbeklædt Ende vendt mod Himlen . Mens Risen gror skal den luges , og naar den begynder at modne skal den værnes mod Risfugle og andre Lystne ; Javaneseren betjener sig her som andetsteds i Verden af truende Fugleskræmsler , gamle Klæder sat op som Mænd , hele fæle Bambusspøgelser som vifter med en Knokkelarm i Vinden ; ude i Kornet har han Vagthytter , hvor Drengene sidder og hujer eller trækker i lange Snore , som faar forskellige Rædsler til at bevæge sig og skræmme Fuglene . Saa 123 det er ikke altsammen at ligge under Brødfrugttræet og lade Solen sørge for Føden . Paa Java lever der over 30 Millioner Indfødte ! Man ser Rismarker , hvor en uendelig Møje er anvendt for at dyrke to - tre Haandfulde Korn ; paa Digerne , der er saa smalle som det er muligt at gøre dem , dyrker man en Rad Bønner , ganske som i de tættest befolkede Distrikter i Kina . Jeg har aldrig set saa befolkede Veje som paa Java . Hvortil alle de Rotter ? Hollænderne lægger dem til , for at den hvide Mand kan faa sin Te paa Sengen , Sukker deri og en Cigaret bagefter . En Rismark som skraaner med sine indrammede Vandspejl , hvori den grønne Ris blander sig farveprægtigt med den blaa Spejling af Himlen , en Rismark i det stille hede Tropesolskin , hvor ogsaa Vandet afgiver Varme , mens det allevegne risler , rinder og siver , er et Naturindtryk af en ganske egen , sælsom Art . Lige ved , men uden at man kan se den kvækker en Frø afmægtig af Velbefindende i sit Dynd ; en hvid og laksefarvet Hejre staar inde midt i Oversvømmelsen og nidstirrer efter de smaa Fisk , som den vindskibelige Bonde holder i sin Mark , og ovenover den grønne Ris , som staar badet i Sol foroven og Vand forneden , nys vandet til Overflod af et Regnskyl , der hver Dag kommer som fra en stor Vandkande fra Himlen ; oven over det grønne Tæppe , som ikke en Vind rører , hvor den hede Luft hviler i evig Sommerdovenskab , flyver Tusinder af Guldsmede frem og tilbage , rimeligvis jagende et eller andet mindre Insekt , man ikke kan se . Bag Rismarken fortoner sig Palmer , Bambuslunde og irgrønne Pisang omkring en Kampong , javansk Landsby , og bagved igen hæver sig den vældige Kegle af en Vulkan med Toppen hyllet i musselinshvide Skyer , 124 Sumbing eller Merapi , fulde 3000 Meter høj og med en hel Provins udbredt paa sin milevide Fod . Det er Java . Gud hvor der er hedt og stille . Over Hovedet Maanekratere og sorte udslukte Kegler , Verdner af Aske , og udbredt for Ens Fod den grønneste Tropefrodighed , en Taage af Vækster som i Kulperiodens Dage . Ja , det er Java . Der lugter dyndet og af Vand , Vand oppe og nede , en fersk og varm Lugt som fra Skabelsens Barselstue . Risen gror baade i Lavlandet og til Vejrs , bare den kan faa Vand ; oppe i Bjergene paa en for den særlig egnet Højde træffer man Kaffen , højere oppe endnu det Træ hvoraf man faar Kinin . Vanillen , som er en klatrende Orkidé , skal ogsaa i Højden , den blev falbudt ved Toget af de Indfødte paa Stationerne omkring Bandung . Kaffen , den yndede Drik , som jeg for Resten ikke er i Tvivl om har bidraget til den fysiske Forringelse af hele Folkeslag , hvorfor den ogsaa skal omtales kortelig og uden Varme , den er Frugten af et meget kønt Træ , rankt og med symmetrisk stillede Grene , saalænge det er ungt . Blomsterne skal være pragtfulde , men det var over Blomstringstid , da jeg saa Kaffeplantager . Grenene hang tæt fulde af de grønne Bær , der indeslutter de to Frugter , man kalder „Bønner " . Ejendommelig for Kaffen er at den skal have en passende Skygge ; man planter den derfor sammen med et akazieagtigt Træ med let , finnet Løv , der hvælver sig som fine Parasoller over Kaffetræerne . Det ser ud som om de fornemme Vækster har hver sin Kammerpige . Kaffekulturen er for Resten i Tilbagegang paa Java . Er Kaffen det i det hele taget ? Jeg tror knap der er saa mange der bælger store , sorte Kopper Kaffe i sig som tidligere . Efter at 125 Kaffen har gjort sit Værk , at ødelægge først Folks Maver , siden deres Tænder — paa Landet har Bønderne ikke en Tand i Hovedet , efter at de har erstattet Mælkediæten med Kaffe og Kartofler — antager jeg at Helbredet gennemgaaende er blevet for svagt til at taale Giften , den har arbejdet sig selv ud af Folks Levemaade . I den samme Plantage hvor jeg saå Kaffe groede ogsaa Kakao , et temmelig stort , ellers ikke særlig anseligt Træ ; Frugten der ligner en furet kalkunrød Agurk vokser ud fra selve Stammen og Grenene af Træet , ikke mellem Løvet , en Ejendommelighed den har tilfælles med Durianen og Brødfrugten . Om Kakaoen kun gode Ord , det er fornøjeligt at hilse paa den . Den er jo ellers selv fremmed paa Java , ligesom Kaffen , stammer fra Meksiko , hvorimod Kaffen som bekendt har hjemme i Arabien . I samme Skov , det var virkelig en forunderlig Skov , jeg saå den et Sted paa Midtjava , groede ogsaa Kapok , Bomuldstræet , Peber og Muskat . Peber er en Slyngplante , den hænger graciøst op ad et og andet Træ med sine Klaser , der skjuler det ildende hede Krydderi . Hvor meget Blod flød der ikke i Middelalderen for at skaffe den saa attraaede kradsende Vare , hvilket mærkeligt Kapitel i Verdenshistorien — Opdagelsesrejserne — og senere de store Kolonier — knytter der sig ikke dertil ! Nelliken ! Den fandt jeg ikke paa Java , den gror vist kun paa Molukkerne , men hvor den hører med til Atmosfæren paa den Tid , omkring det fjortende - femtende Aarhundrede , da man med blodige Sværd i Hænderne søgte Paradis og kostelige „Specerier " i et og samme Aandedræt . 115 Endnu i min Barndom var Nelliken i høj Anseelse mellem Bønderne , omtrent som paa højere og allerhøjeste Steder en tre - fire Hundrede Aar i Forvejen ; man fik den i sød Suppe , og det er som om jeg personligt har kendt Middelalderens Duft , naar jeg tænker derpaa . Det samme gjaldt Muskat , Muskat som fyldte Huset med sær og yndig Duft under Julebagningen . Jeg saa Muskat paa Java , det er et stort , smukt , pyramideformet Træ , hvori de ferskenagtige Frugter hænger mellem Løvet , fyldigt og sydlandsk ; naar Frugten er moden gaber den af sig selv og viser den karminrøde „Blomme " , der spinder ligesom et Net om den ibenholtsorte Nød , en nydelig Farvesammensætning . For Besiddelsen af dette højt skattede Krydderi blev der ogsaa udgydt meget Blod i Middelalderen . Hollænderne udryddede det overalt saa nær som paa en eneste 0 i Indien , og hver eneste Frugt blev møjsommelig kogt , røget og speget for at dræbe Spirekraften , at ikke andre konkurrerende Folk skulde plante den og tage Fordelen fra dem . Nu er det som om Verden er bleven træt af Krydderier eller sløvet derfor . Maaske har den faaet andre mere kradsende Ting i Stedet . Noget tyder dog ogsaa paa at man er paa Vej til at søge ikke Opstrammere i Naturen , men Skønhed og Næring . Fra Java tog jeg tilbage til Singapore . Hvad jeg har villet der saa meget ? Singapore selv er vel saa temmelig blottet for Seværdigheder i gængs Forstand , arkitektonisk set rædsom , ugæstfri som London og dertil provinsiel , med en eksotisk Forværring ; selv Bosiddende i Singapore spurgte mig medlidende , hvad jeg dog vilde der , hvor ingen lever frivillig , hvor 127 Alverden rejser igennem og er glad ved aldrig nogensinde at komme mere . I Slutningen af forrige Aarhundrede , da en Rest Kunstnere endnu søgte Italien , og Æstetikens Veje ellers uvægerligt gik over Paris , tog jeg til Düsseldorf og Essen for at se Fabriker , et Stof den Gang endnu sat i Ban som Aandløshedens fordømte Kilder ; jeg rejste til New York , den daarlige Spøgs og det pekuniære Spektakels anerkendte Tumleplads , hvor ingen den Gang endnu tænkte sig Muligheden af at finde Poesi , Storbyen ; samme Smag for Brakmarkerne , hvor Literaturen endnu ikke har saaet , førte mig til Singapore . En vis æventyrlig Opdagerlyst var ikke uden Medvirkning , allerede som Dreng forelskede jeg mig i det blotte henrivende Navn af Singapore . Til Forindien har jeg aldrig ønsket mig , Naturen og Befolkningen er her støbt sammen i ældgamle uundgaaelige æstetiske Former , som ingen Tillokkelse har haft for mig . Jeg har aldrig af egen Drift søgt et Tempel eller læst et Skrift om Buddhisme , Hinduens Væsen rører ikke ved noget i min Indbildningskraft . Min Skæbne førte mig til Singapore . Der stødte jeg paa Malajen og Kineseren . Maalt med Evropas gamle Kulturstæder er Singapore ganske sikkert aandsfortærende . Jeg elsker ogsaa den . Det er Verdens moralske Frihavn . Der lever henimod et halvt hundrede forskellige Racer og kulørte Varieteter af Mennesket i denne Handels - og Gennemgangsby , allesammen her fri for Kaste , uden hvad de selv fører med sig ; alle Forskelle i Østen , uden Undtagelse alle , er her ophævede . Det er Arnestedet for en Fordomsfrihed som Verden endnu ikke har set Blomsten af , 128 men den vil faa det at se . Kinas Modernisering har en dyb Rod i Singapore . Signalhøjen ovenover Byen paa Forthøjen med Fyret og den høje hvide Mast i den hvide Luft , pyntet med alle mulige Flag og Sømærker , minder ved sin Tiltakling endnu om Englands store gamle Fuldriggere ; den flager for personlig Frihed og frit Samkvem ind i Fremtiden . Den vidunderlige , altid uroligt bølgende , altid af Sydhimlen blændede Red ligger fuld af store Dampere , Synskredsen rundt , oversøiske saltrimede Baade fra alle Verdens Lande , i en Glorie af Tropesolen , omsværmede af steamlaunches , Lægtere og Sampans , med de taagede Øer bagved takkede i Profilen af Palmer , det er en Red hvor Modsætninger mødes . Her læsses Folkeslag af og paa , her gaar en af Historiens Landeveje , man rejser forbi endnu , men Fremtiden vil spærre Øjnene op ! Noget af det første man ser naar man sejler ind til Tanjong Pagar er Malajlandsbyen der ligger tæt udenfor Singapore , en lille By halvt ude i Vandet af palmebladtækkede flettede Huse , det ser ud som om de vader ud i Stranden paa Stylter . Det er Pælebyggere der bor her , et Urtidsfolk , og Skibet er næppe lagt til før de kommer padlende i deres udhulede Træstammer og gør Tegn til , at man skal smide Mønter ud for at de kan vise deres Dykkerfærdighed ved at hente dem inden de naar Bunden . Malajen er jo ikke hvad man forstaar ved en Vild , men en nøgen kulørt Mand kun med en Klud om Lænderne i et primitivt Trug paa Vandet er dog et Syn der gør Indtryk , en Farve fra Tidernes Morgen . Malajerne er smukke og ufordærvede Folk , selv disse Stympere , der gør Kunster for Mad og staar paa Hovedet flere 129 Favne ned i det tykke Havnevand tre - fire Stykker paa en Gang efter en Cent , fører sig med en Adel , som kun Naturfolk ejer og ikke alle Naturfolk endda . Se dem øse Kanoen læns med nogle faa gratiøse fejende Bevægelser af Fodbladet I Naar de vil ro stærkt til griber de Aaren midt paa med den ene nøgne Fod og benytter den som Støttepunkt i Mangel af Aaretolde i Kanoen ; de spiller en Slags Polo med en Bold som gaar fra Kano til Kano , idet de kaster og opfanger den med Aaren , et Spil der kræver den højeste Finhed af Øje og Haand . Jeg hørte dem fløjte evropæiske Melodier , stilløst i deres Mund , men fuldkommen korrekt , ogsaa det kan det . Malajen er et Vandmenneske , de unge Karle gaar omkring nede paa Bunden af Vandet og fisker Koraller op som de for Resten handler med i Pælelandsbyen ; jeg har set en tresindstyveaarig gammel Mand med hvide Haar paa Brystet fiske paa den Maade , at han kastede et rundt Garn , der var gjort tungt i Randen , ud fra sin Kano og derefter roligt dykkede ned efter Fangsten , som han kom op med i Haanden ! Der eksisterer udmærkede engelske Værker om Malajen og Malakka af engelske Forfattere , bl . a . af Frank Swettenham , indtil fornylig Guvernør over Straits Settlements og mangeaarig Forsker af malajisk Skik og Overlevering . Den oprindelige Befolkning i Singapore og paa Malakkahalvøen anses for den rigtige Malaj , Grundstammen , de øvrige malajiske Folkeslag udenfor Malakkahalvøen gør ikke saa typisk et Indtryk . Stærkest eller mest iøjnefaldende træder Malajens Egenskaber maaske frem ved Betragtning af det Element der indgaar i den japanske Blandingsrace , det er vistnok det der har bidraget mest til Japanernes determinerede og med saa megen 130 viril Adel underbyggede Karakter ; Malajen forekommer mig at have fysiognomiske Træk tilfælles med Japans gamle feudale Krigerkaste . Visse Iagttagelser med Hensyn til den malajiske Type leder Tanken hen paa et saa fjærnt Folk som Venderne , muligvis hænger de i en forhistorisk Tid sammen med en nordlig Gren af mongoloide Urfolk . Af Antropologer anses Malajen for at høre til det mongolske Racelegeme . Undertiden minder de ogsaa fysiognomisk om Eskimoen . Men det er Gisninger som jeg vil komme tilbage til i en anden Forbindelse . Malajen som han for Øjeblikket er i sit Hjemland paa Malakkahalvøen viser udprægede Tilbøjeligheder i den Retning man med et forældet Begreb plejer at kalde Herrekaste , hvilket ikke vil sige andet end oprindelige Naturers Lyst til Uafhængighed og fri fysisk Udfoldelse , Malajen er hengiven til Idræt og til at vegetere paa sin Jord , vil ikke „arbejde " . For Tiden finder en Del af dem , som er søgt til Singapore , sig til Rette som Chauffører ; tidligere blev de Kuske naar de overhovedet blev noget , det passede dem at omgaas Heste . De er store Sømænd . I Modsætning til de fleste Kulørte i Østen har Malajen Æresbegreber , han stikker ihjel for Fornærmelser . De malajiske Fyrster , som nu er sluttet sammen i en Konføderation under Englands Protektorat , gør et finere og mere civiliseret Indtryk efter Portræter at dømme end f . Eks . de indfødte , groteske og mere end halvvildt udseende Hindufyrster . Malajen staar Evropa nærmere end Hinduen . De malajiske Kvinder ! Jeg har kendt jyske Bønderpiger , der havde deres Udtryk . Hvor de gaar smukt ! Med nogle spraglede Kattunstøjer svøbt om Legemet , i behagelige møn - 131 strede Stoffer som ogsaa genkalder Bøndernes Smag i fordums Tid , og et lignende let Stof op over Hovedet vanker de decent over Gaden i Singapore , med en yndig urkvindelig Rytme i Bevægelsen og deres hele myge Holdning ; med de bare Ben og den løse Paaklædning ser det ud som om de kom lige fra Sengen indsvøbt i Sengetæppet og med et Pudevaar tugtigt over Hovedet . Malajinderne af fornem Familie , som man kan se dem ovre i Johore , har de skønneste Ansigtsfarver jeg har set , Rav og Skifer i uendeligt fine Schatteringer , violblaa Læber , naar de ikke maler dem lidt eller de er ildrøde af Betel , og de allerdejligste gule og sorte Øjne , flygtige og frodige af Skikkelse som den tynde Tropehimmel der indeholder mere Afgrund end Himlen noget andet Sted i Verden . Malajinden er allerede meget forfinet , gaar i højhælede Pariserindesko , hvad der er Skade for hendes Fod ; hun skal være i Besiddelse af mere end sædvanlig selskabelig Kultur og et højtudviklet personligt Vid ( Swettenham ) . En Gang vil hun være med til at præge et Selskab i Østen , som har skabt sin egen eksotiske fribaarne Stil , og om hvis Smag og Sjælfuldhed i Elskov vi ingen Begreb kan gøre os . Malajen er ingen uddøende Race . De tager med en Selvfølgelighed , som man studser over , ved det Moderne . I Johore ser man unge Tungghusønner i fuld Londonerpaaklædning , der aldeles ikke stikker latterlig af til Fysiognomiet , som hos Negeren , uagtet Malajen endnu bærer kraftige Spor af den store Abe han stammer fra ; han har Stil af Naturen . Den kulørte Ansigtsfarve behøver ikke at været et deklasserende Stempel ; undertiden virker den ædlere end Evropæerens farveløse Nøgenhed i Ansigtet . 126 Malajen følger med . Og Singapore gaar frem . Jeg kan næsten ikke kende den igen . Foruden Automobilerne er her kommen Sporvogne siden sidst , Konduktøren som er en Bengaler eller Klingmand træder Klokken foran i Vognen med sin nøgne Fod , men det lyder lige godt , det er den Lyd i Gaden der gør alle Byer og Breddegrader lige . Den billetterende Konduktør er en Kineser ; enhver finder ind i den Stilling han egner sig for og som egner sig for ham i Singapore . Sporvognen har to Klasser , vi er under engelsk Administration , forude sidder den hvide Mand og den Menige af Kolonialtropperne i Khaki med tatoverede Hænder og kirsebærrød Teint af Troperne ; hjemme er han Afskummet af London , her rykker han frem i Spidsen af Sporvognen , som en lille Vorherre , og Kineseren paa Sædet bagved ham med et Knippe levende Fjerkræ i Haanden , Chetty ' en , hvis sortbrune haarede Lemmer er hyllet i skyhvid Musselin og som er kalket som en Grav paa Panden , hans Kaste er Aager , Tamileren , som er omtrent nøgen , Armenieren med de blyfarvede firkantede Træk , den høje adeligt udseende Sikhmand med de sorte Skægvalke under Kæberne , Vægter i Østen og ellers bare lang , Perseren , Battak ' en , Paria ' en , alle det ny Babylons i alle Regnbuens Farver spillende Folkeslag faar sidde bagved ham og glæde sig ved Trækken efter at den har ført Vellugten af hans Snadde og aabentstaaende Porer med sig . At sætte ham bagest paa Sæderne udsat for Østens samtlige rige Uddunstninger lod sig jo dog heller ikke gøre . Den allerlaveste Fyrbøder kan gaa i Land hvorsomhelst i Østen og overtage sit Privilegium som hvid Mand og ukræn - 133 kelig ; enhver tænke sig derved hvad han formaar . For en socialdemokratisk Betragtning er det naturligvis paa en Gang oprørende at lægge Overklasseraahed for Dagen imod fattige Asiater og en Velsignelse at Proletaren endelig kommer til sin Ret , som højere ufejlbart Væsen . Jeg deler ikke den i Evropa brugelige Majoritetsdyrkelse der ligger paa Maven for ethvert Lavmaal af Kultur blot Indehaveren er ubemidlet , en lavtstaaende Evropæer er og bliver en lavtstaaende Evropæer ; men jeg finder hans Klasseoverhøjhed i Østen i sin Orden . Her søger jeg at sætte mig i Kuliens Sted og gøre mig naiv som han for at forstaa hvad det er for en uhyre Reserve , der ligger til Grund for Overlegenheden i Landene der nordpaa , hvor Skibene kommer fra , hvori det Forspring bestaar , der giver selv den ringeste tjenende Aand allernederst i Skibet Karakter af en Gud . Er det Skibet der gør ham stærk , eller er det ham der har gjort Skibet saa mægtigt ? Begge Dele er vekselvis rigtigt . Evropæeren har skabt Tekniken , og Tekniken har skabt ham . Den vældige Flaadedemonstration i Fredens Ærinde paa Singapores Red under Tropesolens Glorie , Trafiken , er den hvide Mands Fremskridtspatent . Bortset fra æstetiske Hensyn er den grovporede blonde Hud og de nordiske Øjne et Fortrin , der berettiger selv den mest uvidende brutale Søarbejder , for saadan bør det vel hedde nu , til en Plads foran paa Sporvognen ; i hans Natur ligger de Evner skjult , der har frembragt den . En Dag da jeg stod og saa mig om paa Johnsons Pier , hvor Hundreder af eksotiske Emigranter sidder paa deres Bylter og Kamfertræs Kister , mens Steam - launcher lægger til og fra og Sampanerne vasker nede i Paalandssøen , en Scene der er 134 livfuld og rig paa Perspektiv som paa Battery Place i New York , men i en hel anden vildfremmed og primitiv Stil , Biblens Farver i moderne Indramning , gik en Besætning Matroser i Land , nogle af dem i store Søstøvler og Uldtrøje , andre i Overfrakker og bare Ben , Skibbrudne der som jeg fik at høre for nogle Dage siden var forlist paa en lille Ø ude i Strædet og nu blev bragt i Land . Det var en sørgelig Flok , de havde mistet alt uden det nøgne Liv , og det havde været truet , et Par af dem var falmede i Øjnene endnu efter at have set Døden . De var Russere , grove , halvvejs dyrisk udseende Personer , men en af dem var en ren nordisk Type , Livlænder formodentlig , det groveste og voldsomste Karlfolk jeg nogensinde har set og dobbelt imponerende paa Baggrund af de spinkle listende Kinesere og Hinduer der flokkedes til for at se de Skibbrudne , han ragede op med sine herkuliske Skuldre , høj og svær som en Stud , tatoveret , lavpandet med en blond Slagsbroderlok ned over Brynet , rank som et Mastetræ og med lyse , dødsforagtende Øjne , Fyrbøder , at dømme efter de med Kul og Olie imprægnerede , fregnede og med røde Børster forsynede Forlemmer , hvortil ingen Handskenummer gaves , en til bestialsk Svir og Optøjer hengiven Ustyrlig aabenbart , som Havet for en Gangs Skyld havde givet en Dukkert men som ingenting havde haft at tabe . Flokken marcherede op i Byen ført af en forsigtig farvet Stevedore , og i Spidsen gik den blonde Forfærdelige med et Blik rundt paa Omgivelserne fra sine smaa lyse Vildsvineøjne som om han uden Hovedpine tog alle disse Herligheder i Besiddelse . Ingen vilde skænket dette „blonde Bestie " fra Søen Op - 135 mærksomhed , hvis det ikke var paa Johnsons Pier man saa ham . Han havde Ret til at gaa i Land som en Konge , for hanalene var i Stand til at genskabe hele den evropæiske Civilisation fra Grunden af , hvis han blev isoleret I Han som kun savner Tugt ... og saa en eneste Kvinde , som han naturligvis skulde svømme i Land med paa Ryggen til den øde Ø naar Skibet forliste ... uden Hjælpemidler af nogen Art , kun de to med de bare Næver og hele Tilværelsens Opgave for sig ... men det skulde ikke være paa en sydlandsk 0 , hvor Brødfrugten sænker sig ned fra et Træ paa en Bakke af Blade , og hvor Palmerne af sig selv bøjer deres Telte ned til Jorden som Hængekøje for de to Nyskabte , det skulde være paa en 0 i Nordhavet , hvor en Snestorm tog imod dem med aabne Arme og en Flok Ulve tilbød at løse Ernæringsspørgsmaalet paa en for dem selv mættende Maade ... her skulde saa Snillet vise sig , Reserven , Fortrinet , den raa Fyrbøder skulde tvinges op gennem alle Teknikens og Tilværelseskampens Begyndelsesgrunde ... hvilken Helt til en moderne Robinsonade ! Men hvorfor se Udviklingens Historie i noget andet digterisk Gennemsnit end det Virkeligheden selv og vor egen Tid byder ? Den store Fyrbøder er vel heller ikke en Gang noget Kongsemne , skønt han deler Udviklingstrinet med dem der har været det , hans Niveau er saadan noget som Regner Lodbrogs men behæftet med en uafhjælpelig Anakronisme . Han vil faa den fyrstelige Modtagelse der tilkommer ham paa det russiske Konsulat , og en Gang senere hen i Tiden venter hans virkelige Romans Afslutning ham i Liverpools Havnegader , hvor han vil blive kniplet ihjel af en Afdeling Politibetjente . Men han er hvid Mand ; hverken Pariaen eller Brah - 136 manen , som tager imod Teknikens Gaver uden selv at have bidraget til Udviklingen med andet end Kastevæsen og et forkullet Uvirksomhedsideal , Nirvana , samt en Gud for Dovenskaben , fortjener indtil videre at gives hans Rang . Johnsons Pierl Denne Folkeslagenes Landgangsbro , hvor Orienten udfolder sig med Byen til den ene Side , de høje i en barsk og nøgen Stil holdte Skibskontorer og Banker , og den mægtige Ring af Skibe der belejrer Reden til den anden , her tilbringer jeg mine Formiddagstimer . Jeg staar og ser ned i det nefritgrønne tykke Vand , hvori kinesiske Aviser og Durianskaller og meget andet driver ... og pludselig er det som om jeg har set noget der kunde ligne en Spaserestok staa ret op og ned i Vandskorpen , men nej , det kan ikke være rigtigt , der er ingenting at se . Jeg passer nu paa , og lidt efter er Stokken der virkelig igen , paa et Sted lidt længere borte , i en rask Bugtning op mod Vandskorpen , Spidsen ovenud et Nu , og i en rask Bugtning er Tingen igen som tryllet bort af det tykke grønne Vand . Jeg saa den igen siden , det var en Vandslange , som skulde op en Gang imellem og have sin lille Mundfuld Luft . Den passede sit , mens Orienten og det tyvende Aarhundrede spøgede hen over Taget af dens Verden . Jeg har noteret mig den , ogsaa den var noget for mig , i de Formiddagstimer hvor jeg omgivet af alt for mange Mennesker og dog meget alene snappede Luft paa Johnsons Pier . Hvor er mit Element ? Sporvognen er ikke det eneste Nye i Singapore , Hotellet som før var en morsom gammel Kasse i Supercargo - Stil med en dejlig Kæmpeakacie udenfor og Fakirer som besvor Brille - 137 slanger nede paa Jorden foran Verandaen , er bleven til en skaldet international Affære af den sædvanlige Type med Elevator og alle Bekvemmeligheder , men desværre uden Gæstfrihed . Gekkoerne som før dvakkede hyggeligt under Lofterne er bleven forvist til Udhusene og dvakker ikke mere ; i Stedet er her kommen evropæisk Orkester til Table d ' hote . Samtidigt er Akacien bleven hugget om . Ja , man har da Takt , man er musikalsk , lader ikke et dejligt Træ staa naar man indfører Musik paa Messingbeholdere og i store Kasser , hvoraf den lokkes ud ved at hamre dem paa Tænderne . I Pavserne , naar Orkestret ikke skænder Luften , flygles der oppe i Etagerne flere Steder paa en Gang og hujes af Evropæerinder , hvem ikke en Gang Rejser kan helbrede for Brysttoner . Ah , her har vi Heltinden som manglede mig før til min moderne Robinsonade . Det skal være saadan en Flygelsjæl som forliser og bliver kastet op paa en øde Ø sammen med Fyrbøderen , de kan jo flyde i Land paa Skibsflyglet , som ved den Lejlighed gør Gavn men bliver rustent paa Strængene , et dybt og godt Motiv , og saa naar de er kommen i Land , skal hun min Salighed lære at arbejde og leve . Singapore som for Resten hele Østen staar i Grammofonens Tegn , det er i Særdeleshed Kineseren der elsker den . Men han fylder sin egen Musik paa Tragten . Hver Aften i Kattemjavstimen galer Grammofonen fra Kineserkvarterets kobaltblaa Huse , men det der kommer ud af den er nasale gøende Røster af den store Kunsts Udøvere indenfor hans egen Race , berømte Kinesersangere som i Falset faar enhver mjavsk Kat til at blegne , Kastagnetter og Gonggong , Kattetarm og Blæsen paa Laarknogle skingrer ud af Tragten . Teknikens Vidundere 138 laaner her sin Kraft til at demokratisere Kunstens mest djævelske Nydelser som ellers er forbeholdt Kinas korrupte Levemænd og Pengesække . Biografteater ! Ogsaa her mødes Vestens Fingerfærdighed med en livlig Efterspørgsel i Østen . Alverden render til Film , og de imbecile komponerede Bændler som bringes paa Rullen i Evropa noteres højt af alle Kulørte . Den kinesiske Kuli render fra sin Rickshaw for at se Film ; hvem ved om denne Races højtudviklede og perverse Evne til at blomstre under Udfoldelsen af Skadefryd ikke er en særlig Aarsag til at goutere en Kunst , hvor den kolossale hvide Mand viser sig i saa smagløse Optrin , at selv en Kineserkuli ikke vilde være det bekendt ? Betjeningen paa Østens Hoteller er bleven ringere . I gamle Dage var den kinesiske boy en Velbehagelighed for den Rejsende , der kun ønsker Orden , Stilhed og et billigt Hensyn til sine Vaner , boy ' en blev den Gang godt behandlet , og man omfattede ham med Sympati som et Medmenneske . Nu er Drømmen om endogsaa at importere den villige , lydløse og intelligente boy til Evropa for stedse bristet , Evropa er bleven importeret til ham ; Tjenerne paa Hotellet havde nylig strejket og var gaaet af med Sejren ; naturligvis , de opdager at de er de fleste . Følgen er at man paa det store mondæne Hotel bliver behandlet som en retsløs af luddovne Mongoler med Mandeløjnene fulde af aaben Foragt . Boyen hører Fortiden til , i Stedet er traadt en almindelig Opvarter som vejer sin Gunst af paa Fagforeningens Balance og beundrer sin Skilning foran Spejlene i Spisesalen i Stedet for at komme naar man kalder paa ham , ganske som Opvarterne i Evropa . Man behandler da heller ikke boyen som Ven mere men som Kineser ; Pisken 139 er borte , saa nu maa man med Neglene slide Driverten i Frisuren hvis man vil have et Hold paa ham . Trods al Modernisering er Østens Hoteller en Ulidelighed for Evropæeren . Varmen er Ingen Skyld i , men Trækken , den kunstige Vind hvormed man søger at skaffe sig Kølighed , i gamle Dage Punkaen , nu den elektriske Vifte , er en barbarisk Foranstaltning uudholdelig i Længden uden netop for Mennesker hvis Nervesystem er bleven afrakket deraf . Folk bliver udslidte i Østen , af hvad , bl . a . af Punkaen . Træk , selv om den er varm , Luft som altid er i Uro , noget som altid bevæger sig og vifter under Loftet , hvorhen man ser , Pust og Luftstrømme paa Huden , tilmed naar man er tyndt klædt og med vaade Porer , ingen Konstitution , ingen Taalmodighed kan holde dertil . Singapore , Java , al Østen er en Idiotanstalt af Vifter og roterende Vinger , man maa have Messing i Hovedet for at holde det ud , og det er uhygiejnisk , det er at doktre paa Vejret i samme Stil som de Gamles Aareladning eller deres Fontaneller , Patienten formodes at faa Lindring men dør deraf . Gives der ingen bedre Middel mod Varmen ? Tekniken i Evropa har Ry for at være opstaaet som et Værn mod Kulden ; skulde Tekniken ikke ogsaa kunne overvinde Varmen i Troperne , eller er det en evolutionær Absurditet ? Man har Isværker i Troperne naturligvis og kan faa alle de afkølede Drikke man behager , det kan være det samme , hvem andre end Amerikanere ønsker at isne sine Tænder og sine Indvolde med underafkølede Vædsker ? Tekniken skal drive det til at afkøle Boligerne ! Ligesom vi har Kakkelovne nordpaa skal der staa Ammo - 140 niakkølere i Husene under Linjen , Hotellet skal være centralafkølet fra Vestibulen til Toppen . Jeg vil se et New York hvor Singapore ligger , herlige Skyskrabere op i den tynde silkefine Luft , en ny Art Arkitektur , Tropernes Bungalow i en ædel Forstørring , hvide Skypaladser med Damp fra Toppen , ligesom i New York , der skal blande sig med Himlens tavlede Under og svømme i en Omfavnelse med Tropesolen , tredivefyrre Etager ovenover hinanden — og alt centralafkølet med 15 Grader Aaret rundt i Stedet for 30 ! — enhver Punkakuli hængt og den sidste elektriske Vifte udstillet i Singapores metropolitane Museum , i Afdelingen for middelalderlige Torturredskaber , sammen med Flyglet og Luksusdamen og den sidste udstoppede boy . Jeg vil rejse i afkølede Skibe fra Port Said til Colombo , Singapore og Hong - Kong , jeg vil sidde i velafkølede Tog gennem Indien og Java , ikke de løbende Helveder hvor man med kogt Hud og i en evig Vind faar al Od viftet af Nervesystemet . Nordboens Nervesubstans er ikke indrettet paa at isolere sig i Varmen , man aflader sig gennem den vaade Hud , og Irritationer som Træk udtømmer en hurtigt for Vitalitet . Sydlændingen beskytter sig mod Lyset med Pigment , mod Varmen ved en anden Isolation formodentlig , som den hvide Mand savner , men skal det forhindre os , Teknikens Herrer , fra at leve og virke i Troperne ? Naar jeg fra et Opholdsrum med en menneskelig Temperatur , i Hotellet eller Toget , træder ud i Tropeheden , som for Resten slet ikke er saa overvældende , kun af en fysiokemisk angribende Beskaffenhed , vil jeg beskytte mig mod den som man i Evropa beskytter sig mod Kulden med Pelsværk — ikke ved at klæde mig af men ved et 141 Stof som isolerer og forhindrer Nerveudstraaling fra Huden ; hvad Videnskaben nu kan anvise , for jeg er en hvid Mand og vil ikke tabe min Ligevægt som saadan , jeg har Arbejde at gøre her og vil grundlægge Dynastier her . Jeg overlader til Fysiologer nærmere at udfinde Sammenhængen mellem vaad Hud og Nerveafspænding ; at Personer med nordiske Porer og Blodet synligt gennem Huden er udsat for en vis Utæthed af den organiske Akkumulator , eller hvad man nu vil kalde de Kræfter der virker i Nervesystemet , naar de hensættes til Troperne , er sikkert , der gives en særlig Art Tropeneurasteni som har sin Aarsag heri . Systemet med Afkøling ved Vifter forværrer Nedbrydningen — hvem i det hele taget vifter sig uden kobberforhudede Eksistenser som er vant til at staa over et Komfur ? Civiliserede har en Atmosfære om sig ikke alene af Luft men noget nervøst , en Slags Fortsættelse af Huden , ikke uden Straf lader man den rive af sig ; man kender fra Automobilture , hvor lang Tids Vind kan feje en Sjælen af An - r sigtet , man bliver automobildød ; paa lignende Maade vifter man sig i Troperne Sjælen tynd . De fleste Hvide derude balancerer i en Tilstand af Udtømthed hvor Modstandskraften mod Impulser er svækket , de ser paa en Gang slappe og ladede ud , det kendte smilløse og ligesom farlige Tropefysiognomi , kun lidt skal til for at snappe over der , Aftrækkeren er filet ; man siger om den Tilstand , at man er „irritabel " og ved ikke hvad man siger ; det er Nervesystemet der lækker paa Grund af forkert klimatisk Hygiejne . Slethed er at være ude af sit Klima . Endnu lidt længere ned og den kritiske Tilstand gaar over i hvad man med et Udtryk laant fra gale Heste kalder Tropekuller , den fuldstændige Ophævelse af Hemningen . 132 Hertil kommer de virkelige Sygdomme som man kan se , Dysenteri , Kopper , Kolera , Pest og Feber , men dem vil Evropæeren overvinde i Østen , som han har overvundet dem i Evropa , det er kun et Tidsspørgsmaal . Det med Huden og Vifterne ligger mig mere paa Sinde , for her er der et Punkt hvor selve Udviklingen gaar igennem . Barbariet i Østen i Øjeblikket med elektriske Vifter — hvor moderne ! — og Is til indvortes Brug , svarer til Tilstande i Evropa for to tusinde Aar siden da man krøb sammen om et sviende Baal midt paa Gulvet og forfrøs paa den Side der vendte derfra . For Resten det samme Folk der har indført Punkaen i Indien , Englænderne , hygger sig endnu hjemme i Evropa med aabne Kaminer uden at have opdaget , at Straalevarme , den direkte Udsættelse for Varmen fra et aabent Ildsted , har en forgiftende og narkotisk Indvirkning paa Nervesystemet . Andre livligere Folk med raskere Reaktioner og Evnen til at forandre sig f . Eks . Amerikanerne , maaske Japanerne , vil reformere Hygiejnen i Troperne . Jeg spaar Centralafkøling i Østen , og det vil komme som jeg siger . Imidlertid maa man bære „den hvide Mands Byrde " , som det hedder . Der er Vifter i Kirkerne ! Alt roterer her , kun ikke mit Hoved , det vil ikke gaa . Den Tankestrøm der er min Form for Liv og som hjemme flyder kølig er bleven til en stillestaaende Sø med en Krokodille paa Bunden . Gud forlade mig , hvad vil jeg her ? Hvorfor gaar jeg omkring og ser Kineserne spise deres modbydelige Mad , der ligner Hundeopkastning , paa aaben Gade , hvorfor bryder jeg min Hjerne med andre Folks kulørte Skæbne ? Der er 300 Millioner Indbyggere i Forindien , man kan daarlig rejse sig igen efter det Slag ; 400 Millioner Kinesere , man trækker noget over sit Hoved ; 143 paa Java var der 30 — 40 Millioner , Vejene saa ud som om der altid var Marked , hvad vilde jeg der , de faar nok Munden fuld af Ris og Tobak og Jord uden mig . Nede ved Havnen gaar der en Brise , og Vandet ruller leret , grønt og lyserødt blandet sammen , ind mod de bratte Stenkajer , Nefrit og andre stribede Stenarter har ogsaa flydt saadan en Gang , det trøster mig at leve i en forholdsvis ung Jordperiode , men der findes ikke en eneste Bænk langs hele Havnefronten i Singapore . Hvem skulde sidde paa den , Evropæeren jager i Rickshaw med en galopperende Kuli foran ind ad den ene Ende af Singapore — med de evindelige til Himlen om Aandsfortærelse skrigende Tropedragter og den hvide Dykkerhjelm som gør Alverden skrutrygget og engelsk — og ud af den anden , med en Mellemtid af seks - syv Aar hvor han har stukket Fakturaer paa en Naal paa et Kontor . Derude ligger alle de søgaaende Baade med Stævnen svinget op mod Strømmen for stram Ankerkætting og rygende Skorstene , hvad vil jeg her , hvor har jeg gjort af min Skygge ? Jeg hader Minder og møder kun et Spøgelse paa Singapores røde Veje , mig selv for ti Aar siden som magert forløbent Individ med Bøssen paa Nakken og flere Patroner end Penge i Lommen . Jeg har gaaet før paa Singapores trøstesløse Kajer og set ud efter Skibene , Hjemve indtil Galskab efter Norden er menneskelig første Gang naar man ikke ved bedre Besked , anden Gang bare latterlig . „Malaystreet " , læste jeg forleden paa Hjørnet af en Gade og blev forundret over at den virkelig eksisterede , i gamle Dage kendte jeg den kun som en Eventyrsfære , festlig oplyst og smykket ved Nattetide med al Østens buttede og lovsangkvidrende Fagerhed , den syvende 144 Himmel selv ; nu saa jeg den ved Dagslys , en skiden forfalden Kulisse snarere end en Smøge , hvor der gik en Pige udenfor et af Burene og trak Luft , to - tre Skridt frem og tilbage paa Gaden foran Døren , længere maatte hun vel ikke gaa , et slapt Væsen i Slæber og med dødblege forgræmmede Træk , endnu kun et Barn og vissen af Elendighedens Alderdom — hvor Verden er grusom og raa . Forrige Gang jeg var i Troperne gik det saa vidt med mig at jeg tvivlede om min Identitet , nu tvivler jeg næsten paa Identiteten af min Tvivl . Var det mig den Gang , er det mig nu ? Det puster paa mig , hvad er det der kryber op ad Ryggen paa mig , 400 Millioner Klabautermænd , en Kuldegysning slaar mig fra Hoved til Fod saa jeg maa staa stille for ikke at falde om , Hu , hvor Skibene derude ser forkerte ud , det er ikke længere mig , men en eller anden primitiv Stakkel , en Vild som koagulerer af Rædsel ved højlys Dag , mit Hjærte ryster mig som Maskinen i et Skib i høj Sø naar Propellen mister Vand , hvad vil mit Hjerte ? Jeg tog en stor engelsk Baad med 1000 Kulier paa Mellemdækket til Hong - Kong . Jeg længes ikke , jeg kommer . Det var Kirkeklokkerne i Singapore som gjorde mig syg . Kirkeklokkerne i St . Andrew ' s Cathedral ringer hver Time med et Klokkespil ligesom i Evropas gamle katolske Byer , desuden hører man , jeg ved ikke om det er fra Kirkerne eller andetsteds fra , den samme Klokkestrofe som fra Raadhuset i London — begge Dele en plump Smagløshed paa et Sted som dette og udtænkt med naive Sjæles besynderlige Opfindsomhed i Retning af Marter . For selve London er jo de 145 Saliges Boliger i Forhold til dette Pinested , og hver Time at høre en Klokkemelodi som er London selv , taagede og svale London , det er en Pinsel som kunde spares . De pakyderme Englændere føler det formodentlig som om de var hjemme , med det rigtige London om Ørene underligt at de saa ikke render herfra ! Klokkespillet fra St . Andrews gotisk gennembrudte Spir , der er af Støbejern , Kirken er i sin Tid bygget ved Tvangsarbejde af indiske Straffefanger , ogsaa en Robusthed i Tanken som vel egentlig er ganske „kristelig " , i hvert Fald engelsk , Klokkespillet lyder med sit flertonede Tingeling oppe i Luften som et Væld af Kilder , Foraarstøbrud og Lærker i Aprilhimlen over den svale , svale Jord — jeg gaar derefter , gaar som en Blind henad Vejen og kommer til Kirken , og da jeg befinder mig i det hellige Rum , hvor netop Orgel og Salmesang bruser , faar jeg som ved en Undergerning mit Syn og ser at der langs ned ad Kirkens Skib hænger vel en Snes roterende og pibende elektriske Vifter ! Yes , Sir . De er gjort i Form af Kors og minder om Propellerne paa et Luftskib , hele Kirkeskibet ligner saadant et Fartøj som arbejder ihærdigt paa Stedet med alle sine Skruer og forgæves gør sig Anstrengelser for at hæve sig op fra Jorden . Aldrig saa jeg slettere Vits , undfanget i Hovedet af en Plebej og bragt til Anvendelse paa Halvmennesker Menigheden saa jeg med et Blik var Eurasiere . Halvkaste og Kristendom ! Den indfødte Singaporepatricier , de Silva , Braganza , eller hvad de hedder , af gammel portugisisk Adel men desværre blandet med Vinen af andre Fade saa længe at næppe en Draabe sangre azul er tilbage , fattig og 146 pertentlig i mange Gange vasket Khaki , med Forsøget til et ædelt Blik i de grumsede Øjne som ikke en Gang er en Indfødts , et uvilkaarligt Tilløb til at rette sig naar han observerer den hvide Mand , som en gammel forhenværende Underofficer der raver affældigt naar han ser Generalen — han kan nok have nødig at gaa til Gudstjeneste og forestille sig et Liv efter dette , en anden Tilværelse end den Staklen , udskudt af det evropæiske Selskab og meget for fin til det farvede , har nydt , for ham er der vel heller ikke levnet anden Udvej end at forsøge at hale sig selv op i Himlen ved Haarene . Hvad saa jeg ikke af Halvkaste paa Java , hvor Hollænderne i Modsætning til Englænderne ikke nægter sig noget i Retning af at sætte Skarer af Halvblods ind i Verden uden Tanke for om der er levnet dem Skæbne eller ej . Her er et Problem , Halvkastebefolkningen i Østen , som ingen enkelt Mand kan løse , af en uhyre lokal Betydning — universel for den Sags Skyld ogsaa : Iagttagelser af Halvkastens Instinkter paa Java gav mig glimtvis Nøglen til mærkværdige og hidtil oversete etnologiske Forhold i Evropa . Hvor homogen , hvor oprindelig er Befolkningen egentlig der ? Halvkastemanden træffes i Togenes II Klasse og paa II Kahyt , han bærer gærne Briller , synes at lægge sig efter Lærergerning eller Missionsvirksomhed , i hvilken Anledning han behænger sine daarlige Skuldre med en Alpaccas Redingote , han har været henne og lært et eller andet Sted , et Seminarium eller Kursus ; hans egentlige Studium er vel gaaet ud paa at lære at blive hvid . I Haanden har han en Paraply , Gudsfrygtens Kendemærke Verden over . Teologi og Halvkaste ! Kristendommens Indførelse i sin Tid i Rom , Frigivnes Avancement fra Galejerne til Guds Rige ! 142 Ser jeg med engelsk Grusomhed paa Eurasieren ? Man skulde mene som Sandheden er at en Halvkastemand staar akkurat halvt i Rang med en hel . Grusomheden er begaaet før han eksisterede som Problem , af Faderen , lad ham forsvare sin Moral . Hollænderen trækkes allerede nu med en social Misere i Besiddelserne i Indien , som truer med at vokse ham over Hovedet . For Antropologien foreligger der et vigtigt og næsten ikke rørt Undersøgelsesobjekt med Hensyn til Krydsning af Racer og det forskelligartede Udfald deraf . Man kan næppe lade det blive staaende hverken ved engelsk total Afvisning af al Krydsning og ufølsom Foragt for Kulørte , eller andre Evropæeres ansvarsløse Fordomsfrihed . Men hvad der smærtede mig at se , fordi Halvkastebefolkningen jo dog ikke selv har forskyldt sin ulykkelige Stilling , var de unge Piger , Eurasierens uskyldige Døtre som i et stort Antal fyldte Staderne i Kirken og deltog i Salmesangen , lukket ude fra Selskabet ogsaa de og kun taget til Naade her .... Aa , ikke sandt , nu forstaar man Betydningen af Sakramentet , hvad er det ikke for dem at blive indbudt til Herrens Bord ? Det var smaa Kvinder med allerede alt for store Bryster , skønt de fleste næppe 12 Aar gamle , blege og fine med Tropenatten i de sælsomt voksne Øjne , alle uhyre sirligt klædt paa som store Dukker , i hvide Kjoler med lyseblaa og rosa Baand , lange hvide Strømper og Sko , udslaaet Haar , i den fra Journaler kendte og pinligt gennemførte evropæiske Stil ; men over dem alle , ja det er Synd at sige det , laa der et hemmelighedsfuldt Skær af Seksualisme , de rene Barnetræk ligesom skjulte en Hede som stammede fra den urene Ild der var deres Oprindelse . En af dem var forunderlig dejlig , en høj fin Barne - 148 skikkelse med meget store , rødligt straalende Øjne , som Aj - Ajdyrets , og de skønneste unge Former i Verden , et stort pragtfuldt Haar som en hel Nat paa Hovedet — men ak uden Hage 1 Havde hun været døvstum , eller en anden tragisk Fejl , hvori der var Tone , men hun manglede Hagen , havde kun en Grav i Ansigtet hvor Hagen skulde have været ! Ogsaa de andre savnede et eller andet Træk i Ansigtet eller i Typen , for Degeneration , det er Krydsningens første Udfald , hvad der saa siden kan komme ud deraf . Hvor mange hele Fysiognomier ser man for Resten i Evropa ? Hvad gaar man i Kirke efter der ? Jeg saa kun en Hvid i Kirken , en Evropæerinde som kom ind et Øjeblik og stillede sig opad et af Staderne men uden at sætte sig . Det var en stor , ganske ung og frodig Kvinde endnu ikke mærket af Østen , hun havde Kummer i Øjnene , noget uroligt og haabløst som stak sært af til de ellers dristige og livskraftige Træk , og hun gik med sin Sorg igen som hun var kommen uden at have faaet Lindring , tværtimod saa hun sig om idet hun gik med et Udtryk for Haabløshed og Foragt ; for hende tænker jeg der var død et Barn . Rundt om paa Kirkevæggene i St . Andrew ' s hænger Marmorepitafier over Børnene som dør for de Hvide i Singapore . Kirken har kulørte Ruder . Hvilken skændig Vits ! Overhovedet , Gotik i Troperne ! Gives der nogen mere topmaalt aandshistorisk Kynisme ? Gotiken , den er jo netop Blomsten af Nordevropæerens Længsel efter de varme Lande , hænger sammen med Menneskehedens Ekspansionshistorie inden den har naaet Troper - 149 ne . Den gotiske Domkirke i Evropa er et Skib , som indtil videre ikke kunde komme længere . Jeg har den Ide at Gotiken som arkitektonisk Fænomen kan være afledet af Skibsbygningskunsten i Overgangen mellem Oldtid og Middelalder ; de ældste gotiske Haller , f . Eks . Westminster Hall i London , gør paa mig Indtryk af at være en Videreudførelse i Sten af den oldnordiske Bjælkehal , der igen har Bygningstræk tilfælles med et Skib . Tagkonstruktionen i Westminster Hall ligner en Skibsbund med Spanter der er hvælvet over Rummet , muligvis kun en Analogi , men en Analogi ; man taler jo ogsaa om Kirkens „Skib " . Gotikens Teknik leder Tanken hen paa de Gamles Billedskærerarbejder ; hvad der famledes med i Træ har antaget Vælde i Sten . Men Gotikens skabende Ide er en Drøm om Himmeriges Rige , den har formet Katedralen som Mollusken former Konkylien , og som jeg siger Himmeriges Rige har ingen anden virkelig Oprindelse end de første taagede Frasagn om Varmen . Ligesom vi ikke længere kan forestille os Lampen som et Under er det svært at genskabe den vitale Foreløbighed i de Gamles Fantasier om Ting som for os nu er Realiteter , og dog er det jo først ganske kort Tid siden Resterne af denne Drøm maatte opgives . Efter Opdagelsesrejserne , som Gotiken falder sammen med , gaar den ud over sin religiøse Ide , gør arkitektonisk Springet fra gennembrudt Sten til vore Dages Jernkonstruktion , bliver verdslig men stadig stræbende i Højden , stadig et Udtryk for Menneskehedens Udvidelsesaand . Jeg har i New - Yorks Arkitektur set en Ny - Gotik ; vore Dages Banegaarde , hvor Trafiken blander Verden sammen , har været mine Andagtssteder , der har jeg hørt det tyvende Aarhundredes Salme . Tekniken 150 med et Ord er en Ytring af samme folkelige Kraft som den der virker i Middelalderens Kirker . Hvad her staar er selv Gotik ! Grib mig i al den Svimmelhed I vil , sig at Taarnet hælder , Gotik er hvad der var Hjernespind indtil det blev sandt , eller omvendt , det er det der ingen Form har men som vil favne Altet og skifter Form gennem Former . Gotik er det Uudsigelige og det Uskrevne ; hvad her staar er en Skyskraber , er det saa godt ? Sammen med Opdagelsesrejserne sprænger Udviklingen sin religiøse Form , Længselsmomentet ophæves af Trafiken . Der gives nu ingen Modsætning mellem Nord og Syd mere . Selve det at rejse , at vandre , er et sentimentalt Motiv , man skifter Opholdssted , Jorden som før for den Vandrendes Fantasi stod som en Sfære er reduceret til et Punkt . Tekniken , som oprindeligt blev til af en Kamp mod Kulden , vil udvide sig og gro af Modstand overhovedet ; i det Øjeblik Breddegraderne er ophævet , stanser Udviklingen jo ikke , den gaar videre i et nyt Spor efter at have overvundet en Hindring , i en ny Retning , den forbeholder sig maaske at antage en hel ny Artskarakter , ingen har set det endnu . Singapore vil faa centralafkølede Paladser , her en Tid lang Teknikens Kamp mod Varmen til Forskel fra Norden , men ogsaa det er kun en Station paa Vejen . For med Tiden vil Afkølingen fra Polerne skride frem , og man vil faa tempereret Klima i Troperne , Verdenskulturen vil samle sig ved Ækvator , hvor der vil komme til at ligge et Bælte af Metropoler omkring den gamle Cirkel paa Globen som Færdselsaare . Det vil vare nogle tusind Aar inden man vil naa saa vidt , men jeg ser ikke hvordan man vil undgaa det . Fremtiden kan glæde sig til en ny Stil , som for - 151 modentlig hverken bliver gotisk eller ny - gotisk men noget som man endnu ikke er i Stand til at forestille sig . — Men at anvende gotisk Stilsprog fra Evropas Middelalder i Troperne i den Tid vi lever i , det er lige saa naragtigt og vidløst som at kaste med Keglerne efter Kuglen . Mit personlige Ærinde i Troperne var at udbore Indholdet af den Drift de Gamle lod sig lede af og som man kalder Religion . Da den Følelse som ytrede sig i Kristendommen indtil Reformationen og bar Udviklingen saa længe , for med Protestantismen bliver det hele bare til nogle Religionskrige og et Spektakel mellem Teologer , maa grunde sig i et Frasagn om Varmen , ligger det nær at søge bag om Illusionen ved at rejse til Troperne . Det kan ingen gal Metode være at begive sig til Kilden og se hvad der er . Opgaven tror jeg ogsaa nok er lykkedes for mig . Jeg befinder mig allerede paa Rejse nordpaa . Mit Rejsebibliotek omfatter bl . a . Oehlenschlagers Digte . Som den rige Mand der var i Pine læser jeg paa Java „Langelandsrejsen " . I „Aarets Evangelium " finder jeg følgende forbavsende Digt , der skal staa her i sin Helhed : PHARISÆEREN Hvad vil du mig , du stolte Sommerstraale ? Jeg Sympathi med dig har aldrig havt . Min Isse kan din hede Brand ej taale , Den svækker Kraften , selv i Feberkraft . Dit Solstik martrer kun , som skarpe Naale , Og tærer bort al Livets Ungdomssaft ; Det bringer med sig Støv og Qualm , og Tørke , Og giør et Paradis til Sahras Ørke . 147 Du vækker Aandens ubetvungne Lue , Som vildt forjager fromme Dæmringsskiær . Med dorske Blik den troer sig alt at skue , Dog er dens Middag Nattens Mørke nær . Den lyser op af yderste Formue , Og brænder Stæder af , som vilden Hær ; Og kalder Mørkheds Børn , hvor ei sig bøie For Afgud dig ! Du med det frække Øie ! Almuen blændes af din stolte Flamme , At synke ned for dig den kalder Dyd , Og medens dine Purpurlapper bramme , Frarøver du dem Fromhed , Tro og Fryd . Hver Helligdom for dig maa staae til Skamme , Du haaner Skiønhed , Viisdom , Spil og Lyd ; Og troer en bedre Lyst at tilberede , Naar mat der gispes i din Middagshede ? Ha fly til hine grændseløse Lande , Hvor Blomsten døer , hvor ingen Klang er hørt , Hvor Hvirvler Støv med heden Luft sig blande , Af en forpestet Vind i Veiret ført . Der brænd og lys ! men skaan de hulde Strande , Af Rosenhækker og Kiærminder slørt . Der ryst din Fakkel paa den golde Hede , Og vilde Neger skal din Ild tilbede . Dit blodigrøde , dumme , drukne Øie En yndig Farveglands ei see formaaer ; Hvor Sol ei brænder over golde Høie , For dig strax Overtroens Taage staaer ! Den hele Jord din Straale skal ompløie ? Men Tidsler er din Høst , fra Aar til Aar ! Og dog din Middagsbrand , som døsigt oser , Skal foretrækkes Morgenrødens Roser ? 152 Dog brænd og bram i straalebræmmet Kaabe Din Ild skal slukkes og din Magt ei staae . Din Plumphed skal ei Afmagt meer anraabe , En kiølig Luft skal over Engen gaae , Og bringe Livet atter til at haabe , Og qvalmen Hede kiek tilbageslaae , Og qvæge Jorden med sit Perleklæde , Og vække Spirerne til Held og Glæde . 153 MOD NORD PAA Java aflagde jeg det Løfte , at naar jeg en Gang igen maatte slippe for vaade Hænder , skulde jeg gøre en Pilgrimsrejse til Maria de la Sede i Sevilla , den store gotiske Katedral , som jeg en Gang , da sligt hørte sig til , har undsagt , men som er et af de skønneste Monumenter for Menneskesjælen paa Vandring jeg i mit Liv har set . Hvor jeg længtes efter Gammelevropas Kunstværker og store Billeder , hvor jeg længtes efter Længslen i dem , netop paa Java , der overvælder ved Meningsløsheden i en paradisisk uhyre Naturskønhed og den gnaveragtige , totalt sjælløse , kun talrige Befolkning . Borobudur ... denne mægtige ældgamle Hinduruin er kommen til at ligge i dybeste Forstand forladt midt paa Java , i et dejligt Landskab , Skove af Palmer , vulkanske Bjerge , men de Indfødte , som bor milevidt omkring i Omegnen i deres sure tropefugtige Kamponger , et Dvergfolk , aner end ikke naar Borobudur blev bygget , af hvem eller for hvem , de er Muhamedanere , og lad dem være Muhamedanere . Borobuaurs Oprindelse gaar tilbage til en forindisk Invasion paa Java , og Javaneseren af fornem Afstamning har endnu kendelige Hindutræk , men heller ikke han ved noget om Borobudur . Det er et Mausoleum , bygget over en Relikvie af Buddha , 155 og ligner en kolossal Høj opbygget i Terrasser og smykket med Relieffer og Figurer i Sten . Navnet skal betyde 1000 Buddhaer , og der er endnu mange hundrede , alle fuldstændig ens ; en af dem staar i Rodins Have i Meudon , hvordan den saa er havnet der . Det er nogenlunde den samme Figur som holdes hellig over en stor Del af Østen , Daibutsu i Japan , etc . Oprigtig talt jeg finder den kedelig , kunstnerisk kummerlig , hvis man tør sige det , ved ædel Simpelhed forstaar jeg noget andet ; og som Symbol eller Gud indgyder den hvilende Buddha mig kun Lede . Plastik og Hvile , meget godt , men mon Livet saa ikke i sin stærkeste Udfoldelse unddrager sig Kunsten ? Det faldt mig ind , at Borobudur kan opfattes som en videreudviklet , næsten uigenkendelig , ultraorientalsk Form for Gravhøjen , saadan som vi kender den fra Pyramiden , endnu ældre den nordiske Dysse , og som formodentlig i sin allerførste Begyndelsesform er opstaaet af en Hustype lignende den Eskimoerne endnu bruger ; hvis dette kan have Rimelighed for sig , har man heri et svimlende Maal for hvor langt et Grundtræk kan vandre og hvor en Kulturoverlevering kan antage Dimensioner og samtidig blive gold , naar den kommer paa andre Hænder . Oprindeligt bragt til Indien af forhistoriske Indvandrere og siden ført videre af indfødte Hinduer er det simple nordiske Gravhus bleven til dette Stykke overbroderede og øde Trope - Barok . Som Monument for en Udvikling i storstilet Omfang , men tilbage , fortjente Borobudur derfor vel at bevares ; og Hollænderne har da ogsaa ladet det restaurere . Ved Solopgang farer en Mængde svaleagtige Fugle i Glideflugt frem og tilbage over Toppen af Borobudur paa Jagt efter Insekter , som holder sig i den tynde Luft om Morgenen . Sum - 156 bing blotter sin 3000 Meter høje Kraterkegle , hvorfra det ryger , men Røgen synes at staa stille fordi det er mange Mil borte ; naar man har forstaaet det skal man altsaa fatte Fiksstjernernes Bevægelse bedre , derfor er det Eksplosionen af en Verden staar paa den fotografiske Plade som en splittet Taageplet , skønt det kan være Tusinder af Aar siden det virkelig skete , hu ha ja . Det lyner i en Sky fjernt i en anden Egn af Himlen , milevidt breder sig berylgrønne Rismarker nede i Landet , en varm Vind strejfer nu og da Toppen af Borobudur , svanger med fersk og dyndet Lugt fra Oversvømmelserne , hvori Risen gror . Kokospalmerne staar og hælder i Morgendisen i deres gennembrudte luftige Særke og med en Mængde unge grønne Nødder , der ligner Brysterne paa forvandlede indiske Frugtbarhedsgudinder . Bambuskrattet staar op fra Jorden som tykke hvidgrønne Fontæner , Pissanglunde lyser i Landskabet med det store , ædende grønne Løv . Stille , bagende endnu før Solopgang , Himlen sløret og blændende hvid . Hanerne galer fjernt og nær fra alle Kamponger i Lavlandet . Saadan er hver Dag her , ingen Aarstider , aldrig anderledes , altid Sommer , hele Aaret , hele Aarhundreder ... O Sumbing , tillad at jeg gyser for dit Evighedsaasyn , Udødeligheden og den endeløse Sommer kryber mig i Haarrødderne , jeg for mit Vedkommende er begyndt at dø . Aften . Der staar en dobbelt Regnbue vis a vis Solnedgangen , og pludselig lyner det tværs igennem den , Himlens Magter meddeler sig til hinanden . Paa en af et svindende Skær belyst Mur løber Gekkoer omkring som Salamandre i Ilden . Et gennemtrængende Insekthvin begynder saasnart Mørket er falden paa 157 og stiger til det lyder som en fortsat høj Ringen af et Metal i Stilheden . Det lyner i Retning af Sumbing , med en kort lydløs Sitren som naar en Hest ryster en Flue af sit Skind , Lynet blotter Portaler og Kløfter mellem fjerne Skyer . Og nu regner det , styrtregner ned igennem det kulsorte Mørke , Palmer og Træer staar og suser under Badet . Lyn flakker gennem Regn og Mørke , og Tordenen vælter sine Byrder i det tomme Rum . Maria de la Sede ! Ah ... Vievandskarret jeg saa i en katolsk Kirke i Batavia ... der paakom mig en from Trang til at tømme det i et Drag , jeg havde ikke smagt Vand i Uger , kun kunstige Drikke . Man desinficerer da vel Vievandet herude ? Nej , jeg er jo ikke en Gang Katolik . Den moderne katolske Kristendom forekommer mig ikke at naa Evropa over Bæltestedet , en politisk Vehikel , brugt af nogle af de romanske Landes skumleste og ubarmhjærtigste Karakterer . Men en Gang var Katolicismen noget , i Kirkens store Alfavnertid , da den kristne Verden var rig og kærlig nok til at undfange Sindbilledet om Guds Moder , Jomfruen over os alle , Maria , Maria de la Sede ! Det er den eneste skønne og sande Tid Kristendommen har haft . Protestantismen ... en Bogreform , hvor Kristendommens Væsen , Fantasi og Følelse , blev afskaffet og Teologiens Skedevand indført i Stedet . Den protestantiske Gudstjeneste Tarvelighedens Protest mod alt hvad der havde Stemning , Dags Dato og „den lille Forklaring " indført i Stedet for Tidernes Morgen og det religiøse Haabs velgørende Dunkelhed . Kirken ... de om Hverdagen lukkede og aflaasede Fuglebure , som Dagen skinner igennem , og hvor Præsten staar oppe i Ædekarret og eksegerer hver Søndag i Advent , i Stedet for de far - 158 vede Katedraler hvor Sjælen fløj Guds Moder i Møde og man kunde gaa ind naar man selv følte Trang dertil , hvor Gud altid var hjemme . Det skulde saa være , Tiden afkaster sin Ham naar den er vokset fra den , Protestantismen var et Led i Kampen for Menigmands Frigørelse som der ikke med Billighed kan reprotesteres imod . Og hvor Troen brister maa Følelsen flytte . Men jeg forbeholder mig alligevel at gøre en Pilgrimsgang til Maria de la Sede i Sevilla . Har Religion , ægte Følelse , Bygningssnille og Kunst , Musik og dybsindig Ceremoni nogensinde samlet sig om at rejse ædlere Mindesmærke for Haabet end den gotiske Katedral ? Fra det Standpunkt langt ude hvor jeg staar , bagom Haabets Udspring , kan jeg se det . Hvilket Kunstværk , formet som et Organ for Slægter og Slægters Gang ! Al Østens „Aandelighed " er smaalig og fedtet Reguladetri i Sammenligning dermed . Hinduens Smøren Sirup paa sine Afgudsbilleder , hvad der forraader gemene Nerver , Kineserens Røgpinde og hans Bestikkelsessystem imod afdøde Slægtninge , som han endnu barnlig og ikke uden Grund frygter ; Muhamedanerens Gong - Gong , der er laant fra Vildes Krigsdans , og hans narkotiske Formularer ; i Modsætning til alt dette , som er uudviklede Sjæles Famlen omkring med aandelige Smaapenge , staar Domen og hviler i sig selv , som et Bjerg af Tone . Colner Dom ! Er den ikke vældig naar den toner som et Bjerg og raaber og faar Luften til at svirpe , med alle sine Klokker ! Den planter Basis af sine to Taarne i Jorden og lægger Facaden bagover op i Himlen og ryster af en umaadelig Tone . Den ligner et udarbejdet Bjerg , den er saa stor at den ligger i Skygge et Sted og i Sol et andet , plettet af Himlens Gang , som et Bjerg . Og hvad bærer den ikke paa sit Bjerglegeme : nederst i almindelig Hushøjde bygger Duerne som kurrer og griser lidt til , brystsvære og i Hvidt ; højere oppe i de svimlende Regioner , hvor Gallerier og gennembrudte Stræbere blander sig med Himlens Blaa , har de sorte Raager deres Tilholdssteder , de klamres og mjaver luftigt deroppe og ser ud som bevingede , i Ilden anløbne og forstaalede Djævle , der travlt flyver ud og ind med smaa Treforke i Kløerne — dog nej , hvad jeg har set dem komme flyvende med er nok snarere Kviste til deres Rede . Men ovenover baade den englehvide Brystfromhed og Helvedes sorte Fylgjer , allerøverst i Toppen af Spiret , Genbo til den blege Maanesegl , der staar paa Himlen om Dagen , og Dør om Dør med Lynaflederen , bor Høgen , den gamle Ra . Colner Dom ser man naar man skal til Paris , gærne i det tidlige Førforaar , naar Forsytierne blomstrer i Coln , og den giver en da en ganske forfærdelig højrøstet Alvorstale med paa Vejen . Rhinen løber saa sagte , vil gærne se at liste forbi , og selv kryber man i et Tog og smugler sig ind i Frankrig , meget ufornuftigt , da man kommer ind i en endnu værre jesuitisk Atmosfære der . Domkirken i Coln er vel nok den mest imponerende af alle gotiske Kirker i Evropa , en uhyre Rugehøne som sidder paa sine Æg og skrukker ; men det er ligesom den er kommen efter sin Tid , der vil ikke blive Kyllinger , jeg er bange for , at hvis der nogensinde kommer noget ud af Æggene bliver det Aeroplaner , og man faar da give det nærliggende Frankrig Skylden . 159 Som Kirke er Colner Dom ikke saa spontan og umiddelbar som de spanske Katedraler , især ikke Interiøret . Domkirken i Toledo er den der har gjort Indtryk paa mig af at være Gotikens ægteste Monument ; Middelalderens strenge Dunkelhed og Overbevisningsmagt slaar en imøde her med en Uforgængelighed som om der slet ingen Tid var gaaet . Den blev fuldendt samme Aar som Columbus opdagede Amerika ! Men Sevilla Dom er endda finere , mere bevidst som Kunstværk maaske , luftigere , frydeligere , jeg ved ikke , af en endnu sjælfuldere Blomstring , det er den jeg elsker . Især Kirkens Indre er overvældende dejligt . For mig opløser det hemmelighedsfulde i Gotikens hele religiøse Apparat sig i Bestanddele hentet sammen fra Begrebet Rejse . I alt Fald poetisk vil jeg forsvare at den gotiske Kirke og Opdagelsesrejserne er Udtryk for en og den samme mægtige Løndom i Sjælen . Halvlyset fra de farvede Ruder , Orglet og Røgelsen er stemt sammen til en Harmoni , hvori alle Elementerne og Naturens Undere har givet Møde og er gaaet op i en højere Forklaring . Kirkerummet selv , det er et Skib hvori vi sejler , og vi er fremme , for det er ogsaa en Skov , med palmeagtige Piller og Bladværk i Sten ; Lyset falder ind i Regnbuens Farver , Forjættelsens Lys , Orglet toner som Havet og alle Himmelhjørners Storme , og tier det , da toner Rummet selv , Luften staar og sukker og ringer igen af Tone under de taagede Hvælvinger , hvor Røgelsen hænger mellem ældgamle Billeder og Faner . De Døde er herinde , Orglet spøger med en aandeagtig dyb Tone , Afgrundens Røst , og omfatter de Døde og os , som kommer ind , i en og samme dulmende Evighedstone . Hvor vidt rækker Orglet ikke ; selv om Himlens Hærskarer aldrig har 161 eksisteret er de nær ved at komme til Orde her , alt det Skabte og Uskabte faar Mæle , Enhjørningen vrinsker i et Kor af Aander , Dybet mulmer , det synger af Jordens Gang , og Mælkevejens Stjærner suser stille gennem Evigheden . Jeg ved vel , at man nu har Orgler med elektriske Kontakter og Bælge der trædes af en Dynamo , men det er ogsaa alt hvad vor Tid har formaaet at lægge til dette Underværk , der i en musikalsk Kulmination indeholder alle Menneskehedens Drømme . Guds Rige er tabt paa Jorden , men er det næsten ikke Træk for Træk bleven en Virkelighed i Gotiken , er den Inderlighed hvormed de Gamle søgte og rejste og byggede Rejser paa Stedet i store Afbilleder og fyldte dem med Sfærernes Musik , Guds Moder og det evigt Kvindelige , er det ikke Guds Rige selv ? Røgelsens Mysterium fuldender Afbilledet , i en vis hemmelighedsfuld Virkning bidrager det næsten stærkere dertil end Orglet . Den kommer fra de svingende Røgelsekar i smaa stødvise Skyer og bliver staaende et Øjeblik nyfødt i Luften som de første Morgenskyer over Jordens Skabelse — og lidt efter trænger den grønne nyskabte Jord dig krydret ind i Sjælen 1 Du maa le af Glæde , for det er jo Saligheden , dit Livs Sommer der kommer til dig i en lun og mangefarvet Sødme 1 Musik er Følelsen selv og det Fjerne , men en Duft er Nuet , vort Jeg paa Stedet , vor inderste Identitet , og udvidet over Tid og Rum . En Duft er den skjulte Forbindelse mellem fjerntliggende Ting , der hos de fleste unddrager sig Opmærksomheden , men faar Stemningen til at løbe over . Hvad vil det sige , at Folk bliver rørt ? De synes de ejer hvad de netop ikke har . Og Røgelsen det er jo Troperne , Krydderierne , som de Gamle med deres udspilede Næsebor elskede og som for dem betød 162 et Pust fra Paradisets Strande , det er Ceylon , den smaragdgrønne Sø udfor Ceylon , hvor et Pust fra Baalene inde i Land , det brændende Affald af Kanel og andre harpiksede Ting , naar en ude paa Skibet . Røgelsen er Troperne sat ud for Næsen , som er vort mest direkte Organ ; hvad vi lugter er nær . Hvad var Tobak til at begynde med andet end en Nydelse af Troperne for den der sad hjemme i sin Stue ? Jeg antager tusind Millioner Mennesker ryger i dette Øjeblik paa Kloden , hvor mange tænker over hvad det er de gør med deres uvidende Snude ? De Gamle vidste det , de drak Tobak og fik Fjer paa Hjernen , de rejste , de var i „Indien " og snuste den skønne Røg fra Lykkens Boliger . For Indianeren selv var Tobakken et Røgoffer som han bød Himmelhjørnerne og den store Aand , indtil ogsaa han blev Vaneryger og et kødeligt Nul som alle andre Mennesker . Røgelsen det er Østerland , al den opsparede Sol og Sødme som de eksotiske Vækster lægger i deres Harpiks , det er Opiumsaromaen , som i et Nu genkalder hele den svimle og flyvende , den bundløst søde og syndefulde Fornemmelse , man har i en Opiumrus . Kinas Befolkning hang i et Par Menneskealdre ved Opiumspiben , som Ymer ved Ødumlas Yver , og Mongolens Smag tjener ham til Ære , det er den skønneste , mest paradisiske Duft der overhovedet gives , ingen vellugtende Glose , Myrrha , Ambra eller Balsam , giver nogen Forestilling derom , og Velsmagen er henrivende , Lugt og Smag gaar i et som enhver højere Nydelse hvor man med Mund og Svælg inddrikker hvad der er et Næringsmiddel ikke for Maven men for Sjælen . Opium er den evige Sommer selv . 160 Opiumsrøg smager og dufter som den gamle sorte Honning , der har staaet mange Aar i Staderne og næsten er bleven til Harpiks ; som Malt ; som alle de Blomster og Bier der nogensinde har summet og duftet i en evig Sommer mellem Solilden og den jomfruelige Jord , inden Tilværelseskampen kom ind i Verden ; som brændende Rav dufter Opium , døde Fyrreskoves Sjæl , Naaletræer i Solbranden , der bliver levende igen efter Aartusinders Forløb ; som Vokset paa den unge Pans Horn , naar han klør dem mod Barken af et Træ og bræger efter Dryaden ; som min Veninde med et Faareskind om Livet og vor Unge hængende i en Pose bag paa , ved Baalet paa Steppen naar Ilden skammer sig for Sommersolen og gør sig næsten usynlig ... milevidt summer Bier mellem Blomster , og er det Boghvedekager du bager til mig i Asken , og svier du dem lidt , du selv over Ilden blussende og svedent og sødt duftende , evigt elskede Steppe - og Sommerkvinde , som nu igen er frugtsommelig ? Jeg nikker ... som Søvn dufter du , som min Middagssøvn paa Steppen , med milevidt til alle Sider og Solen i Brynene , og Røgen af vildt Træ fra Baalet , og mine Heste som pisser ikke langt borte ... som en lille Lur i tusinde Aar dufter du , læg mig en af dine Fletninger paa Munden inden jeg sover hen , lad mig drage mit sidste Suk gennem dit Haar ... Saalænge Kineseren tog mod „den sorte Røg " som et Nydelsesmenneske førte den ham ind i Guds Rige , men da han blev Vaneryger , Opiumskonsument , og forsimplede sine Nerver i Stedet for at blomstre aandeligt i en Duft , var han en Falden ; man gjorde vel i at tage Piben fra ham , og nu kan han jo begynde forfra med Næsen igen . Der ligger et rundt Tusind Stykker af dem nede paa Mellem - 164 dækket , mens vi sejler mellem Singapore og Hong - Kong , og naar man kigger ned til dem finder man dem ikke som før rugende paa Gulvet over den lille Opiumslampe og Piben , som mindede om en Laarknogle , trykket med den stumpe Ende mod Munden ; Kineseren der patter sig ind i Døden , allerede i den Stilling paa Siden med Knæene op under Hagen der leder Tanken hen paa den Døde og Begravne , er et Skrækkens Billede som hører Fortiden til . Nu ligger de dernede med Hovedet paa en Trøster af Porcelæn , firkantet og haard som en Mursten men dekoreret , og ser fattede og tomme ud , de savner noget , men Opiumspiben eksisterer ikke mere , de er vænnet fra . Au hvad her staar er muligvis Tidsfordriv af en Rejsende , som ikke har andet at sysle med . Men har man slaaet Følge med mig skal man ogsaa igennem , jeg ser for mig endnu en Rest af Sammenhæng som staar mellem mig og Tidsalderen og som jeg for min Part vil have gjort gennemsigtig . Det drejer sig for mig om at reducere de Gamles Aandelighed , paa ethvert Punkt , til Processer af kendt fysiologisk Natur ; saa paradoksalt det lyder er det den eneste Vej ad hvilken man kan gøre Stoffet deri aandeligt og tilegneligt igen . Jeg ser jo ikke Vildfarelser i de Gamles Religion , for da er det noget udenfor os , men en foreløbig Form for Tilegnelsen af Tilværelsen , som vi maa bearbejde , saa at vi kan faa den med , hvis vi overhovedet vil videre . Jeg mener at have udtømt det religiøse Haab , saadan som det giver sig Udtryk i Musik og Røgelse , ved at optage det Fjerne i mig og forfølge en Duft til dens Rod ; tilbage bliver der et Spilleværk , hvor Mandfolk i Kvindeklæder gaar omkring i ind - 165 bildte Forretninger , og en og anden Person fra Gaden kommer ind og lægger sig paa Knæ , efter først af Hensyn til sine Bukser at have bredt Lommetørklædet ud paa Fliserne . Men Elementerne , dem har jeg genfundet udenfor Kirken i Naturen , de er mine . Naar jeg slutter tilbage til den primitive Kristendom finder jeg ogsaa et Holdepunkt jeg forstaar i det Skel den rent bogstaveligt satte i Smagen ; da Kristendommen kom til Verden blev Hestekødet forbudt og en ny kristen Spiseskik indført i Stedet , det var det meste af Kristendommen til at begynde med , og noget der gik dybt . Mellem Bønderne i Jylland hed det endnu i min Barndom , at man var en he ' ten Hund , naar man vragede ordentlige Folks Mad , en hedensk Hund ganske som der staar hos Snorre . Man begynder som en Hedning , saa lægges der en Værdi af aandelig Natur til ens Næring — og nu er vi Hedninger igen ! Hvad er det vi har mistet ? Udødeligheden ? Nu kommer den sidste Taage som skulde have fast Form , og nu er jeg næsten gaaet træt . Jeg ser kun en Grund til at væbne mig imod Udødelighed og Evighed , som jo iøvrigt nærmest henhører under de uartige Ord , nemlig for at forebygge at man skænker Tilværelsen her og Endeligheden mindre Opmærksomhed end den fortjener — behøver man at frygte derfor ? Er ikke de allerfleste mere end tilstrækkeligt optaget af deres Erhverv , er det andre end mig og mine Lige der ser Verden hænge i et Haar i en eller anden abstrakt Anledning ? Og dog skal det frem . Det er jo bleven Mode igen saa smaat at række Hals op over Niveauet og give sig et lækkert Udseende som om en vis Helgenglorie endnu var mulig ; fra 166 Amerika kommer der Antydninger der synes at gaa ud paa at forlige Kristendommens Aabenbaringer med den moderne Naturvidenskab , en Transaktion som formodentlig vil vise sig gunstig for professionelle Teologer men som ogsaa har ikke faa ellers oplyste Tilhængere , enten fordi de føler en ondskabsfuld Trang til at se Almenheden bunden igen , en vis Sadisme , eller blot Halvblodsmenneskers Ufrugtbarhed og Savn af „Sjæl " . Dette Fænomen interesserer kun fordi det blotter en genopdukkende Trang ogsaa hos Oplyste til at vende sig bort fra Evolutionslærens formodede Sjælløshed . Man ligesom finder det ensformigt at arbejde videre paa at gøre Menneskeheden voksen , saadan som Løsnet var i sidste Halvdel af forrige Aarhundrede , og higer efter Taager igen . Der tales med Utilfredshed om vor Tids mekanistiske Verdensopfattelse ; en berømt engelsk Fysiker meddeler Pressen , at han nu ad kemisk , fuldt betryggende Vej er paa Spor efter „Sjælen " , en fransk Filosofs „Ny - Idealisme " drøftes ; Ansigterne er kort sagt vendt hen i Retning af noget som vel ikke skal være Kristendommen eller et Liv efter dette , men som smager kendeligt deraf . Hvad mig angaar maa jeg tilstaa at jeg endnu bekender mig til den gamle , lidt mistænkeliggjorte „Darwinisme " , jeg tror paa en materiel Verden og ikke paa noget andet eller mere . For mig maa Verden ogsaa gerne være af aandelig Natur , jeg ved den er det i det Øjeblik den drøftes . Alt er forsaavidt af aandelig Natur som det der udveksles mellem Mennesker grunder sig uhaandgribeligt i Erkendelsen ; men da Bevidstheden nu en Gang er knyttet til Organer af materiel Oprindelse maa vi ogsaa i aandelig Funktion vende tilbage til os selv som Menne - 167 sker og er saa ved Materien igen . Saa længe man med sin højre Haand kan klappe Jorden , saalænge er Verden et Stof , og kun de intellektuelle Figurer hvorunder vi grupperer vore Erfaringer med Hensyn til Stoffet kun de falder ind under Begrebet Aand . Denne Definition medfører ikke Foragt hverken for den ene eller den anden Kategori . Til syvende og sidst er Aand og Stof naturligvis et og det samme . Den aandelige Verden man taler om , enten som tidligere „hinsides " , eller nu i mystisk - evolutionær Betydning , altsaa formodentlig en Gang naar vi bliver fine nok til den ; den er for Haanden , her , paa Stedet , og har altid været det . En saadan Udødelighed er det jeg finder udbredt i en Duft . Den er i Stærens ekstatiske Sang om Foraaret , hvilken anden Udødelighed skulde Stæren ellers have ? Den er i Elskov . Det korte Liv vi har , skulde det være det hele , hvis vi ikke var i Stand til at leve andres Liv med , alle Tiders Liv ? De gamle Nordboer trøstede sig med at Ryet skulde overleve dem , jeg finder en Erstatning i at leve med de Døde ; den Higen efter mere Liv hvormed de sank tilbage i Jorden den har vi arvet , i den fortsætter vi deres Liv , det er deres Udødelighed og det er vor . Der er et Venskab i Verden som vi overtager fra Fortiden og som vi skal levere fra os til en Tid der kommer . Den hele Jord og alle Mennesker fra Urtiden og op til os selv , det er et eneste stort Nu , og i det henrykte Nu er Evigheden . Jo mere dødeligt man anlægger sit Liv jo nærmere er man Midten af Universet og Evigheden . Det lyder som et Dogme , men skulde være en Naturkraft . Misforstaaelsen i at betragte Materialismen som aandløs lig - 168 ger i at man ikke i tilstrækkelig Grad har formaaet at gennemtrænge den med sand Aand , ikke i transcendental Forstand , men Varme og Hengivelse . Saa vidt jeg mindes defineres Udødeligheden filosofisk som en Ekspansion af Følelsen , det høje Livstryk der i et Overskud ser sig forlænget ud i det Uendelige — det er ikke Uendeligheden det kommer an paa , men Følelsen ; vil man lægge til de aandelige Værdier er det ikke nok spekulativt at forfølge Følelsens Retning , man faar anstrenge sig for at give den Indhold og Styrke . Følelsen — her ikke taget i den ordinære Betydning , som henhører under Privatlivet — er ingen konstant Kraft , den er afhængig af sit Materiale og maa erhverves . Vor Tid er vokset ud over en almindelig gængs Kapacitet af Følelsen , omfattes kun stykkevis . Derfor er det vi tænker med Længsel og Beundring paa de Gamle og deres hele Følelse . De kunde elske Gud , en Genstand der nok svævede for dem i en meget vid Almindelighed , for de havde Kærlighed i det Smaa , fra det enkle Liv de førte . De kunde give sig hen , for der var noget der var sandt , de havde Tro , i Vildfarelser var de hele , de erkendte Grænser i Ydmyghed , derfor ser de saa store ud for os . De kunde takke for Livet , de fik Luft i Taarer og i en Henvendelse til deres Forsyn , de havde Udbrud , Gudspaakaldelser , som aabnede op for et Hav af Klage , de døde i en Overbevisning , skønt og ved fuld Bevidsthed til det sidste , uden Angst , som et Metal der er Metal i Heden til det sidste Nu idet det smelter . Gudhjælp , sagde de gamle Bønder til hverandre , naar de mødtes ved Arbejdet , og Gud i Vold naar de skiltes paa en Vej og gik hver til sit . 163 En saadan simpel Skønhed i Følelsen er os nægtet , enten brænder vi inde med vort Hjærte af Mangel paa ægte Udtryk , eller vi staar i et falsk Forhold til Virkeligheden dermed , de flestes Kaar , eller har vi slet ingen Hjærte ? Hvor gemmer Følelsen , Henrykkelsen sig i det Moderne ? Er der ingen stor Linje at finde hvori Liv og Død mødes ? Hvor skal man gaa hen for blot at søge en Stemning i vor Tid der kan ligne de Gamles svulmende Gudstjenester ? Teatret ? Koncertsalene ? Jeg synes endnu der er mere af en Stemning man kan være bekendt i de gamle Bondesalmer , selv om Troen er bristet , end i de allerfineste Kunstnumre . Virtuosen ligner dog den Frø Galvani eksperimenterede med , giver Livstegn fra sig naar man lægger ham forskellige Metaller i et aabent Saar . Talent har Verden nok af , Specialisme , høj Træning , artificiel Mageløshed , Varieté , men Klangfuldhed i det daglige savnes . Hvor er der saadan en Tone som er vor egen , uden at behøve at gaa tilbage efter den ? Biblen og de gamle Sagn , Legenderne og Mytologien er os dyrebare Overleveringer af de Gamles Følelse , men at bearbejde dem for vor Tid er Pastiche og blotter kun vor egen aandelige Fattigdom . At leve i antike Aandsformer er en værre Fortabelse end den platte Næringsdrivende , som kun kender sig selv igen i Penge eller Penges Værdi , er nedsunken i , de er dog paa en Maade deres Tid nærmere , hænger robust ved hvad de kalder „Noteringen " ; den aandelige Værdifrembringer derimod der har sin store Linje fra klassiske Skatkamre er allerede eller har altid været udslukt . Vil man være aktuel i Aanden faar man vende sig udad og nære sig af det der er , ellers maa man dø . Lige saa sikkert 170 er det at taber man Overleveringen da er man dømt . „Renaissancen " havde Evnen til at nære sig af begge Kilder som om det var een ; men vi ? Hvor er den store Linje i vor Tid , hvad skal vi tage ud af Tidsalderen i Stumper og Stykker og give den hel tilbage , ikke som men i de Gamles Aand ? Jeg ser mig om paa Søen som ligger i en nøgen Ring om Skibet , jeg lader Øjnene løbe Himlen rundt , og i en ulidelig Tilstand af Distraktion er det som om jeg ikke kender Himmel og Hav igen , hvor er jeg , hvem er jeg ... Hu ! ... Mit Blik falder ned paa Dækket hvor en gammel jodoformfarvet Kineserinde med Jadeørenringe og i spejlblanke sorte Bukser just kryber op fra Lugen for at slaa en Blikskaal ud over Lønningen , en hel Del andre Kinesere ligger spredt omkring paa Dækket eller sidder paa Hug ovenpaa Lugerne med nøgen Overkrop og Armene slynget om Knæene , skeletmagre og med en Hovedbund der allerede paa Afstand ser ildelugtende ud ... skal jeg begynde her ? Ja , nu , nu , nu agter jeg at begynde , her ! Hellere end at Himmel og Hav skal se besynderlig ud vil jeg velsigne den kedeligste Dag i mit Liv ! Savner vi Indhold i Følelsen burde vi vel ikke undse os ved at give den hvad vi kan naa . Altet lader sig ikke omfavne uden ved foreløbig at samle sammen paa Tilværelsen som den er , i god Tro , straks og paa Stedet . Ho ja , jeg skal dog endnu en Gang sætte et stort Fartøj paa Bedding , et nyt Skib ind i vor Tid ; Kølen er lagt i den særdeles hele , næsten for solide Længsel jeg føler efter Landene nordpaa ... men nej , jeg skal ikke bygge flere „Skibe " , jeg har sejlet længe nok med Symboler , det Skib jeg er ombord paa skulde det ikke være godt nok ? 169 Det er „Torilla " , en meget net 8000 Tons Baad af The British India Navigation Comp . hjemmehørende i Glasgow og fragtet fra Kalkutta til Hong - Kong , med Hindubesætning , og en Last af Kinesere fra Singapore ; vi har den 11 . Febr . 1913 , ud for Anambas Øerne , Temperatur 28° C . Den gamle Kone dernede kryber tilbage til Lugen med sin Blikskaal , hun stammer ejendommeligt afsted med en spæd Gang paa de lemlæstede Fødder , der er surret sammen fra Barndommen af i Form af bitte smaa Sko , ikke større end paa et to Aars Barn ; paa Java gaar Kvinderne med Træklamper som de holder fast paa Fødderne ved at gribe med Tæerne om en Jernknop , de har endnu Abens Muskler i Foden ; det ene skal være Kultur det andet Barbari , hvilket er hvilket ? Hvordan det saa er , Gammelmor med det tynde Haar og de uudgrundelige gule Træk , der ligner en Citron som man har presset til det yderste , hun har nu i treds - halvfjerdsindstyve Aar gaaet paa Jorden skønt den maa have forekommet hende mere end gloende , ja saamænd har hun saa , vist saa , siger jeg , jo , jo . En hæslig Luftning trænger op gennem Lugen idet den Gamle presser de to Halvdøre , der gaar paa Fjedre , fra hinanden og forsvinder , den naar mig helt oppe paa Promenadedækket og vækker vage Forestillinger om Fattighuse og Asyler . De ligger i Lag dernede , de allerfleste foretrækker jo den gyselige Luft under Dækket frem for at udsætte sig for Havluft , og det kan ogsaa godt være den er for stærk for dem , de har levet deres hele Liv i Huler . Skibet er en stor moderne Damper , tilmed næsten ny , men Kineserne har allerede forvandlet deres Part af den til et Stykke lugtende Oldtid . Ikke 172 fordi de er bundløst fattige , Kinesere der vender hjem hører snarere til den uafhængige Del , men det er deres Natur at leve i Smuds . Paa Damperen fra Surabaya til Singapore var der 5 — 600 levende sorte Svin i aflange Kurve paa Dækket , de lugtede bedre , man kunde overtale sig til at tro det var Blyant de lugtede af , altsaa bare en specifik Lugt , men den kinesiske Stank kan ikke bortforklares ; det er den varme uhyggelige Em fra skidne Menneskers Hud og fra Klæder som aldrig har været skiftet , en Rotte dyppet i Urin lugter saadan , det er en Røgelse der hverken er i Pagt med Paradis eller med Markens Liljer men med den allerfadeste osende Urpøl , saadan som der stinker i Mangroven . Hvad er fælere end Legemsvarmen fra Mennesker man ellers ikke har tilovers for ! Her gøres stor Sympati behov . Fra tidligere Erfaringer med Hensyn til Kinesere ved jeg , at alt hvad der har Gyldighed i Evropa , aandeligt saa vel som selskabeligt , ikke kan anvendes paa Kina ; ethvert Skrift om „de Gule " løber jo ogsaa over af det kendte receptmæssige Haleluja om Kinesernes Kontraritet i alle Henseender i Modsætning til Evropæreren , uden at Nogen dog endnu har gjort nævneværdige Forsøg paa at trænge indenfor den kuriøse etnologiske Skal , endsige etablere en Basis fra hvilken vi kan betragte dem som Medmennesker . De fleste væbner sig mod Kina i et eller andet vulgært Doktrin , Englænderen fornemt fra Højden af sin Superioritet , hvor han ikke kender Pardon , de øvrige lidt længere nede paa Jorden men til Gengæld brutalere end han . Den moderne Evropæer derimod , det vil sige den der hverken optræder i Navnet af en Nationalitet , en Religion eller en Livs - 173 anskuelse , burde kunne komme Kineseren i Møde paa hans eget Niveau . Et oplyst Standpunkt , som har næret sig af Naturvidenskaben , nærmer sig i paafaldende Grad til de allerprimitiveste Folkeslags Kultur , ikke i Udviklingsgrad men i human Fordomsfrihed . De laveststaaende Vilde man kender har end ikke nogen Overtro , de blot eksisterer ; man skal op paa forholdsvis højt civiliserede primitive Standpunkter før man kommer til Tabu og de øvrige komplicerede Vrangforestillinger hvormed Menneskeheden har foretrukket uden ydre Foranledning at indskrænke og binde sin Frihed . Kun den endnu totalt ubevidste Vilde og det aandeligt fuldt gennemarbejdede moderne Menneske er virkelig frie ; Menneskenaturen ender hvor den er begyndt . Under Berøring med Kineseren maa Evropæeren Stykke for Stykke afklæde sig for hvad han bringer med sig hjemmefra af aandelige Forudsætninger . Det gaar ikke aldeles frivilligt for sig , man maa gennem en Krise , hvor man vistnok er meget langt nede , før man er overbevist om Nødvendigheden deraf ; men naar man er ene Mand imod Østens Hærskarer og gaar til dem som ethvert andet Fænomen , med en naturlig Trang til at identificere sig ogsaa med dem , begynder man at aabne sig ; Sjælsstyrke nok til at hæve sig over Mongolen har enhver engelsktalende Agent eller Turist . Selv om Mongolen muligvis ikke socialt indtil videre kan gives Rang med den hvide Mand og ingen Prioritet har i Teknikens Tidsalder — hvilken Plads man maa give ham antropologisk skal undersøges — bliver det dog altid Evropæeren der maa forsøge at rumme ham , ikke omvendt . 171 Desuden , er det saa overordentligt stort et Tab man lider ved at rydde sine evropæiske Forudsætninger til Side til Fordel for en bredere Opfattelse ? Kunde Størsteparten af hvad jeg med et negativt Resultat har drøftet undervejs til Kina ikke have været uomtalt ? Naar man har bragt Evropa paa Plads i sit Hoved bliver der et betydeligt Tomrum tilbage ; det fylder lidt op i et Hjørne dette med Grundlaget for vor Følelse , som ikke er noget Grundlag mere , siden alle Kilderne ligger udenfor ; der staar nogle smukke og uvurderlige Antikviteter i vort Hjærte , men Resten er Fremtidens Haller . Lad os da gaa ind i Kina med redelig Vilje til at give ogsaa disse noksom udskregne 400 Millioner en Plads med os der . Japanerne ikke at forglemme — men de sørger nok selv for hvad Plads de ønsker sig I Vi har et Eksemplar med i Kahytten , en lille Mand som gør sig en hel Del Anstrengelser for at synes Situationen voksen og for saa vidt gør Indtryk af at være den eneste af os allesammen der er det . Han føler jo at han er Japan og kan ikke gaa op ad en Kahytstrappe uden at det er 203 Meter Højen han bestiger . Han er alvidende , ved Besked om Bjergenes Højde inde paa Anambas Øerne og skal naturligvis have Ret , erobre noget , ved uden Appel at korrigere mit Skøn . Han sidder barsk og kyndig ved Bordet , med fremtrædende Tyggemuskler , hvori det altid arbejder som paa Folk der maa tænke saare meget , han er vagtsom , lærvillig som hin Terrier foran Fonograftragten , der spidser Øren ad „his masters voice " , han drøfter Sagkundskab med Styrmand — selv er han Søofficer i civil — og løfter paa Duksevis en belærende Pegefinger , den venstre . 174 Det kommer til en lille Duel mellem ham og mig . Til min Forbavselse opdager jeg , at jeg som gaar omkring og ser mig om , at jeg igen er iagttaget . Japaneren passer paa mig ; det trækker op til en hel Detektivaffære . Den lille Mands Nysgerrighed kender ingen Grænser , han spørger mig ud om alt , paa sit løjerlige Staccato - Engelsk , der lyder meget flydende , men hvor hvert Ord er forkert og en Konsonant mangler , ikke desto mindre fingerer han et bedre Engelsk end det jeg taler ; alt vil han vide , men jeg har stadig en Fornemmelse af at det egentlig er andre Ting han skaffer sig Underretning om end netop det han spørger ud om , det er en Smule uhyggeligt . De smaa skæve Svedskestene han har i Hovedet ser ogsaa paa mig med et andet Udtryk end det han lægger i sin Holdning . Han er muskuløs og dyb i Bringen som en Bulldog , med en meget fremstaaende Vinkel paa Underkæben og Tænder som fylder hele Munden , man ser Rødderne af dem udenpaa Overkæben . Fordelt paa hans Person , jeg ved ikke rigtig hvor , er der et Udtryk af viril Grumhed , som vilde være meget tiltalende hvis det ikke gik sammen med en ubehagelig Maske , en ligefrem Mangel paa Evne til at vise Aabenhed , selv om Svig og dyb Underfundighed slet ikke gøres nødig . Lidt efter lidt gaar det op for mig , at Japanerens Detektivlader og det hemmelighedsfulde Forhør han ved enhver Lejlighed underkaster mig ikke gaar ud paa vigtigere Ting end at aflure mig visse Træk ved min evropæiske Paaklædning ! Vi tager Smoking paa til Middag , skønt vi sidder som i blankt Vand i det sorte Klædningsstykke de første Aftener inden vi er ude af Troperne , og her er noget Japaneren mærkelig nok ikke har faaet lært endnu . For at efterligne os stiller han med sort Jak - 176 ke , meget godt — men kulørt Skjorte . Kæberne arbejder som et Nøgle Sejlgarn paa ham ; næste Aften har han hvid Skjorte paa — men Gymnastiksko ! Efter Bordet konverserer han mig i Rygesalonen og gør mig en Række mystiske Spørgsmaal , som jeg , vistnok til Desorientering for Orientaleren , besvarer ganske ærlig og ligefrem , det kan han ikke forstaa og maa tro der stikker noget under ... men hele Tiden mens han forhører mig dvæler Øjnene ikke ved mig , men ved mine Støvler ! Det er derfor du har skæve Øjne , lille Ven ! Nu gør det mig næsten ondt for ham . Hvorfor kan Mennesket dog ikke rent ud og en Gang for alle erkyndige sig om hvad han har Brug for ... dog det er jo netop det han ikke kan ! For naar han nu har afluret mig alle mine hertugelige Vaner og kan dem , saa har han jo aldrig blottet sin Uvidenhed , bilder han sig ind , han har vidst alt dette fra Tidernes Begyndelse — og det er vel egentlig mig der har været naiv og aaben nok til at kopiere ham ! Det kan Evropa altsaa vente sig en Gang af Japan . Og for at Historien ikke skal røbe dem vil de , hvis de kan , sørge for at udrydde ogsaa vor Fortid . Det er vort Perfektum de er ude efter . Højst ejendommelig er den lille gule Søofficers Blanding af kolossal fysisk Indbildskhed , han strutter af Kød , skønt han er den eneste af sit Slags puster han sig op til hele Japan , og saa den Proletarfrygt han afdækker netop fordi han tror at skjule den , for ikke at blive taget for hvid Mand i Kahytten ; den ytrer sig i en Masse Tilbageholdenhed og en ustyrlig Lyst til at være med hele Tiden alligevel . Han nægter sig ikke at lade sin Farlighed skinne igennem heller , forhører mig en Dag om mine Færdigheder i Vaabenbrug , og da jeg venligt fortæller ham , at jeg skyder med Pistol 177 og slaas paa Sabel , faar han et rødt Lys i Øjnene og foretager en eller anden mærkelig Jiu Jitsu Manøvre , der faar ham til næsten i bogstavelig Forstand at forsvinde for Øjnene af mig , en Muskelevolution der er saa lynsnar at man ikke kan se ham — jovist kan kan naturligvis i Løbet af et halvt Minut skære Halsen over paa hele Kahytten . Og han vil ikke betænke sig paa det ! Saa det kan nok af andre Grunde være nødvendigt at lade sine Hemninger blive hjemme i Evropa naar det gælder Østen . For Resten er han elskværdig . Bag al denne Japaner - rabies , som ogsaa er tillært , simpelthen den i Evropa herskende Overtro paa Japan som importeres og efterlignes ogsaa der , som alt andet evropæisk , et besynderligt etnologisk Dobbeltspejl - Fænomen , stikker en sart og fin Sjæl , som man kan mærke naar han holder sig stille ved Siden af en og tilfældigvis ikke spørger en ud ; sig selv uafvidende har han en Atmosfære om sig der genkalder det Kvindelige , han ligner sin Moder . Der er mere Natur i ham end han som civiliseret Barbar vil være ved . Naar han ikke er paa sin Post har han et rigtig kønt Smil , kloge blide Øjne ; hans Væsen er altid , hvad enten han gaar paa Ræveklør eller ej , af en uendelig sleben og finmærkende Varsomhed ; man finder Professorer i Evropa som brølende og med jernskoet Fodtøj vader op i Sjælen paa hvemsomhelst de møder ved et Middagsselskab og kvæler med Nærheden af deres dunstende Fuldskæg , man er ikke i Tvivl om hvem man foretrækker . En Aften kommer han til mig mens jeg sidder og skriver Brev og spørger mig om det er en novel jeg er i Færd med at skrive — han ved at jeg er Skribent , for han har spurgt mig . Nej , jeg skrev Brev . Til hvem ? Det vilde Professoren vel 178 ikke en Gang have spurgt om . Hvad skulde jeg svare andet end som sandt var , at det var til min Kone . Da bøjer han sig hen imod mig og ser paa mig , ikke mine Støvler eller min Urkæde eller øvrige Distinktioner denne Gang , han ser mig varsom ind i Øjnene og siger med flere artige Buk paa sit besynderlige Engelsk : „Your wife I am sure very much lovely , you write very big letter . " O Japan ! At karakterisere en hel Nation gennem et enkelt Individ er et forvovent Foretagende , er heller ikke Meningen her ; dog har man ingen anden Adgang til species end eet Eksemplar ad Gangen . Hvad her staar om den enkelte Japaner jeg sejlede med i seks Dage fra Singapore til Hong - Kong er i hvert Fald hverken mere eller mindre end overensstemmende med Sandheden . Af Type genkaldte han paa en Gang Eskimoen , den almindelige Fastlandsmongol og Malajen . Hvis man tænker sig Asiens Befolkning en Gang i Urtiden udgaaet fra et vestligt Centrum hvorfra den paa sin Vandring mod Øst har delt sig i tre Grene , en halvarktisk , de sibiriske Urfolk , Ainoen ( og Eskimoen og Indianeren ) ; en „mongolsk " , Tibet o . s . v . Kina ; og en tropisk , Malajen , saa er alle disse tre Grene mødtes og gaaet op i en Enhed igen paa de japanske Øer . Man tænke sig Betydningen heraf ; det vilde sige saa meget som at Japaneren i sit Naturel omspænder Egenskaber der stammer fra Tilpasninger og Ændringer over alle Breddegrader og Klimater ; og det vil sige at den japanske Blodblanding ikke er af tilfældig , instabil Natur , tre Variationer af en og samme Urrace indgaar deri , Japaneren er et Blandingsprodukt men allerlængst ude i Slægt med sig selv , han har alle Fordele af Krydsning og homogen 179 Oprindelse paa en Gang ! Man slutte omvendt fra Japanerens Smidighed og i Historien enestaaende Tilpasningsevne , hvorledes forklare sig den uden netop ved et eller andet særlig gunstigt Anlæg af de oprindelige Elementer ? Selskabet ombord udgøres iøvrigt af nogle Halvblods paa II Kahyt som kaster kælne Tusmørkeblikke op til Promenadedækket , mellem dem vanker en langhaaret hvid Missionær der sagtens kompromitterer Evropa et eller andet Sted i det indre Kina , en Perser og nogle andre Afskygninger af Østens Pastelkasse . Paa I Kahyt er vi foruden Japaneren kun to - tre Amerikanere , en Hollænder og Skibets engelske Officerer . 1 . Maskinmester er en Skotte og siger virkelig „wadna " , hvilket man kun troede han gjorde hos Stevenson , han har en knust Pegefinger . Mellem ham , Kaptajnen og 1 . Styrmand , som er gamin men næsten falder i Graad over at Dronning Aleksandra er fra Danmark , og mig der er sammesteds fra , bliver der en Bridge . Skibslægen er Hindu , tør som et Stargræs og farvet med ægte Kastanje , han holder sig beskedent borte fra Maaltiderne og forklarer mig udførligt at han foretrækker at indtage dem i Messen . Jeg finder en Dag ham og Perseren beskæftigede i Apoteket med Indholdet af en sort Flaske og byder mig til at smage , det var god Whisky , men de var saa akavede og stive begge to , at jeg foretrak at gaa igen , hvilket øjensynligt lettede dem begge to . Jeg fandt det krænkende saaledes at pointere en Standsforskel , men saadan er Østen . Den ene af Amerikanerne var af den i de forenede Stater ikke usædvanlige Mutationsform med overnaturligt forlængede Rørknogler , han lignede en Havedderkop , men havde iøvrigt 180 det udpræget amerikanske Blik , paa samme Tid barnligt og mere voksent og seende end andres . Han kom ombord i Gips , havde naturligvis brækket et af Lemmerne , og saas ikke siden paa Rejsen . Vi havde desuden en ældre amerikansk Dame med , som jeg havde set paa Java og som jeg traf igen senere i Peking . Hun rejste ganske alene og regerede med boy ' erne saa det var en Fryd at høre paa , hun var bakteriofob og vilde have sterilt Vand til sin Te , og hun fik det . Hver Morgen lød hendes høje Papegøjeskrig gennem Kahytsgangene naar hun hujede paa boy ' erne , det fulgte mig paa Hotellerne helt op til Peking . Ethvert Mandfolk hun saa spændte hun for med et eller andet , Bagage , Virksomhed som Tolk , hun var ikke Amerikanerinde for ingen Ting . I Peking blev hun desværre „snubbed" af Selskabet , saadan en Dialekt som hun talte gik dog ikke an . Hun var over de halvtreds med et stort kridhvidt Haar og spænstig som en ung Hoppe , det er nu kun i Amerika man ser sligt . Morsom er den fjerne men til Indbildningskraften stærkt talende Duft af Kyster paa den anden Side man mærker ude i Østen . Paa Java spores Australien , man faar Smør derfra , og alt Kød der bliver spist der , udover Fjerkræ , er fra Australien . Det bringes over i Kølerum og er ikke uvelsmagende men sejgere end nogen anden Slags Kød jeg har spist . Mens man forgæves tygger paa det har man rundelig Tid til at gruble over , hvorfor man mon ikke forsøger at eksportere af en anden Stamme eller lidt yngre Individer ; det man faar kommer fra Sidney og er altsaa sagtens bedste Queensland Aboriginal , man burde aabne en Konkurrenceeksport med Arunta eller Waramunga ; i hvert Fald skulde de dog forskaane en for Fodsaalerne . 175 Paa Kinakysten mærker man straks Amerika , og det er saa betryggende at vide det vældige glade Land derovre paa den anden Side Vandet , en Snes Dage borte , det er som om Luften om en igen er fuld af lykkelige Øer , efter at man forliste alting i Troperne . Fra Hong - Kong til Shanghaj rejste jeg med en af Pacific Mails Dampere , et stort flydende Hjem paa 18000 Tons og med en velsignet Madlugt , der genkalder Staterne fra San Francisco til New York ; det er Amerikanernes varmt serverede Brød som ved sin ejendommelige Duft præger deres Køkken . Her fik jeg mig ogsaa en Pose Durham igen , vistnok en billig Tobak , men den lugter af alle Amerikas Savskærerier og Byggepladser og minder mig om skønne Jagtdage i Arkansas . Amerikas Indflydelse tværs over Stillehavet stagnerer desværre , de har faaet Hænderne fulde af de to Amerikaer hjemme , vender Fronten Sydefter mod Mexiko og de nye Horisonter bag Panamakanalen . Japan lurer dem i Flanken , ønsker sig Philippinerne , Sandwichøerne og sikkert meget mere ; en Mand der var kendt i Østen fortalte mig , at der færdedes Hundreder af Japanere paa Java forklædt som indfødte Kulier , Agenter , Spioner ( hvor i Østen kan Japaneren ikke gaa sporløst op i Befolkningen og dog blive ved at være Japaner ? ) ; hele hollandsk Indien er ikke for stor en Mundfuld for Myren som slæber af med mange Gange mere end sin egen Vægt . De kommende Tiaar skal se en blodig Afgørelse paa Ligevægtsforholdene i Østen ; Japan vil udvide sig , selv om de ikke netop faar Lov til at gøre sig til Herrer over hele Kina og de engelske Besiddelser i Forindien med , som de siges at drømme om . Jeg ser hellere hen til et kommende Aarhundredes fredelige Udvikling i Østen ; jeg tror Menneskehedens spontane Gang 182 vil frembringe en ny hidtil ukendt Art af Kultur ved Berøring mellem den gamle Verdens Folk , siet gennem Amerika , og Mongolen paa Asiens Østside , den vil faa sin Blomstringsperiode , som Evropa har haft sin , Amerika sin , og som Afrika vil faa sin . Det første Pacifikmenneske ? Skal det blive ham med de lange Rørknogler og det paa en Gang barneklare og højst eksakte Blik der skal føre Amerika ind i Østen , og vil der være en Mongolinde , det befriede Kina , som vil blande Blod med ham og lægge Grunden til en ny Slægt ? Sydhavsøerne ligger her udenfor , med nogle Dage og Uger mellem hver Gruppe , og ellers kun det store eller stille Hav , som det hed i vor Barndoms Geografi , det store eller stille Ocean — hvilken henrivende Orgelakkord ! En egen skøn og tungsindig Ø ligger i Stillehavet , Robert Louis Stevenson . Fem Dage efter at vi har forladt Singapore møder vi pludselig Kulden , med kun en Nats Overgang . Tropetøjet maa erstattes med almindelig evropæisk Paaklædning , Kineserne læsser to - tre Dragter ovenpaa hverandre . Det er skyet og tykt Vejr , en nordisk Himmel , vi faar den første hjemlige Regn , ikke som Tropebløden der falder lige ned og suser , men sparsomme kolde Draaber der kommer vandret og lydløst med Vinden ; hvor den første nordiske bitre Regn er dejlig ! Hvor det gør godt at svale Øjnene igen med Taage og lav overtrukken Himmel ! Men det er alligevel en ejendommelig Fornemmelse at gaa inde i et Hylster af flere tykke Lag Tøj igen , naar man endnu har noget af den Luftighed og Lethed i Kroppen man har væn - 183 net sig til i Troperne med kun et tyndt Bomuldsstof paa . Paa Hotellet i Hong - Kong flammer Ilden i Kaminen ! Den sidste Dag inden vi nærmer os Havn er der stor Travlhed og Forberedelser til Opbrud paa Dækket . Kineserne pudser sig og kommer frem i skinnende Atlaskes Dragter , de sidder paa Hug henne ved Lønningen og børster Tænder ud i Søen , skraber Tungen med en Staalfjeder , som om de vil have Smagen af denne salte Rejse grundig væk , hvor man har forgivet dem med frisk Luft . Til det sidste spiller de Kort , det gaar Slag i Slag i Spillebulen under aaben Himmel henne ved Formasten , hvor Lidenskaben har raset lige siden vi forlod Singapore og sikkert adskillige Formuer er bleven omsat , jeg ser store Dollarssedler vandre omkring paa Maatten mellem de Spillende . Kineseren spiller som Fatalist , han tør ikke se paa sine Kort før i sidste Nu , saa linder han dem fra hinanden og kigger stjaalent ind mellem Bladene , han taaler ikke hele Synet paa en Gang ; endelig naar Skæbnen er gaaet op for ham slaar han glubsk Kortene paa Bordet . Resten , Tab eller Gevinst tager han roligt , betaler hvad han har tabt eller skraber ligegyldigt til sig hvad han har vundet . Undertiden kommer det til kolossale Skændsmaal , hvor alle kæfter i Munden paa hinanden , paa dette Vokalsprog der lyder som en moduleret Utæthed i Halsen ; de kan blive ved en Timestid , men det bliver aldrig til andet end Kæft , og ender altid med at Spillet optages igen som før . Man priser sig lykkelig over at man ikke kan kinesisk ; en af Hindringerne for at lære dem at kende som de er er hermed paa Forhaand bortryddet . 181 Da vi kommer til Hong - Kong bliver der et uhyre Skraal , og nu først viser det sig hvilken talløs Sværm vi har haft ombord uden rigtig at ane det . Skibet entres af kinesiske LogisAgenter — Gud ved hvordan de Logis ' er ser ud ? — skraalende i et Træk ud af Halsen og læggende Haand paa Kamfertræskister og Bylter af Sengetøj , som med Indignation fravristes dem igen af Ejermanden ; nede paa Vandet skraaler andre Hundreder og tegner ligesom kinesiske Bogstaver i Luften , vifter med malede Skilte ; de render opad Skibssiden som Rotter neglende sig fast i Reb , som Medsammensvorne kaster ned til dem fra Skibet ; det hele ligner et Overfald af Sørøvere og er det vist i Virkeligheden ogsaa . Det første Indtryk af Kina er den vrimlende Overflod af Mennesker , det andet er den gule Konkurrence , den mellem Kineserne selv herskende utrolige og til det yderste drevne Kamp for Skillingen , der giveren saa ængstende Forestilling om Befolkningspresset og den personlige Nød her . De slaas som Druknende for den allerusleste Chance , de kravler over og ovenpaa hinanden ; en Sværm Kulier leder Tanken hen paa Middelalderens Fremstilling af Helvede , hvor Hoved ved Hoved rækker sig ud af Ildpølen og den Onde i Stedet for at give dem mere Plads forker nye Kroppe ned i Svælget . Ingen gør sig Begreb om Levenøden mellem Kinas sammenstuvede Millioner ; det er ud fra denne ene Forudsætning , Overbefolkningen i Kina , ethvert socialt Synspunkt paa Mongolen foreløbig maa anlægges . Forlængst er de jo trængt ud fra Land i Kina , lever paa Floderne i Baade ; de maa ogsaa forlade selve Kina , de koloniserer paa Kraft sydefter , over hele hollandsk Indien , uden at det dog synes at lindre Overbefolkningen nævneværdigt 185 hjemme . De ligger paa Vandring i Horder , som de altid har gjort , men nu i store moderne Dampere . Allerede paa Penangs Red ses de første sorte Kineserbaade med Navnet i hvide kinesiske Bogstaver paa Siden , og man hører det langt hen over Søen rungende Helvedesskraal af Hververe og indfødte Agenter , som et Skib i pinlig Havsnød midt inde i Havnen og med en stor By lige ved — netop som det er , Kina der befinder sig i den yderste Nødstilstand paa alle Sider omgivet af Civilisationen . Den samme Hujen fra en Skibslast Kinesere hørte jeg i Batavia , i Surabaya ; i Singapore tier den aldrig . Ogsaa de andre Folkeslag i Østen rejser , men i en sorgløsere Stil , ikke Nødvendighedens Albu der støder dem ombord i et Skib ; man hører Sang fra dem og glad Tidkort ; de er Muhamedanere og gør Pilgrimsrejse til Mekka for deres Saligheds Skyld , eller de er blot ude og lufte sig , som Malajen der elsker Søen . Fra Colombo til Penang havde vi Singhalesere med , harmløse Tropevæsner , som blev søsyge og hang som pjuskede Høns mens det stod paa , uden ret at vide af hvad der foregik med dem , og smilede op igen , naar det blev godt Vejr ; jeg saa Tamilerkvinder paa Mellemdækket mellem Penang og Singapore , med sjælfulde Sakuntala - Øjne og i de mest skrigende anilingrønne Silker , som metalglinsende Libeller , Smaragder i Næsefløjen , de bevægede sig i en skøn Linje gennem Verden . Javaneserinderne rejser , en hel Bataillon , som det lod af Glædens Hjælpetropper , gik i Land fra en Damper i Surabaya , steg syngende i Prauerne med Formuer ringlende om Anklerne i Form af massive Sølvringe , de lægger deres Succes paa Fødderne som Træerne Aarringe , de havde spraglede Saronger paa , der var ved at briste over Bryst og Bag som Hinderne 186 paa et Løg , kridtede i Panden som Væsner der har viet sig til Graven men ønsker at more sig paa Jorderig først , de havde de skønneste Ansigtsfarver og Næsebor som aabnede sig lige ind i Hovedet , var røde i Munden som Fyrfade af Betel , svulmende i Trækkene af ukysk Hedendom , deres hele Bagage , en sammenrullet Sengemaatte , fulgte dem , syngende gik de i Prauerne , jeg ved ikke hvor de kom fra , Makassar eller Sumbava , Musikinstrumenter og Strengeleg havde de i Favnen , og nu skulde de i Land med Maatten i Surabaya . Ikke alt er Næringssorger heller i Østen . Vore Afghanere ombord paa „Torilla " fik ogsaa travlt med at gøre sig i Stand da vi nærmede os Hong - Kong . Det var store vildtudseende Folk , lige fra Bjergene oppe i Nordindien , i Turban og Burnus , med nøgne haarede Skanker , de fleste uden Antydning af Lægge , de holdt sig for sig selv under hele Rejsen et bestemt Sted paa Dækket , hvor de dannede deres egen aflukkede Cirkel , siddende ned med Ryggen til Alverden og en mægtig Vandpibe i Midten . Slangen gaar majestætisk fra Haand til Haand , og hver tager et å to Drag , uden dog at berøre Mundstykket med Læberne ; de fatter om det med den hule Haand og lægger Munden til Aabningen i Haanden . De underholder sig meget med hinanden , men sædvanligvis er der en der taler længere Tid ad Gangen alene ; Replik er ikke Naturfolks Maade at meddele sig paa . Naar Kineserne ikke rumsterer ved det store aabne Ildsted paa Dækket , der er til fri Afbenyttelse , er Afghanerne henne og gøre Ild op og bager store fæle Pandekager . Det er meget smukke Folk med Soldaterhoveder og smalle dristige Træk . 184 Naar man ser paa dem giver de Blikket tilbage som Ørne , i Modsætning til det insinuante skidne Blik man faar igen fra Kineserne , hvis man fikserer dem ; det ene lover Krig , det andet indlemmer en i en eller anden fedtet Verden som man formodes at være fælles om siden man lægger Mærke til hinanden . Den raa Kineser er servil af Væsen men svinger sig øjeblikkelig i Vejret hvis man tager Notits af ham ; for den der vil gennem Kina uden at faa Kulier over sig er det derfor en Kunst at indøve sig i at betragte uden at blive grebet i at se . Afghanerne er paa Vej op til Hong - Kong hvor det viser sig de skal tiltræde Pladser som Politi - og Vagtmænd , i Lighed med Singapores „Sikhmænd " , der tilbringer deres Liv paa Gadehjørner eller foran Pakhuse og Banker med en tyk Ratanstok i Haanden , den kendte høje Figur med Viklere om de tynde Skinneben , Turban paa som en Garder og de ejendommelige ravnsorte Skægvalke rundt om Underkæben . Om Natten finder man ham sovende en tryg Søvn saa lang han er paa Trappestenen udenfor Huset han skal bevogte , og man er overbevist om at han vil vaagne , og at man maa over hans Lig hvis man gør Forsøg paa at komme forbi ham . Et Naturanlæg er Afghaneren givet fremfor alle andre , Troskab og en total Mangel paa Fejghed , det gør ham til en af Østens mest dekorative og desværre tommeste Figurer ; imponerende Vækst og en Krigers Hjærte kvalificerer vel til Pragt og heller ikke til mere . At se til er Afghaneren en af Jordens ædleste Typer , Fysiognomiet er hævet over enhver Form for Slethed , stort , aabent , formet over den fødte Hæder . Zeusfremstillingerne har det samme Udtryk af mættet naiv Manddom . Noget af den samme Ro er over Skagensfiskeren som uden Frase gaar 188 i Redningsbaaden for at bjerge en strandet Skibsbesætning , østens Fremtidsstat synes imidlertid kun at skulle sikre Afghaneren en Rolle som Stokkebærer og høj Person . Selskabet paa „Torilla " pudsede sig saa grundigt før Landstigningen , at de næppe var til at kende igen . Ogsaa de børstede Tænder og spyttede i Søen , vaskede de senede Kroppe saavidt Velanstændigheden tillod for alles Øjne og arangerede deres Skægprydelser . De sorte kunstfærdige Valke under Kæben laves ved at binde en Snor stramt fra bag om Ørene rundt om Hagetippen , og Skægget samles saa i en Rulle om den . Derpaa iførte de sig civile evropæiske Dragter ! Av , Omklædningen reducerede dem fra en Flok Ørne til et Dusin tamme Haner . Kun en af dem blev ved at være lige pragtfuld , selv efter at han fra bibelsk Billedstøtte var bleven til et Individ i plettet Sommerdress og med Spaserestok i Haanden , for ingen Ting kunde udslette hans Størrelse , den 31 / * Alen lange , ranke og spænstige Karleskikkelse med de enorme Skuldre og den ligefrem olympiske Holdning . Jeg saa ham siden sætte sig i Spidsen for de andre og marschere dem op i Hong - Kong , han var altsaa noget af en Leder . Han skulde dog vel ikke staa paa et Gadehjørne en Snes Aar og rage op som Bussemand ? Jeg haabede for ham han i det mindste var Underofficer i engelsk Tjeneste med nok til Tobak og et Par Ørenringe til en Pige , for ikke helt at tage al Ting til givende , og med Udsigt til Krig . Hvor han naturligvis er herlig i Krig , for Krigen har gjort ham til det han er . Fra Englands Historie ved man hvor Afghaneren er en farlig Soldat . Med et Grin af alle de hvide Tænder han pudser saa omhyggeligt smider han sin Gudeskikkelse for 189 Gribbene blot for ikke at være Nr . 2 i en Træfning , hvor den første skal falde . Nordboerne gik i Strid saadan . Udødeligheden , det er det pragtfulde Nu hvori den i Stolthed hærdede Mand lever , aander og dør ; intet Under at vi ingen har . Før Indsejlingen til Hong - Kong stadser ogsaa jeg mig op , lader alt det Haar der er groet paa mig i Troperne og som er bleven mig forhadt klippe af oppe paa Promenadedækket , hvorfra jeg med stumpe Følelser ser det flyve i Søen . Lad den have det Offer fra mig . Kan man ikke lægge en Alen til sin Vækst , i Guds Navn saa lad os tage en Tomme fra . Skibsbarberen er Østerlænder , Muhamedaner et eller andet Steds fra i Indien , han trakterer Maskinsaksen med Færdighed og lægger sin store Haand som en Skaal over min Hovedbund da Arbejdet er gjort , jeg tager det for en Velsignelse og udlægger det saadan at nu er ogsaa jeg klippet . Hotellet , Kaminild , hvor man sidder og nikker foran , flere Rejsende i dybe Bøffellæders Lænestole , flere Par Støvler , Aviser klemt inde i lange Haandtag , hvormed man gad prygle hinanden , Luksuskvinden der kommer ned fra Værelserne i Pariserhylster og en vanvittig Hat paa Hovedet , jeg skal ikke gøre hende syg ved at beskrive den nærmere , den er af Mode nu , hun har aldrig gaaet med sligt — Oh , men hun lugter godt ! En fin Stribe af Mandel og Pelsværk - Sødme svøber sig efter hende i Luften . I Guder ... I Guder ... Det var Aviserne , altædende hungrer man løs paa Sværten , man er seks Dage bagefter . Balkan : losses on both sides , ja var det ikke det man tænkte ! Polartragedien , Scott , ja saa , ( man 190 løber det igennem , Deltagelsen opsætter man vagt til siden ) ; nye Dreadnoughts ; franske og tyske Rustninger ; Mexiko ; Suffragetter og Golf ; lokale Sportsefterretninger , en Boksekamp , som man læser ; Teater ; Rubber ; Røveri paa en kinesisk Passagerbaad ; Flyver styrtet ned — man blader hastigt om , det kender man , Tyngdeloven ; redaktionel Leder : Is Eng land Getting Soft ? Lad se . Aa noget i Anledning af det i Øjeblikket brændende Spørgsmaal herude , Bastonadens Afskaffelse , jeg troede det var Indignation over Opiumsmonopolets Undergang . Hong - Kong Nyheder : Kuli skoldet ; Tyveri af Skruer fra en Gadelygte , ( vi er i Kina , hvor Fattigdommen er saa bundløs , at en Messingskrue paa Alfarvej er mere end Kineseren fra Dybet kan staa imod ) ; Spillebule ryddet og Mand sprunget ud af Vinduet , will recover , Skade ; hele Sider fulde af Dampskibsannoncer med allehaande Flag , australske , amerikanske , japanske , engelske , tyske , indfødte Linjer ; stærke Udtalelser paa fremskudt Plads om Fortrinligheden af en Whisky ... boy ! Hotellet er overfuldt af gule Driverter , det er dog forbavsende hvilket Antal Parasiter Civilisationen og den Rejsende kan bære ; der er helt lyseblaat for Øjet af dem som i Himlen , de lister omkring paa Filtsko allevegne i Hotellets blegblaa Liberi , Skørt og Trøje ; for Stilens Skyld bærer de endnu lange Fruentimmerpiske , er bløde og bruskede i Bevægelserne med pigeagtige Lemmer — bare man ikke forgriber sig paa dem ! Dog Dødninghovedet og det indfødte Blik som er dugget af hemmelighedsfuld Haan vækker andre Tilskyndelser ... staar den Knægt man har kaldt paa ikke og graver sig i Kraniet med en tommelang Negl ! Op kommer man af Bøffellæderet svin - 191 gende den lange Stok med Hong - Kong Telegraph paa som et Parlamentærflag , en i Raseri undfanget Vits , man kapitulerer , han er for stærk , de er for mange ... men Staklen tror han skal have Hug og vil tage Flugten , kan ikke , for han bliver lam af Skræk , bryder over i Knæene , gør sig vel vaad i Skørtet , Herregud , og nu er jeg Uge ved at slutte det Skind i mine Arme , som dog kun er et Barn . Naa ja , jeg faar den Whisky og trænger til den , begraver mig i illustrerede Blade hjemmefra , en Maaned gamle , men i højeste Grad ophidsende : Kjælke og Skøjteliv i St . Moritz , som er gaaet for sig mens man var borte , en Vinter man har tabt ud af sit Liv ; Jærnbaneulykker hvor man ikke har været mellem dem der er bleven brændt op ; society i London og Paris , heldigvis alligevel sidder man her ; det og det Ansigt af en som er død ... det trækker fra Svingdøren , Folk kommer ind i evening dress og skal spise i Restauranten , jeg ser Medrejsende fra Skibet , som nu allerede kun har et flygtigt halvt genkendende Blik tilovers for en , som altid naar man gaar i Land fra et Skib ; Kaptejnen paa Torilla kender mig slet ikke , og hvor skulde han , ombord var han en ældre faderlig Topfigur ved Bordet med Tresser og Underbid , nu er han en ung oprømt Gæk i civil med Venner og Damer ; Elevatoren glider op i Skakten med en tonende Lyd som en Blæsebælg , det ligner et forfærdelig stort Termometer som er i rapid Stigen , og hvad er det for en Brænden man har i Kinderne ? Automobilhorn udenfor — og hør hvad er det , høje Skrig , Nødraab ? Den gamle Amerikanerinde , som hujer paa boy oppe i Korridorerne 1 Lange flængende Skrig ... der er mange Slags Fugle til , og som sagt den ene pynter sig med Fjerene af den anden . Restauranten , Koncert af et Orkester , de kendte Numre der - 192 hjemmefra der gengiver Evropæersjælens vekselvise Afstumpning og Kælenskab saa godt , det skal man forfølges af ogsaa her , og man skærer Tænder , hvilket kan gøres nødig , for man faar Urmenneske til Middag her ogsaa , formodentlig RickshawKuli . jeg ved ikke hvad der er haardest , Australier eller Hakka ; jeg skal en Gang forsøge Indianer , hvis jeg ikke kommer for sent , den hvide Mand i Amerika har jo nu omtrent opspist ham . Tasmanieren ? Nu afdøde , tatoverede Matroser har taget med sig i Graven hvordan han smagte . En Dundren i Gaden udenfor , Klemt og Fanfare , Brandvæsenet , vi iler ud med Servietten i Haanden og ser Gnisterne fra Dampsprøjtens Skorsten fyge i Gaden , et Opløb efter i Trav , Kinesere paa Cykle , en oplyst By brøler og bruser os om Ørene ... Ja og saa gaar jeg i Seng , lægger mig lige ned . Naar man er aldeles ene , paa et Hotel , i en endnu vildfremmed By , og der ikke en Gang var Breve , med i bedste Fald maanedgamle Efterretninger , saa er man jo hverken forurettet eller lidende , for det er man kun i Selskab , man er bare ene . Man slukker Lyset , knik siger det i Omvrideren , en glødende Orm bliver borte i en Bugtning . Saa strækker man sig da ud , ja man strækker sig ud . Naar man har ligget saadan en Tid og samlet Mørke sammen i Sjælen og er bleven langsom , begynder man at glemme . Der kommer et Øjeblik hvor al Livets Sum rejser sig i en Bølge , saa at man sukker , i Følelsen af et Hav af hede Taarer man kunde græde og i en indvendigt smilende Tilstand af Hvile , man løber over af Graad og sær Lykke — og i det Suk er det man sover ind . 187 Herunder hviler Udsovet , Gaarsdagens Skæg af , Bad og i Klæderne . Hong - Kong er skøn . Byen er bygget paa Afsatsen foran et Bjerg og paa Terrasser op ad det . Gaderne er paa den ene Led Hylder , paa den anden Trapper . Nede i Byen hvor den ikke kan udvide sig i Bredden begynder der at staa flere bratte Husklinter som et lille New York . Det er kostbar Jord her , den første Oksehud Grund Englænderne erhvervede fra Kina , man maa sige de har strakt Strimlerne godt . Havnen er i een Bevægelse . Færgemændene her er Kvinder , det er de haardføre Hakka ' er , man ser Fruentimret haandtere Vrikkeaaren paa de butnæsede Trug med Øjne forpaa og rødt Offerpapir flagrende fra Agterspejlet , i høj Sø , og en Unge har de paa Ryggen . De er gulbrune med røde Æblekinder og ligner slet ikke Kinesere , snarere minder de om Grønlændere eller Basker . De er ikke Søfolk alene , men Murarbejdskvinder , slæber Sten op paa Nybygninger og harper Sand , en musikalsk Præstation der klæder dem henrivende , og en udmærket Fingerøvelse . Engelske Soldater spiller Bold i Hong - Kong . Her er vinterlig skummelt , dog uden at være koldt , man ser Palmer , og oppe paa the peak , hvortil man kommer i Tandhjulsbane , er Vegetationen halvtropisk . Solen staar i en Vinkel man ikke kan forlige med noget man kender , Luften siger hverken det ene eller det andet . Paa Toppen af Bjerget staar Tyfonsignalerne som store Skafotter og Udraabstegn der 194 maner om andre Aarstiders Rædsler ; nu sover Hong - Kong sin Vintersøvn . Shanghai i Aprilsol ! Jeg køber mig Pinseliljer og kysser det kære blege Ansigt der er saa opspilet og forundret over Verden , med en Flamme i Bægret og en lille fjærn kølig Duft af Ild , som Vintersolen , Pinseliljen er ganske regnafkølet , vi kan slet ikke sige noget for Bevægelse . Foraar ! Nordisk Luft ! Her er Snesjap , de elendige Rickshaw - Kulier render med Halmviske paa Fødderne , nogle galopperer af med de splitternøgne Ben til over Anklerne i Sne og iskold Søle , de staar paa Holdepladserne mellem deres Vognstænger og hoster , til de er ved at brække Halsen af Hoste . Alle Landes Flag strømmende fra Konsulatsbygningerne , skraat tilvejrs i den kolde vaade Brise ! De bladløse Træer skriver tværsover Gaden med de første lange urolige Skygger , Skyerne blænder og gaar fra og til , det gule tykke Vand i Floden vasker med Bølger og Sol og Sampans imellem hinanden , Luften er lutter Haab . I et kinesisk Dagblad , bestaaende af Hieroglyfer og Billedtegn , men trykt paa en moderne Maskine , finder jeg en meget talende Annonce , en lille Kliché der forestiller en Kineser kørende paa Cykle . Her har man en Vignet til hele Atmosfæren i Østen som den er i Øjeblikket , Topmaalet af Stilløshed men unægtelig i Fremskridtets Tegn . Himlens Søn cykler udmærket , der lader ikke til at være noget i Vejen med Balancen for hans Vedkommende . Cyklen , Symbolet paa Vestens Udvikling , Hurtigheden og den til Fuldkommenhed drevne Teknik , samt den „paradoksale 195 Ligevægt " trænger igennem overalt i Østen . Hinduen cykler , med nøgne , haarede Lægge og et kridhvidt Musselin flagrende efter sig ; i Singapore , paa Java ser man den sarongklædte Malaj svinge øvet om Hjørnet paa Cykle med alle fem bare Tæer slaaet forsvarligt i Pedalen . Gribefoden han har endnu fra en luftig Fortid i Trætoppene kommer ham til Gode paa Cyklen uden synderligt Spring i Udviklingen ; han føler sig ikke en Gang kildret under Fodsaalen af Eventyret . Man tager med den største Naturlighed mod ethvert Under ude i Østen , som om det altid havde eksisteret . Malajen og Cyklen ser allerede ud som om de var gjort i ét , en Art moderne Kentaur som man betragter uden Forbavselse , idet man træder til Side for ikke at blive kørt over . Adam har travlt , han skal aabenbart hen i en anden Ende af Paradis og har stjaalet en Cykle . Man faar et og andet at tænke paa , naar man ser hvor let Naturmennesket tager ved hele det moderne System uden at ane det ringeste om dets Oprindelse . Kultur synes at have noget relativt ved sig . Uden at komme nærmere ind paa Problemet kan man paapege som en Besynderlighed , at farvede eller halvfarvede Folk lader til at finde sig bedre til Rette med den moderne Teknik end Evropæeren selv , der dog har skabt den . Hvor vi lider af „Nerver " , Mangel paa Aandsnærværelse eller for megen Fantasi , gaar det primitive Menneske lige paa med sine friske uforstyrrede Reflekser ; Reflektioner derimod generer ham ikke . Haandgrebene er lagt til Rette for ham , og han slaar med Aladdins Held en Klo i dem . De unge indiske og kinesiske Kontormænd klaprer som Virtuoser paa Skrivemaskine og véd ikke af der er noget der hedder Nevrastheni , de taler ivrigt i 196 Telefon og lader sig ikke forstyrre af Grublerier over hvordan Ordene kan flyve saa hurtigt og saa langt gennem en Traad . For en overfladisk Betragtning kan det undertiden tage sig ud som om de er modernere end selve deres Læremestre . Malajen er en første Rangs Chauffør . Abeagtig behændig og lige saa koldblodig som hensynsløs sidder han med alle fire Lemmer paa Motoren og kører som var han født til det samme , han kan Hestekræfterne paa sine Fingre og har Øjne som den hvide Mand ikke har , og saa er der jo ikke noget der hedder at tabe Hovedet , for hvad vil det sige , han har ikke noget at tabe . Malajen bærer de umiskendelige Spor af en Afstamning fra Firføddede , og dog siger man om ham at han i et Øjeblik opfatter enhver mekanisk Indretning og viser sig den voksen i praktisk Forstand . I sit Hjemland , paa Malakkahalvøen , er den simple Malaj en Fyrste , der lever af Kokosnødder og Fiskeri og anser sig for hævet over alle andre Livsytringer end Mord og Elskov , kun Avtomobilet har tiltalt ham , gennem det nærmer han sig Civilisationen . Hvem véd , maaske vil han om nogle Aar finde sin Plads i Evropas Hovedstæder , lige hentet fra Junglen , som Fører af Fremtidens Luftfartøjer . I Palmehytten under Pisangen og Arekapalmen , hvor han savnes , vil man trøste sig ved en Grammofon , man vil gaa i Biografteater — og saaledes er da Urtiden kommen til Byen , og det hæse Evropa koger ud af Bliktrakten i Tropenætterne om Kap med Oksefrøen og Cikaden . Den store Nivellering gaar sin Gang . Østen er snart ikke Østen mer . For den der har haft Lejlighed til at se hvad blot ti Aar kan gøre er Forskellen forbavsende . Mest bliver man slaaet deraf for Kinas Vedkommende . Det er dog et stærkt , 197 næsten forfærdende Indtryk man har her af et Folk som pludselig lader sin aartusindgamle Kultur i Stikken og begynder paa en ny , ganske som om den gamle slet ikke havde været . Man tumler derved et Øjeblik , for selv om det naturligvis gaar i den Retning man synes det skal gaa , hvad er saa sandt deri , hvad tør man tro paa , kan Kina mene noget med det ny , naar det er i Stand til saa definitivt at bryde med det gamle ? Hvor dybt stikker vor Kultur , siden hele Folkeslag kan rejse sig og tilegne sig den paa en Dag ? Hvad er menneskeligt i dette Kulturkarneval , hvor Racer med et Urpræg smider Masken og viser helt andre Urpræg ? Nu havde man vænnet sig til at forestille sig Kineseren med Pisk , eller rettere der gaves slet ingen Kineser paa anden Maade , det var saa sikkert som Sol og Maane — og nu er Pisken forsvunden ! Man griber efter et gammelt kært Holdepunkt og griber i Luften ! Tidligere smurte Kineseren , naar han var ude i et skummelt Natteærinde , sin Pisk ind i Fedt , for at den skulde glide i Haanden paa den der vilde holde ham fast , nu nytter det overhovedet ikke at gribe efter Kineseren , Hanken mangler ! Sammen med Pisken falder den berømte kinesiske Konservatisme der var bleven til et Ordsprog i Slægt med Pyramiderne , de har stillet Pyramiderne paa Spidsen , ingen har forandret sig saa radikalt , hurtigt og resolut som netop de uflyttelige Kinesere . I Singapore , hvor Kina begynder , saa jeg ikke en eneste Haarpisk , i Hong - Kong ingen ; i Shanghai gik én Kuli af Hundrede endnu med de Langhaaredes Prydelse , og i Peking samt ude paa Landet kunde man se nogle Faa med Pisk , men ellers var den som mejet af Hovedet paa Kinas Millioner . I Stedet for 198 den gamle kendte Maske , ejendommelig komponeret af de skumle kinesiske Træk og Kvindeligheden i Udtrykket , en Tyveknægt med Backfischfletning ned ad Nakken , er traadt det bare Kranium , Kineseren stiller klippet og med Skilning , og det vilde jo være meget lovende , hvis man ikke nu Pisken er falden havde Lejlighed til at studere den uhyggelige Hovedform . Nu først er det det skal vise sig hvad Kineseren er for En . Lige saa hurtigt og resolut , aldeles ukinesisk , brød Kina med Opiumsrygningen , et virkeligt Særsyn i Verdenshistorien , og et man maa have Respekt for . I Evropa , hvor man er saa parlamentarisk efterhaanden at ingenting kan ske , skulde man se sig i Spejl paa den konservativeste af alle Nationer og lære hvordan man eksplosivt fatter en Beslutning og gennemfører den paa Stedet . Man brændte alle Opiumspiberne i Kina , simpelthen . I Shanghai lykkedes det mig ikke trods adskillig Umage at opdrive en eneste Opiumspibe ; jeg ønskede at eje den sidste Opiumspibe i Kina , men end ikke en eneste var at faa . Drastiske Straffe forbyder Opiumsrygningen , og bliver der end røget en Del i Smug endnu kan den nationale Last betragtes som afskaffet . For den populære Fantasi , hvor Kina og Opium er uadskillelige Begreber , er det jo et Tab . Maaske kan det trøste at Kineserne til Gengæld for det forbudte Nydelsesmiddel lægger sig efter nye , helt uden Laster kan Kineseren nu heller ikke tænke sig Tilværelsen ; der er dem der mener at den gule Mands Liv er en eneste Last . Alkohol vinder Indgang i de kinesiske store Byer . For England , som mistede en meget stor Indtægtskilde i Opiumsprivilegiet og beklagede sig bittert derover i Østens Aviser som et Indgreb i Erhvervslivet 199 enhver forindisk Opiumsplanter alvorligt maatte misbillige , turde der blive Oprejsning at faa gennem en voksende Eksport af billig og giftig Whisky til Kina . I Mangel af Opium lægger Kineseren sig ogsaa efter Tobak , ikke den gamle indfødte Urt der blev røget sparsomt , fem — seks Mundfulde Røg af en lille bitte Messingpibe , men amerikanske Cigaretter , hvoraf der allerede afsættes uhyre Kvanta . Der skal ligge en amerikansk Fabrik , jeg tror i Hankow , som er et Foretagende i en ren fantastisk Stil , skønt Cigaretterne sælges 5 for en Øre ; Kina vil sagtens udvikle sig til et Tobaksmarked i samme Omfang som før Opium . Men det er jo kun en lille Ting . Alt hvad der ellers hører til en Evropæers elementære Fornødenheder breder sig med rivende Hast til den kinesiske Befolkning ; de smaa Fabriksvarer , Evropas Celluloid - , Ebonit - og Blik - Produkter rasler ind over Kina som en Lavine , evropæiske Hovedtøjer af alle Modens Slavemærker , maskingjorte Støvler , som vist for Resten kommer fra Japan nu , tyske Varer , Majolika og Farvetryk , „Galanterivarer " og alt muligt Kram , Ure , Spilleværker og elektriske Haandlamper og Gud véd hvad ikke . Fotografien er en yndet Kunst i Kina , som de Indfødte uden Vanskelighed har lært , der findes fuldt op af fotografiske Ateliers , hvor den moderniserede unge Kineser kan gaa hen og faa sin Pragt foreviget ; i Udhængsskabene ser man den kinesiske Dandy med alvorsfulde Briller paa Næsen , som desværre mangler Ryg , Monokle er ham nægtet ; en Skilning saa snorlige som Færdselsaaren i en nyanlagt By , Hat og Støvler , Patentslips , Urkæde med Medaillon , hvori formodentlig et yndigt Portræt ; i Haanden som hviler paa et Bord en Fyldepen , 200 for den Uimodstaaelige er skriftklog , Bogholder i en Bank , og ønsker ikke at skjule det . For Resten ligner han trods Kravetøj og Læg i Bukserne det han er , en Mongol med et taaget Blik og smaa , ikke altfor civiliserede Instinkter . Elskværdigere er den kinesiske lille Dame , som ogsaa lader sig fotografere i sine samlede Yndigheder , skønt det Moderne for hendes Vedkommende ikke saa meget ligger i hvad hun kan tillade sig af Udenlandskhed som i at hun i det hele taget er . Kvindens Identitet eksisterede jo slet ikke i Kina før hun er naaet til at kunne lade sig fotografere , saa er der dog ligesom Sort paa Hvidt for det . Sidste Mode i Shanghai er som følger : Stramme vatterede Silkebrokades Bukser paa de smaa i Forvejen kvindeligt polstrede Lemmer , en Trøje af sølvgraat Atlask med Broderier og høj Marie Stuart Krave , det begsorte Haar enten i en tyk begærlig Fletning ned ad Ryggen eller sat op med en mat Guldnaal og en Koral i en grafitglinsende Kringle , men i begge Fald en Tjavs løs ved hver Tin ding og hængende ned mod Øjet , et revolutionært og knap fatteligt Brud med Sædvanen , kolossalt chikt og saa moderne at det ikke er til at sige . Hun har grønne Jade - Ørenringe , der staar fortrinligt til den matte fine Hud , hvor Blodet undertiden skinner igennem paa Kinderne , og de smukke tjærede Øjne . Munden er sminket med en livlig lakrød Plet , som var den lukket med Uskyldighedens Segl ( der ligner Elskovens saa meget ) ; men aabner hun den ses maaske en Guldplombe eller det der er værre , en dobbelt Perlerad af regelmæssige forlorne Tænder med laksefarvede Gummer . I Haanden holder hun ubekvemt en Buket , for det skal man naar man er Dame . Hun 201 har endnu de oldkinesiske lange Negle , spiller ikke Klaver , men Gud naade os , det kommer nok senere . Ved hendes Fødder ligger en Kanin af Stentøj eller en lille knælende Hjort , jeg véd ikke hvad det er for et Symbol , men det er aabenbart ladylike og udgør virkelig ogsaa en hyggelig Gruppe . Saaledes sidder den unge Kineserinde for Fotografen , og saaledes ser man hende staa og vente ved Sporvognsstoppestedet med en nytændt Cigaret i Mundvigen parat til at køre ind i Verden , eller trippende i Nanking Road med Hænderne forvarede i Bukselommerne mod Nattekulden og den lille polstrede Ende strammet mod Skæbnen , og en engelsk Sixpence , en Mandfolkekasket , Modens sidste Skrig , paa Hovedet ! Og dog er det den kinesiske Kvinde der skal befri Kina . Kultur er hverken Grammofon eller champagnefarvede Støvler , det er Frigørelsen af Kvindens Charme og Mandens Modenhed derfor , hvad enten det er i Østen eller Vesten . Denstore Modernisering af Østen , Jernbanerne , Bankerne og Fabrikerne , som er i Anmarsch — for ti Aar siden færdedes jeg i Hankows oldtidsskumle Kineserby , nu er den afbrændt , og en Industriby rejser sig i Stedet — Vestens økonomiske System og Jerntempo , som vil gøre sig til Herre ogsaa over Kina , er naturligvis langt vigtigere end Civilisationens Indrykning i det smaa , den daglige Stils Forvandling ; men det er den der omformer Smagen og Vanerne , for den naar alle personligt . Og det er forbavsende hvor hurtigt det gaar . Kina , der dog har staaet som en mægtig af Aarhundrederne dannet og i alle Former fast Figur , svinder allerede som en magtesløs 202 Skygge bag det Moderne ; som Tilværelsen en Gang dér tilsyneladende for Evigheden formede sit Indhold kan den ikke forme det mere . Man føler Angst for at Folkesjælen i Kina , eller hvad man skal kalde det der er det egentlige , skal gaa i Stykker under Forvandlingen , mens den ligger nøgen . Men Verden har sagtens set noget lignende før , vi har kun ikke set det med de Øjne vi nu har til at se . Man maa huske at vi med vore civiliserede Øjne har Lejlighed til i Kina at observere Forhold der svarer til vor egen fjerneste Oldtid . Da vor Stenalder veg for Broncealderen har man rimeligvis i en anden Maalestok kunnet se ganske det samme , det unge Evropa som stoltserede ublufærdigt med en eller anden Metalting paa Kroppen , og de Gamle der blev Flinten tro og paa hvem Haarene rejste sig over hele Legemet i maalløs Følelse af at Verdens Undergang var nær . Moralsk er der lige saa stor en Forskel i Udviklingstrin mellem Kina og Evropa som mellem Oldtid og Nutid . Endnu i vor Levetid vil Østen være gennemtrængt af vor mekaniske Tidsalder , i hvert Fald overfladisk , hvilket er tilstrækkeligt til at regne med Østen som en ny umaadelig Provins der er lagt til den civiliserede Verdens økonomiske Forvaltning . Regeringsformerne , de nominelle Ejendomsrammer er af underordnet Betydning , man havde derfor gjort vel i lige saa godt straks at sikre sig ogsaa den politiske Suverænitet i et hjælpeløst Rige som Kina ; den moderne Civilisation er jo allerede en Erobring , og moralsk skal Evropa staa til Ansvar for hvad det anretter med sine Maskiner mellem umyndige periferiske Folkeslag alligevel . 193 Civilisationen udgør Verden over én Ring , selv om den mange Steder endnu ikke er samlet . Det er den højere Kulturs Opgave at beskytte Menneskeelementer , som befinder sig paa et Udviklingstrin der vel er lavere men relativt kan være lige saa værdifuldt ; fra dem er det Civilisationen skal hente sin Reserve . Indtil videre kunde man tænke sig de ikke - evropæiske Folk i Østen , Kinas umaadelige Menneskemængde , falde til Rette ved Betjeningen af de Maskiner den hvide Mand har skabt , en Tanke der vilde have noget kynisk ved sig , hvis man ikke vidste hvor egnet Orientaleren er for monotont aandløst Arbejde , og hvor gerne han vil . Man venter i Østen kun paa at den hvide Arbejder i Evropa definitivt skal nedlægge Arbejdet , for at Kulien kan komme til . I Japan er den nøjsomme risædende Mongol allerede anbragt ved Maskinhaandtaget . Man skifter Tog to Gange og rejser gennem tre forskellige Kulturer paa Vejen gennem Mandschuriet fra Peking til Harbin ; først med den elendige kinesiske Bane , som er over al Beskrivelse smudsig og forsømt , sagtens fordi Pengene der skulde bruges dertil forvilder sig ind paa Sidespor ; skønt Banen er det nyeste Nyt i Kina er det lykkedes dette underlige Folk at brede samme Atmosfære af Snavs , høj Ælde og Ruin over den som over alle andre Ting i det himmelske Rige ; man slæber Østen med sig , bogstavelig talt , i sine Klæder og paa Fingrene , indtil man naar Mukden , hvor man gaar over i den syd - mandschuriske Jernbane , som er japansk . Herfra og til Changchun er Linjen fuldt moderne skønt med den Bismag af det paradoksale der er ejendommelig for den japanske Civilisation , en Smule mindende om Amerika , næ - 204 sten for net og korrekt og med en alt for venlig , gnomagtig Betjening , i enhver Henseende præceteris , som alt hvad den japanske Duks giver op til Eksamen . Kun fjedrer de lange elegante Sovevogne en Kende for stærkt , ikke til Siderne som visse Eksprestog i Evropa , men op og ned , saa at man undertiden vaagner op i Luften hvor man synes man var gaaet i en Seng . Betjeningen , smaa sorte Drenge med Briller paa og et voksent Udtryk , gør hjertevindende Forsøg paa at klæde den Rejsende af , snører hans Støvler op og stopper Tæppet ned om ham , man frygter næsten for et Godnatkys tilsidst og lægger med blandede Følelser sin Rejsetaske under Hovedet ved Tanken om at den bebrillede Ariel muligvis er Dr . jur . eller Ingeniørkaptejn i Hæren p . t . udkommanderet i Spiontjenesten som Opvarter . Ingen fægtede for Drikkepenge i det japanske Tog , de var lutter Smil og Barnlighed til det sidste . Men da jeg senere i Mukden kom gennem et Lokale hvor alle de venlige Puslinger fra Toget sad og drak Te , var jeg Luft for dem , og der udstraalede en uhyggelig Kulde fra det lille Selskab som havde faaet Kelnerjakkerne knappet op og røbede det bare haarede Bryst med Bulldogmuskulatur nedenunder . Sælsomt at man som Evropæer aldrig lærer at forstaa den Blanding af straalende Elskværdighed og Dødsens Ligegyldighed en Japaner kan lægge i sit Væsen ; Forklaringen ligger dog ellers meget nær . I Changchun endelig gaar man over i russisk Tog og møder nu de første virkelige Tegn paa Evropa , hvid Betjening , Medmennesker med et Fornuftblik , en ikke ringe Forandring naar man i Maaneder har været omgivet af de eksotiske boyer med de altid brune , gaadefulde og tirrende Øjne . 203 HotelYamato i Mukden er bygget i ét med Jernbanestationen , det er et udmærket Hotel og dyrt . Her er man Japan lige saa nær som i Yokohama . I Ventesalen sjokker de dværgesmaa Japanerinder med klangfulde Træklamper paa de indadvendte , helt hen i Vind og Vejr paaskruede Ben , et Læs Haar paa Hovedet og en Unge næsten af deres egen Størrelse paa Ryggen ; de er og bliver dog Jordens eventyrligste Skabninger ; man maa tænke paa Gullivers Rejser , eller man fabler om at befinde sig paa Mars , det er endda godt nogen endnu unddrager sig det almindelige Jævnmaal i en Verden hvor Gud og Hvermand ellers synes gjort enten som Ekspedient eller som Køber i et Magasin . Henrivende er Japans brunøjede Datter , med Smilehuller over hele Kroppen og de tossede Ben , altid slæbende glad om med et Lispund frodigt Spædbarn paa Ryggen , altid med det store bare Haar , der ligner en dejlig Nat som er brudt hende ud af Sjælen , hun segner under sit Køn og kan ikke blive mere lykkelig ! I Ventesalen ser jeg en Gruppe Japanerinder , fem — seks Stykker , ligge knælende paa Gulvet omkring et lille Barn som Midtpunkt , en Unge der lige har lært at rejse sig og staar op i sin Moders Favn ; de simpelthen knæler for Vidunderet , jeg hører ikke de siger noget videre , de har bare Glorier om Hovedet , og Ungen giver ikke andet Livstegn fra sig end at staa op og se frodig ud i de smaa slumrende Træk og tage mod Dyrkelse . Det er ogsaa et Vidunder , en lille Gud med det sorte Haar , der sidder som en Kalot paa Hovedet , en spæd alvorsfuld Mund og allerkæreste smaa honninggule Hænder , rolig som om han slet ikke trak Vejret , saadan som rigtig sunde og 206 søde Børn er det , tabt i en eller anden dyb Naturdrøm , som de Voksne ikke aner noget om , men som de tilbeder , hvis der endnu er noget tilbage af Barnet i dem . Jeg véd ikke hvor meget det har paa sig med Japanernes Shintodyrkelse eller deres Buddhisme , men der kan da ikke være Tvivl om at de er Bornetilbedere , i fuldkommen irreligiøs , urhedensk Forstand , og at det er deres Races alleregentligste Reserve . Her har man ikke andet at gøre end at lægge sig paa Knæ sammen med dem , hvis man kan , og prøve om en lille Straale af Barnets Naade ogsaa skulde falde paa én . I Beundringen for den japanske Kvinde kan man heller ikke gaa for vidt , selv om man maaske ikke helt kan følge Lafcadio Hearn , der har giftet sig med en af dem og er bleven naturaliseret Japaner — for man burde dog vel blive hos sine egne saa længe til man selv bliver infamt kasseret . Desuden , Japanerinden og de blomstrende Kirsebærtræer er ikke hele Japan , saadan som man ynder at forestille sig det i Evropa , med en romantisk Trang som er mere evropæisk end japansk ; der findes en Vinterside ogsaa , en jernhaard Prosa bag Eventyret . Har de sidste Aars Verdenshistorie ikke vist det tilstrækkeligt ? Mon Japans politiske Held i den nyere Tid ikke for en stor Del har hentet moralsk Støtte fra den Popularitet der omgiver den japanske Kvinde , hele den japanske Charme ? Og mon Japaneren som Mandfolk og som Verdensborger i Grunden har fortjent det ? Jeg vil lade enhver danne sig sin Mening om Japaneren som han har Indsigt og Erfaring til , selv har jeg ingen anden end at jeg overalt og enstemmigt i Østen har hørt 207 Japaneren omtale som svigagtig og ubarmhjertig , i Bunden en Vild . Konkurrence , økonomisk og historisk , er i Øjeblikket den eneste Bevæggrund der opfylder Japaneren , det er en meget naturlig Drift , men burde man møde den uden netop i selvsamme Aand ? Skal den der Ingenting giver blive ved at have Alting til givende ? Jeg er kun Støv og Aske , ligesom Abraham , for Guds Ansigt , de store Verdensbegivenheder udfolder sig uden min Hjælp , men jeg kan ikke mens jeg opholder mig mellem to Tog i Mukden faa den Tanke fra mig , at man i Evropa handlede skæbnesvangert mod den evropæiske Mands Lov ved under den russisk - japanske Krig at stille sig saa almindeligt paa japansk Side som man gjorde . Der var store og naturlige Grunde derfor . Rusland havde til sine øvrige Synder føjet en udbredt Antipati i Evropa , en i alleralvorligste Forstand „daarlig Presse " , Japan syntes den svagere Part og tildrog sig derfor paa Forhaand Medfølelse — og saa var der altsaa Romancen om Kirsebærtræerne og den lille Japanerpige . Gud bedre det , jeg var selv med til at synge Halleluja i Anledning af Tsushimastrædet , hvilket naturligvis Ingen husker , over at den russiske Pope „med Krucifikset i Haanden og Brændevinsflasken i Skørtelommen " nu blev standset . Hvad vidste jeg om Rusland den Gang ? Hvad véd jeg om Rusland nu ? Man behøvede slet ikke at kende Rusland , blot holde sig fri af den gængse offentlige Mening for at indse at Rusland dog var Evropa og optraadte som Evropas Forpost , og at Japan var Østen . Nu sidder de fast paa Korea og i Mandschuriet , har skudt en Kile ind i det asiatiske Fastland der gør det svært 208 at løse hvad der skulde have været det tyvende Aarhundredes Opgave , Evropas Udbredelse til Stillehavet . Dette er rent private Betragtninger , en Afbigt jeg føler Trang til under Indtrykket af hvilken Forskel der er i at se Østen fra Evropa og Evropa fra Østen . Da jeg ikke tilhører nogen af de store Nationer , hverken er russisk , tysk , engelsk eller fransk og saaledes ikke kan komme til at kompromittere nogen af nævnte ømfindtlige Stormagter , turde jeg maaske tage mig Frihed til at ombytte en ansvarsløs Anskuelse med en anden lige saa ansvarsløs men som jeg tror rigtigere . Mukden ligger paa en uhyre Slette og er en fersk vindaaben Stationsby med alle Udvidelsesmuligheder , ligesom disse skrækkelige omsigædende Stationsbyer i det vestlige Amerika , kun er det her den japanske Udvandrer der spekulerer i Fremtiden . Til alle Sider løber vældige tomme „Gader " med et Perspektiv af Telegrafstænger som Hærveje ud over det totalt plane Land , hvor de taber sig i Horisonten . Det lugter af Talg ude fra Steppen , Luften er her for første Gang nordisk , efter at man har forladt den tropiske og halvtropiske Luft i Kina . Et Sted i Nærheden ligger det gamle Mukden med Kejsergravene , Mandschuernes forladte Residensby , som nu aldeles ikke kommer i Betragtning mere . Og dog siger den blotte Luft , at et nordisk Folk og nordiske Instinkter skulde sidde til Huse her . Mukden — hvilken mørk og skæbnesvanger Klang har Navnet ikke , det lyder som dumpe Drøn af Kanoner i det Fjerne , som en Spadefuld Jord paa en Kiste . Her stod milevidt det kolossale Slag , som Russerne kun tabte fordi der ikke var Sejr i dem , og som Japanerne vandt med deres allersidste stak - 209 aandede Kraftanstrengelse — den de ikke er kommen sig efter endnu . Paa dette umaadelige Skakbræt blev Evropa mat ; men Brikkerne kan blive sat op en Gang paany . Af Slaget er der ikke noget mere at sé , Bordet er gjort rent . Paa Yamato Hotel sælger man smaa Souvenirs , Brevpressere og sligt af Granatstumper og lange nikkelkapslede Spidsprojektiler — der faldt og blev begravet omkring 150 , 000 unge Mennesker ved den Lejlighed . Hotellets Inspektør gaar omkring i Redingote og diplomatiske Bukser , mongoløjet og med en salvet Skilning , det ulasteligste og mest isnende Halvmenneske i Verden . I Billardstuen fordriver Portieren , en muskuløs Dreng med tresset Kasket , og en anden tilfældig Søn af Nippon Tiden med et Parti Carambole , og det er aldeles forbavsende at se med hvilken Virtuositet disse tilsyneladende Evropæere med de malajiske Kæber og Øjnene , som ikke rigtig er i Orden , støder til Ballerne . Med samme Færdighed hopper Aber i Træerne . Primitive Evner fattes ikke . Men naar undtages en japaner som har Part i en lægevidenskabelig Opfindelse , Hata 606 , har Japan saa leveret et eneste positivt Bidrag til den moderne Civilisation ? Ude i Aftenmørket , hvor hvidklædte Koreanere med Kamme i Haaret og Japanere i Slobrokke lusker omkring , gaar en mægtig kølig og vidtløftig Vind , som kommer ude fra Steppen og lugter af Okser , det er den nordiske bløde Vind , den samme der plejer at tude mig i Dørene hjemme ved Østersøen og kalde mig paa Rejse . Det betyder ikke meget at blande sit Suk med den , alvældig som den kommer fra Steppen med Milene og Aarhundrederne fejet sammen i sin kølige Favn , men jeg vil nu blande mit Vejr med den . 205 Den svenske Skov . Til Pult har jeg en Istidsblok under Træerne , belagt med et tykt Tæppe af Mos og Grannaale , hvori der render Myrer , og hvor Uglen har efterladt en ophulket Bolle af Musehaar og smaa Knogler ; Ræven har lagt sit Visitkort ved Foden af Stenen , hvor en Veksel skelnes i Skovbunden , en af Harens smaa Landeveje . Men hverken Uglen , Ræven eller Haren er visible i Øjeblikket . En grøn Orm hejser sig ned fra et Blad over mit Hoved og hænger og svinger rundt om sig selv i sin usynlige Traad , med en ufattelig , luftig Afgrund omkring sig . Et Sted i Nærheden er der en Sangfugl , skjult i en Busk , der udgyder sin Sjæl , ganske stille og ekstatisk , over sin Rede . En varm Balsamduft fra Naaletræerne , som staar og sveder Harpiks i Solheden , aander gennem Luften . Det er Formiddag , bagende Solskin og næsten Vindstille , Fluesurren , blændende Lys , som om alting staar i Flammer , hvor Skoven er aaben , og en salig Grønhed i Skyggen under Løvet . Fine Sølvlyn glider op langs et Edderkoppespind og taber sig i den blaa Himmel over Trætoppene . Himlen er sydlandsk blaa , kompakt og blaa som en Mur , man kunde tro man var i Afrika , i Tunis , hvis der ikke en Gang imellem drog en Brise igennem Skoven , næppe til at mærke , men fuld af Svalhed , mættet med Østersøens og Målarens Kølighed , af at gaa over grønne Agre og passere gennem Birketræernes svale Løv ; denne bedaarende Luft er saa nordisk , man drikker den med alle Porer , med Sjælen , i en Henrykkelse , endnu en Gang hjemme , endnu en Gang den nordiske Luft som en Kvindes svale Haar mod Øjnene . 210 Grundfjeldet bryder gennem Skovbunden , hvælver sig i Lysningerne til afrundede isskurede Koller , hvor Graniten ligger hed som et Ovngulv i Solen . I Revnerne og paa Mosbedene mellem Stenene vælder det med Foraarets Blomster , hele blaa Søer af Stedmodersblomst , Konvallaria , Stenbræk ; Hindbær og de vilde Jordbær er i Blomst , Blaabærrisene hænger fulde af smaa blege Voksklokker , det er Høstens Glæder der allerede brygges sammen i Solen . Her dufter uendelig krydret og sødt , Lyngen dufter , der hænger som en fin Chartreusetaage over den ophedede Skovbund , hvor alle de smaa Dværgvækster er bleven berusede og drømmer om Troperne . Men nedenfor Klippen ligger vaade svale Enge , en Toft med Egetræer som lige er sprungne ud og staar med unge lysegrønne Kroner , hvert Blad som dyppet i de lyse Nætter . I Halvskyggen under Egene ranker Græsset sig saftigt og grønt , lige op og ned , som en svulmende Urskov i det smaa , men med Favnen fuld af Kølighed . Fandens Mælkebøtterne staar skøre og langstilkede i Skyggen , alenhøje og med alle Fnuggene paa , Majmaaneds Glorie , det uberørte Nu ! Rugmarken ligger grøn og hvilende i sig selv . Hvilken Sødme og Grøde , hvor Landet overalt er uskyldigt , hvor Køerne puster godt i Kløveren , hvor her er svalt , hvor det nærer Sjælen at aande her , livsalige Sverig 1 Som Naturen er her , det første det bedste Sted paa en af Øerne i Mälaren , ved Drottningholm : Fjeldvegetationens vilde Ynde , der er den samme i Norge , og Lavlandets svale Frodighed , som vi kender den i Danmark , saadan er den paa alle de tusind Øer og Skær der omringer Stockholm , det er Sverig , 212 norsk og dansk Natur i Forening , men med et ubeskriveligt Tillæg af at den er svensk . Naar man lige er kommen hjem fra en Rejse i Troperne og Østen , virker den nordiske Natur som selve de Saliges Opholdssted i Forhold til Underverdenen derude , man er kommen i Himlen ; Ingen der gaar og træder herhjemme fra Dag til Dag véd hvilken Rigdom det er blot at aande Østersøluften og mætte Øjnene med Synet af de nordiske Træer . Det er noget reelt , det er virkelig ikke mig der er sværmerisk , det nordiske Vejr er et haandgribeligt og uvurderligt Eje . Allerede i Rusland møder man den nordiske bløde Regnluft , Turgenjews Luft , man bliver saa rørt over den i Tyskland og falder i en Henrykkelse i Danmark , ikke underligt , da man er Dansk og nu en Gang forelsket i Nuancen som den er der . Men først i Sverig føler man sig den nordiske Natur , den baltiske Natur , nær i alle dens Faser , her er dens Udspring , og her geraader man i et helligt Raseri . Man kan naturligvis genne mig hjem , jeg er ikke herfra , jeg taler endogsaa en hel anden Dialekt — men maa jeg være her paa en lille Rejse ? Jeg er dog Skandinav . Kære Sverig ! Som Naturen er ude paa Skærene , i Stockholms umiddelbare Nærhed , saadan er den i Grunden helt ind i Midten af Byen ; ingen By er saa nordisk , i alle Træk , Urnaturen saa nær , beliggende midt i Kilderne , som Stockholm . Foraaret kommer hertil et Par Uger bagefter København ; naar Syrenen her er ved at afblomstre staar den med nysudsprungne duggede Klaser i Stockholm . En næsten sydlandsk Hede hersker i disse Dage paa Grænsen af Maj og Juni , men den angriber ikke , blandet som den altid er med en eller anden 213 Luftning fra alt det Vand , baade salt og ferskt , der omgiver Stockholm . København er en Regnby , hyllet i Østersøens Taager og Regnskyer , men Stockholm ligger i Østersøen selv , dyppet i salte Bølger og kvæget af Ferskvandssøernes Bad . Hotellets Gaard ligger som i en blændende Ild af Morgensolen , man tror sig hensat til Spanien , og ude paa Gaden kaster Brostenene Sollyset tilbage med en ørkenagtig Flimren . Men Øjet svales af Strømmen , al den Masse Vand der gaar i Ilinger og Hvirvler under Broerne foran Slottet , hvor Østersøen og Målaren favnes i en Malstrøm . Stockholm som By har meget der minder om Syden , det er som om Nordboens Længsel uvilkaarligt har fundet Udtryk hist og her i Arkitekturen . Grundstilen er nordisk , Vasastilen , den leder Tanken hen paa Moskva ; en Fremmed der var meget langt borte fra vilde i det hele taget ikke føle Overgangen fra Rusland til Sverig stærkt , heller ikke med Hensyn til Befolkningen . Man siger mig for Resten at den kuplede , undersætsige Bygningsstil i Rusland snarere er en Variant af den i Sverig og stammer derfra end omvendt . Ind imellem den ursvenske Stil i Stockholm blander sig Linjer man kender fra Syden , Renæssance - Kirkerne , her er noget der minder om Madrid , ogsaa paa anden Maade i Byens ejendommeligt regale og ceremonielle Fysiognomi . Den gamle Bydel med de snævre , stejle Gyder , som alle løber sammen mod et Torv i Midten , minder ogsaa ubestemt om Syden . Frankrig , den galante Tid , har jo sat sig meget iøjnefaldende Spor i Stockholm . Den nordiske Drøm om Syden gaar igen i en ellers ganske 214 højnordisk By . Dybt i det svenske Naturel stikker et eksotisk Element . Det er hermed som med Nationaldrikken , den svenske Punsch — tillad Sammenligningen — den har en fjern Bismag af en krydret og meget farlig Ild , i Slægt med den hede Duft af Naaletræerne og de aromatiske Fjeldurter , naar Solen bager — men den drikkes isafkølet . Sommerdagens Brand paa Stenhellerne og alle de mystiske Alkoholer og Harpikse , der besvangrer Luften i Middagsheden , bliver bragt til Afsvaling af de lyse Nætter . I denne kølige By med en sydlandsk Glød skjult i sig nyder Stockholmeren sit Foraar . Alt er her moderne , som en Hovedstad og driftig By skal være , men her er ingen større Jag . Svenskeren lever mere end han arbejder , Sverig har Raad til det og Tiden for sig . Nogen Trafik synes at gaa for sig paa Bryggerne , hvor Skibene og Kontorerne ligger , de morsomme svenske Lastkarrer med to smaa tykke Hjul under og en drabelig Hest mellem Stængerne brager over Brolægningen , man handler paa Torvene , med Blomster , med Spaankurve , med Brød , svære primitive Rugbrød og hele Møllestene af det svenske Knækkebrød , der faar Tænderne til at løbe i Vand , idet man gaar forbi , og erindrer om Bønderne og vor Barndom ; i Drottninggatan gaar det aldeles evropæisk til med Butiker , Moder og Færdsel , Sporvognene klemter , og Automobiler suser forbi ; men det gælder ikke Livet , man kan give sig Tid til at smage paa Brødet og begrave sig i Duften af de fugtige , endnu ligesom nattekølige Syrener . I de smaa Stræder i den gamle By er der saa stille , her lugter af Hansa , Fisk , Sæbe og Tovværk , man maa tænke paa Bergen og Lybæk . Gamle udskaarne Døre fører ind til mid - 215 delalderligt skumle Trappegange . Her er Stortorvet med Blodbadminderne , som en Betjent , der kan sin Fædrelandshistorie , viser os ; de to høje smalle Huse her med snørklede Gavle minder om Holland . Solen fylder Gyden , det er saa godt bare at blive staaende paa et Sted , som om man hørte til her , og lade Folk komme og gaa . De store kønne svenske Heste staar og venter i Selen , mens Kusken er inde i Husene med Varer , de ser klogt paa den Fremmede under Skyklapperne og interesserer sig for Syrenbuketten han har i Haanden , snuser til den og tager hastigt en Bid af de gode Grøntsager . En fuld Person slæber sin bedærvede Tilstand om i Formiddagssolen , fulgt med Beundring af en lille Skare snotnæsede Børn . To frugtsommelige Madammer staar i Rendestenen og ser forfærdelig talende ud , med Oliepapirs Smaaposer og raa Stykker Kød i de fæle Hænder . „Sager hun ... og sager så jag ... " , hører jeg den ene referere med lav Stemme og har hele Historien , hun har været oppe at trættes med en Veninde og staar nu her med Stumperne af hende . Nogle Bisser drager gennem Gyden . En spinkel Lyd oppe fra Riddarholmskirkens gennembrudte Spir høres , det er de katolske Klokker der endnu slaar Timeslag over Staden . Forbavsende saa hurtig man bliver hjemme i saadan en Gade , det er ved Gud som om jeg havde levet her i flere Hundrede Aar . Det rigtige Stockholm , Selskabet , færdes jo imidlertid nede omkring Teatrene og de store Kaféer vis à vis Slottet , Kungstrådgården med Karl XII og de pragtfulde Linde og Kvarteret ud ad Hasselbacken og den stockholmske Strandvej til , hvor ogsaa Museerne og Skansen er . Her finder man de stockholmske unge Damer , og man er 216 ikke længe om at opdage en bestemt Type , en høj , smækker Frøken med paafaldende lange elegante Ben og den smukkeste , mest naturligt fornemme Gang man kan tænke sig . De gaar over Gaden , roligt , i sommerlige Dragter , som falder smidigt fra Bæltestedet , svale og søde som Regnen , med milde Ansigter ; man ser en slank ung Ryg svinde hen over et Torv , og naar det sidste Glimt er forsvundet bliver Nuet mørkt , mere skulde man nu ikke se af hende , ikke en Gang hendes Træk skulde man se , de er vendt bort fra En , med en Skæbne som man aldrig skal dele . I en yngre Udgave , som Fjortenaarig , promenerer Stockholmerinden ud ad Strandvägen , med det kølige Haar løst ned ad Nakken , underfuld frisk som et Mirakel sprungen lige ud af Sverigs frodige Luft . Endnu spædere , som smaa Skolepiger , staar de opstillede i Geledder foran Portalen til Riddarholmskirken , som de skal ind og se , eller paa Bryggen under nysudsprungne Træer , færdige til at gaa paa Skovtur med en af Dampbaadene , hele Horder af Smaapiger , hver allerede med Spiren til en Generation i de barnlige Træk , Sverig om en anden Menneskealder , smaa Mødre allesammen , med en Kurv eller en Taske over Armen , som skal udvikle sig til et Hjem — Drenge har aldrig Kurve paa Armen — og allesammen kysk fortærende Bolscher , som de en Gang uskyldigt og sultent skal sætte et Mandfolk til Livs . Saa sejler man med dem ud til en af Øerne , hvor de marscheres i Land af en slank , langbenet Lærerinde og taber sig kvidrende som en Flok Spurve i Skoven , og paa Hjemvejen er de der igen , besætter Dampbaaden og spiser de sidste krumme Smørrebrød , stadig sultne , og det allersidste længe vragede 217 Brystsukker , som er blevet tilbage i Spidsen af Kræmmerhuset , hvorpaa de bryder ud i en spæd Korsang , det svenske skønne Sprog tonende til Sverigs Pris under aaben Himmel fra alfeagtige Stemmer . Saa puster de en Haartjavs fra Munden og ser sig om , sultent , sorgløst , om noget spiseligt endnu skulde være i Landskabet , og saa opdager de nogle jævnaldrende Drenge , der gaar i Vandet inde paa Stenhellerne i Stranden og ligner kogte Rejer i Solen , til dem vinker de med kammeratlig Iver , og Drengene vinker naadigt igen , en med hele Skjorten , som han staar med i Haanden , en anden , der ligger paa Ryggen , med et langt nøgent Ben . Stort Latterkor fra Smaapigerne , som vender Bolschet i Munden og tjatter Haaret fra Øjnene . Ak , om nogle faa Aar er Skolepigerne Frøkner og de glade Adamssønner Mænd , og saa vil Kønnet sætte sine Skranker mellem dem , de vil væbne sig til Tænderne i Elskovs Krig , hvor der ikke bliver givet Pardon . En Art Vaabenstilstand hersker paa Skansen , hvorhen unge Mennesker af nylig modnet Aargang begiver sig paa Rekognoscering , formummet i de mest moderne og korrekte Kostumer , de unge Piger kølige og fjerne i klare Kjoler , Herrerne som Sportsmænd , meget engelske og i overordentlig Ligevægt . Her spaserer man og mødes i største Anstand , passerer forbi hinanden som om man var Luft . For at pointere paa hvilken svimlende Tinde man befinder sig som Menneske er der paa Skansen sørget for en passende Repræsentation af lavere Væsner , vel indespærret og bag Tremmer , baade Ræven , Ulven og Bjørnen skuler her i lodden Urtilstand og udbreder deres ufine Parfume , man ser Storken , 218 som faar Skyld for saa meget , og Pelikanen , der skal nære sine Unger med sit Blod , men hvis Fiskepose nærmest ligner en Kollekt til at samle milde Gaver i Kirken med . Maagen har lige udruget sine Unger , som spærrer Næbet op under hendes Vinge og allerede kan sige pi , hvilket betyder Fisk . Her er en hel zoologisk Have ; det er ligesom for at den unge svenske Adam skal huske at han er i Paradis og prøve om han kan finde Eva , Nætterne gør sig lyse for det samme . En langbenet svensk Frue vilde fortælle mig , at han i Stedet ynder at sidde og drikke glødende , isafkølede Drikke paa en Beværtning , langt fra Skansen . Kan det være muligt ? Dejlige er de lyse Nætter oppe paa Skansen , hvor Synskredsen ligger i et dæmpet , svalt Opalskær . I Virkeligheden er det saa lyst midt om Natten , at man kunde se at læse ved Nordhimlens Skær . Træerne ryster deres duggede Løv sammen i den urolige Nattevind mod den blege , aandeagtige Dag paa Himlen ... hvor er man , hvordan er det med en ? Hvem giver en Forestilling om , hvem fatter de lyse Nætter ? Hvor svale er de unge Kvinder i Dæmringen , hvor uroligt er Haaret i de tynde , hvide Kjoler under de urolige Træer . Der kommer noget gaaende i det underlige graa Halvlys fra Træerne inde bag en Indhegning , eller er det Tusmørket selv der faar Form , det nærmer sig besynderlig hurtigt , men uden Spor af Støj , paa lange spøgelsetynde Ben , og man tror det er Helhesten — men det er Elgen . Den nordiske Nats Fabeldyr , med et Dværgtræ paa Hovedet og ru i Pelsen som Fyrrenaale , kommer glidende og vejrer med den tykke Mule , der ser saa 219 følsom og sorgfuld ud , den lægger Mulen i min hule Haand , den er blød , lodden og kølig som Nattevinden , og jeg ser de stumme Øjne , som staar fulde af Dug og Dunkelhed . Da løber Hjertet over , af de lyse Nætter og Træernes Kærtegn og Norden og Alnaturen og det som ikke kan siges . 211 NEW YORK AARET efter . Atter den baltiske Vinter , de korte mørke Dage , saa i Sne eller Regn og saa i Taage , uendeligt , aldrig anderledes , vi lever som i en Sky . Uger gaar , Maaneder , uden at det som jeg ønsker at forme vil antage Form . Men at Tiden gaar hører ogsaa med til Materialet og gør Læsset hver Dag tungere . Jeg klipper mine Negle og ser at Tiden er gaaet ; overtrukken Himmel , vi lever i den milde , bløde , vaade Luft som man lærer at elske naar man har været i Troperne , og nu er det som om jeg kan staa og høre Turtelduernes Kurren i Kampongen bag Palmer , det lyder som en undertrykt frydefuld Latter af smaa kildne astmatiske Kvinder , der ler under Dynen , hemmelig Elskov i Urskoven , den evige Sommer langt langt borte ; men jeg bliver ved Solsorten og de taagede Popler i Norden . Jeg klipper igen mine Negle og ryster paa Hovedet ... ja det var Peking , Sibirien og Mongolen , en nu fjærn men lige mægtig Virkelighed altsammen , en Uro bragt til Hvile fordi den er omme paa den anden Side af Kloden , men sandsynligvis lige urolig og maaske ikke en Gang , nej ganske sikkert ikke , mere den samme . Hvad var det der skete med mig , hvad havde jeg naar alt kommer til alt at fortælle om Kina og om Mongolen ? Jeg slæbte et vist Problem med mig paa Vejen til Kina , mere som et Spørgsmaal jeg saa ligge i Tiden end egentlig af personlig Tilskyndelse , Problemet blev da ogsaa tyndere og tyndere undervejs . Det var den religiøse Følelse , Muligheden af at komme i Flugt og i Ro paa en Gang i en moderne Universalstemning som havde de gamle Religioners Kraft , men nærede sig ikke af Tro men af Viden . Jeg er bange det gaar mig og „Religionen " som Snemanden i H . C . Andersens Æventyr der var forelsket i Kakkelovnen , de kunde ikke faa hinanden . Kina gør en jo ikke rigere i den Henseende , tværtimod . Der dør man . Da jeg som ung medicinsk Student første Gang saa Sektionsstuen havde jeg ikke straks Fornemmelsen af at der var passeret mig noget skæbnesvangert ; en temmelig ufølsom Afsky for de stakkels Døde der forekom mig at „skabe sig " paa en monstrøs Maade var det tilsyneladende Indtryk ; først adskillige Aar efter gik det op for mig at noget uopretteligt alligevel var sket , noget i en negativ Retning som man ikke har Maal for , det var som om et Instrument der var saa uendelig skarpt at det overhovedet ikke mærkedes var gaaet gennem et eller andet indre Organ og havde overskaaret det i Roden ; skønt jeg ikke var moden nok til at forstaa det havde jeg set Tilværelsens Grænser , var bleven af med „Sjælen " . Noget lignende , man kalde det sørgeligt eller sundt efter som man har Kræfter til , hænder en i Kina , man kommer derfra berøvet Tone , man opdager længe efter man har været der at noget er bleven skaaret over , selv om man ikke er i Stand til at pege paa nogen enkelt dybt vital Ødelæggelse i Sjælen ; man er ligesom bleven kortere i Perspektivet , en Omvej fattigere end 222 før , man er undergaaet en Kortslutning . Det er just lige det modsatte af al Religion . Selve Problemet forekommer en en Luksus som man skammer sig over under Indtrykket af Kina og Mongolen . Du gode Gud , de Folk der har jo ikke en Gang noget Liv her paa Jorden . Millioner af Kinesere har slet ingen Tilværelse skønt de dog slæber Raden om i sig lige saa længe som vi andre . Deres „Udødelighed " har ikke med Religion at gøre , det er primitive Folks sædvanlige Angst for Aander og Betalen Skat til frygtede Afdøde , hvad de forstaar ved „Aand " gør blot Tilværelsen endnu mere raa og kødelig . Fattigdom i værste Forstand , human Tomhed , er Totalindtrykket af Kina . I Øjeblikket er Indtrykket deraf endda saa meget mere skærende som Kineseren endogsaa har forladt de pseudoreligiøse Symboler der dog gav ham et Skær af Aandsliv i Aarhundreder , han er ikke en Gang Hedning mere . Templerne staar forladte , kun nogle usselige betlende Præster vanker omkring der som Hunde paa en Tomt . Himlens Tempel i Peking er forladt , beskyttes ikke en Gang som Ruin eller Antikvitet , og dog er det i sin Stil et af de fornemste Andagtssteder jeg nogensinde har set . Men vor Tids Kineser har uden at fortrække en Mine , uden hverken at tabe eller tjene noget derved , ladt sin Sjæl i Stikken . Det nytter ikke at komme med Religion i Munden til ham , selv om han skulde blive hvad man med et stygt Ord kalder „Ris - Kristen " , derude , omvendt for et Maaltid Mad . Religionens Evne er ham nægtet . Kineseren er udelukkende et socialt Problem . Allerede tidligere har jeg bemærket at enhver Betragtning af Mennesket som Fænomen eller Individ maa ende med at 223 blive et socialt , politisk Problem . Mennesket dækker sin Definition rettest idet det opfattes som Medmenneske . Menneskeheden kan ikke ses ovenfra . Hellere end at isolere sig og med Flid gøre sig naiv maa man tage Ophold mellem dem der er det . Med Religionen tager vi hermed Afsked som en Glose . Hvor skal man kunne slaa noget fast om Menneskeheden naar man ikke kender Mennesker ? Saa stikker jeg da mine Papirer til mig og begiver mig ud imellem dem igen , denne Gang mod Vest . Længe har Rejseveen talt til mig i den vaade Vind , det tuder Foraar i Dørene om Natten , vi er over Jævndøgn , Jorden ligger aaben og vaad som en Tundra , jeg hører Østersødamperne tude og føle sig ud gennem Taagen . Til Helvede , Verden gaar , og her er jeg gaaet i Stykker med en Bog . Dejlig er den baltiske Halvvinter , men 7 — 8 Maaneders Skumring stuver nu alligevel noget som man tilsidst ikke kan styre op i Sjælen . Ombord paa Kaiser Wilhelm II , en af Norddeutsche Lloyds store Passagerbaade paa Vej til New York . Og Mongolen ? Naa ja , vor Tidsalder i en meget vid Almindelighed er mit Tema . Jeg kom til at længes efter Manhattan . Solskin i Kanalen ! Og vi sejler . Det vil sige Sejlads i gammeldags klassisk Forstand er der jo ikke meget tilbage af ombord paa saadan en moderne Gigant . Indenfra set er der ikke noget der umiddelbart minder om et Skib , man har næppe Fornemmelse af noget aflangt , man er i en lille Verden der bevæger sig frem igennem Vandet 22 — 24 Kvartmil i Timen , man taber sig i forskellige Provinser oppe eller nede , Spisesaloner , Gallerier og Kahytter , allevegne med elektrisk Lys hele Dagen og 224 mindende i Féagtighed om Lygtetændingstiden i de store Byer . Her er Elevator mellem Etagerne som paa et Hotel . Endnu i Kanalen har vi Flokke af Maager efter os der mjaver som Killinger og holder en Forestilling oppe om „Søen " . Men da de bliver tilbage ude paa Atlanterhavet mærker vi ikke stort at vi er paa Vandet mere . At det regner eller stænker nedenfra kommer os ikke ved , alle Promenader er overdækket og der er Spejlglas for ; ser man en Gang et andet Skib udenfor tager det sig ud i Glas og Ramme som en Marine . Elementerne har vi indenbords . Det lange elastiske Skib svinger og fjedrer ejendommeligt som en Hængebro under Farten , det knirker højt gennem Gangene som en kæmpemæssig Vrinsken , Takten , Hastværket , Rytmen fra Maskinerne , saadan vil de tærske uafbrudt 6 — 8 Dage og Nætter til vi er i N . Y . Vind eksisterer ikke mere , men et Spøgelse af gamle Dages Orkaner hviner i den Støj og Træk vi selv laver . Agterude gaar Kølvandet som et Niagara . I rum Sø begynder vi at „sætte " , Skibet svinger i vældige Buer fra for til agter , svær Sø , Storm , nu „ruller " vi ogsaa , Skibet fjedrer og knirker , rokker , vakler og springer hen over Søerne ; hvor Trækken kan slippe ind slaar den en som med kolde Puder i Hovedet , et voldsomt Sus staar over hele Skibets Overdel hvor Skorstenene og Baadene er , og fra Afgrunden hører man den hurtige , seksdobbelte Takt fra Maskinerne . Klar Luft , mere Sø , flintfarvede Atlanterhavsbølger der snarere ligner store vandrende Høje , Skibets Bevægelser er ikke til at faa fat i , snart bliver man af med sin Vægt , snart stuves man sammen i Benene . Der er en vældig Magt i Skibets Gang . Vi er allerede Halvvejen ! Stadig med Vind og Sø imod os sætter og ruller 225 vi og vakler og fjedrer og danser fremad , og jeg maa endnu en Gang tænke paa Santa Maria , Columbus ' havomtumlede Karavel , og paa Beagle , det lille Sejlskib Darwin sejlede Jorden rundt paa . Hvilken Forandring , og i hvor kort en Tidl Elementerne er de samme , men som jeg siger , de er koncentreret snarere i end udenfor Skibet . The tempest ! The tempestl Men vi er vel selv den forunderlige Ø i Havet . Solpletter langt borte paa den sorteblaa Sø som en Flok Havfruer med Sølv i Haaret der er oppe og lege . En Stump Regnbue følger os . Sort og voldsomt er Atlanterhavet . Ikke et Skib , ikke en Hval eller en Fugl , kun den mørke hingsteagtigt vælige Sø Horisonten rundt fra Morgen til Aften . Men af Skibsavisen ser jeg at vi er i traadløs Forbindelse med flere store Dampere , Lusitania , La Tourraine , Pensylvania , Cedric , senere Præsident Grant , Barbarossa , Berlin , Oceanic , Arabic , man ser ikke noget til alle de dejlige Skibe , men alene Navnene er dog som et Musikstykke , de ligger som vi og slipper Hestekræfterne løs mod Vejret og skræver over Atlanterhavet . En hel Del af vor Civilisation bunder i Kampen mod dette nordiske , mørke og fjendtlige Hav ; vi har vor Kraft af dets Kræfter . Kampen er bleven til Tone . Storm og Regn med sorte Sække paa Himlen , Lister paa Bordene for at Maden ikke skal rutsche af , Bump fra Kahytterne hvor Stole og Rejsetøj gaar i Drift , de fleste Passagerer usynlige , og de faa der holder ud i Flugtstolene paa Dækket ser ud som om de har tilgivet deres Fjender . Paa det aabne Fordæk hvor Magyarer og Slovener plejer at lufte deres anilinfarvede Klæder er der næsten tomt , kun nogle faa Mænd staar opgivet midt i Regnen og spytter hvidt , søsyge elendige 226 Stakler , der vilde dø hvis de blev nedenunder . En tyk varm Lugt af Karbol og Kaal slaar op fra Nedgangene til Mellemdækket . Naar det er saadan paa Søen saa er det som om det aldrig , aldrig faar Ende . Men det faar Ende . Skibet render ind i et andet lunere Vejr , og snart bliver der en anden Nuance i alle Ting ombord , Skibet er fuldt af Folk , Fysiognomier man slet ikke har set før , de kommer ind ad Dørene som paa en Restaurant , og man forestiller sig de kommer lige ind fra Havet . Udtrykket er et andet , man er over Toppen af Rejsen og ser alle frem mod New York . Silkeskyer paa Himlen , Zonen er en anden . Væddemaalene om Skibets Fart , der snart skal afgøres , beskæftiger Rygesalonen . En bestemt Type gaar igen paa disse Atlanterhavsbaade , det er som om det samme Selskab rejste frem og tilbage hele Tiden , og det er der vist ogsaa noget om ; Majoriteten er Købmænd og Næringsdrivende i den store Stil , med deres Interesser sagtens fordelt ligeligt mellem Hamburg og New York , stærke , haarde Fysiognomier , ikke een Kaliban men mange . Ariel savnes . Og Miranda ? Ved et af Bordene i Salonen bemærker jeg en Mand af et paafaldende Ydre , klædt som Evropæer men slet ikke Evropæer , jeg tog ham først for at være Indianer , det var Amerindtypen , han kunde ogsaa være en Eskimo , paa en eller anden Maade civiliseret , maaske Malaj , Lap , Tatar , Ildlænder ; han leder Tanken hen paa Rensdyrtiden ; der hænger Ideassociationer ved hans Træk , som fører hele Kloden rundt og tværs ned gennem alle Tider . Endelig mærkede jeg mig hans Bordnumer og slog ham op i Passagerlisten , han var Japaner , Professor Kawase . Igen Mongolen . 221 Hvor velgørende alligevel at træffe et Ansigt som hverken leder Tanken hen paa Ariel eller Kaliban men paa en ganske ny , endnu ubestemt , Skikkelse . Jeg kom en Dag for sent til at se New York under den store Snestorm som hærgede Byen og Omegn i Begyndelsen af Marts 1914 , den haardeste New York har haft siden 1888 , det maa have været enestaaende , Manhattan i Snefog , Naturkræfternes Leg med Kæmpebyen , som selv plejer at lege med Naturkræfterne ; men jeg saa Eftervirkningerne . Ude paa Søen havde vi haft 14 Graders Varme og spaseret paa Dækket uden Overfrakke , Golfstrømmen , men da vi nærmede os New York og naturligvis allerede gennem traadløst Telegram var underrettet om Stillingen , Snestorm i New York , Trafiken hindret , en Taksamotor koster 20 Dollars , sejlede vi ind i iskold Luft og maatte have Vinterfrakken og ekstra uldent Halstørklæde frem , det første Syn af Land var vinterligt , sneklædte Kyster , Havnen og Hudsonriver gik med Drivis som ved Grønlands Kyst , Manhattans kolossale Profil præsenterede sig i Rimtaage med Damp og Sne og hvide Facader blandet sammen , Sne laa i Folderne paa Frihedsstatuens irgrønne Toga , kold , kold var Indsejlingen til New York — men inden ret længe letter Morgentaagen , og et pragtfuldt Solskin afhyller Æventyrbyens tusind Vinduer . Stille Solskin som varmer i Ansigtet , for Solen er allerede saa højt oppe som i April i Nordevropa , New York ligger paa Neapels Breddegrad ; i Aprilsol som blænder og varmer og driller , med lys Himmel hvori hvide Dampe flyder , og i isafkølet Luft gaar vi i Land i Hoboken . 227 Og nu viser det sig hvad det har været for en Snestorm . Gaderne ligger begravet i Sne . Fortovene og Passagen er lige bleven ryddet , men Sneen fylder op i Bunker og Volde paa flere Alens Højde , allerede sort af Snavs , for det styrttøer , Vandet løber i Bække derfra — og hvilket Pløre ! Automobiler var ikke at opdrive hverken til 20 eller 100 Dollars , jeg fik en almindelig Hestedroske og var tre Timer om at naa fra Hoboken over til et Hotel i New York City , en Tur der under almindelige Omstændigheder kan gøres paa 20 Minutter . Færdselen var enorm , for den havde været stoppet eller hindret i et Døgn , og det kan New York ikke taale , en stor By har en Fordøjelse som en Fugl , New York truedes af Hungersnød , Mangel paa Mælk og anden Forsyning ; og nu skulde det forsømte indhentes . Gaderne var een uafbrudt Række af Køretøjer , svære Firspand , Lastautomobiler , og naar en af dem stak fast i det dybe Sneælte stansede hele Gaden , og der sad man , i et Babel af hujende Kuske , som for Resten tager det med Lune , tyggende Gummi hvordan det saa gaar og rivende Tændstikker af mod det corncop Pibehoved , med de i New York uundgaaelige svære Arbejdshandsker paa , væbnet mod alt , mere end hen - ^ synsløse i deres Kørsel men altid i godt Humør , der sad man saa , med et Læs Fjerkræ stoppet op foran , et helt Taarn af Sprinkelværk , hvorfra Gæs og Høns stikker Hovederne ud , ivrigt gækkende og delende den almindelige Sindsbevægelse , med en uhyre Lastbil spyende Benzin tilhøjre i Snavset og belæsset med fire - fem Fortepianoer i Kasser — for Guds Skyld , lad den komme frem , der er Klavermangel et eller andet Sted 229 paa venstre Haand Sporvognen , som kun kommer frem i smaa Stød paa nogle Alen ad Gangen og for det meste helt staar stille — saadan gaar det til vi langt om længe naar ombord paa Færgen ; ovre i New York er det værre , vi sidder fast et Par Timer i de forfærdelige Gader paa Vestsiden , som er slemme til daglig men nu et drønende Helvede af Vogne , som kæmper sig frem gennem Uføret ; men det lønner Tidsspilde og Strabadser at sidde fast her , man er i New York , dette er New York , ikke noget andet Sted i Verden kunde Færdslen slaa sammen over ens Hoved som her , mens det den ene Dag har været Fimbulvinter med Togstansning og Sneen pibende gennem de taarnhøje Gader , og nu er Sommersolskin med Tøbrud og Bække som blænder Øjet hvorhen man ser . — Kun i Kristiania veksler Vinter og Tøbrud saa eksplosivt med hinanden , ogsaa der styrter det blanke Vand ud af Sneen og tindrer i Solen som et eneste stort Vaarsmil i et Møde med den blaa Himmel , ogsaa der lokker den stærke Sol en uendelig fersk og frodig Vandlugt op af de smeltende , kornede og henflydende Snehobe paa Gaden , den gladeste Duft der er til . Men i New York er Kontrasten saa stærk . Byen rager op som en gigantisk Dekoration der aldrig var tænkt ind i et Billede af Vaarbrud og Sol . Med Fryd hengiver man sig til en Forsinkelse og en Sammenstuvning af Færdslen , som man vel aldrig vil opleve Magen til . Spurvene slaar ned i det blanke Smeltevand paa Gaden , hvor Solen tindrer , Herregud ja , Spurvene er Kendere af den Slags Ting , de basker og gør sig vaade paa Fjerene , men med Maade , det er ligegodt koldt ! En travl Lyd af Skovle og Skrabere høres fra alle Fortove , 230 naar vi holder stille ; saa gaar det lidt fremad igen , og omsider naar vi ind paa de store Færdselsaarer , hvor Trængslen er endnu værre , men hvor det gaar , hvor alt og alle kommer frem . Færdslen i Paris er ekspedit , i Berlin robust og massiv , i New York kan den kun lignes ved en skrækkelig Kværn hvor Brosten og Hjul , Heste og Motorvogne maler i eet fortsat Spektakel imellem hinanden . Automobilerne har Jernkæder slaaet om Gummiringene for at gribe bedre i Uføret , de farer forbi med en høj skingrende Lyd som minder om Cikader i Troperne , de tuder ikke i Horn mere men frembringer en uhyggeligt levende Hosten eller Skrukken omtrent som kalkunske Haner ; det har længe undret mig at man ikke har drevet det til at forsyne Automobilerne med Stemme , Gaa væk eller Paspaa , jeg er ikke imponeret over Fremskridtet , saa længe man ikke er naaet saa vidt . Al den Masse Benzin lugt i Gaden leder Tanken mildt hen paa vaskede Handsker og Balfeber for tyve Aar siden . Saa genser jeg da New York , min første Kærlighed , Maalet for min allerførste Udenlandsrejse for nu virkelig næsten tyve Aar siden . Det er fjerde Gang jeg er her , men de sidste Forandringer er de mærkeligste . Det gamle haarde og grove New York forsvinder , og en ny afklaret By , som dog ikke synes at have tabt i Voldsomhed , udvikler sig deraf ; af hvad skulde Forfinelsen komme andet end af Styrke ? For at blive færdig med Skyskraberne straks , som er et Synonym for New York , og ikke kan lades uomtalt , men virkelig ikke er alt hvad der er at fortælle , saa har jeg skyndt mig at se Woolworth Building , det sidste Under , paa 60 Etager . En Statistik af indfødt karakteristisk Oprindelse oplyser at Byg - 231 ningen er 792 Fod og en Tomme høj , vejer 206 Millioner Pund , har et samlet Gulvareal paa 40 Acres , 80 , 000 elektriske Lys , 43 Mil Rørledninger , 2 Mil Elevatorer , l½ Acres Vinduesglas ; den kan rumme fra 7 til 10 , 000 Beboere ; som et nyt imponerende Træk anføres at Statistiken ikke har noget om hvad den har kostet . New Yorkere plejer ellers simpelthen at opkalde en ny Skyskraber efter Prisen ; Woolworth Building er hævet en Snes Etager over sligt . Huset er i Virkeligheden meget smukt og en overordentlig Seværdighed . Det er hverken et Hus eller en Katedral eller et Taarn men alle tre Dele paa en Gang . Paa en vis Afstand minder Bygningen i Form og Rejsning om Domkirken i Strassburg , det har som den en Afsats , hvorfra et Taarn , som mangler sin Tvilling , rager i Vejret . Nærmere ved ser man at det ikke er en Kirke men at der er Vinduer og Beboelser den ene Etage ligefrem utælleligt ovenover den anden til Toppen af Taarnet . Men Ligheden med en Katedral er ikke tilfældig eller indskrænket til Formen alene , Bygningens Enkeltheder er gennemført i gotisk Stil , ret smagfuldt , med smækkert opstigende Murpiller , omtrent som paa Wertheim i Berlin , og afsluttet med lette gotiske Frynser og Spir foroven . Indvendigt aaret Marmor og Bronceornamenter i en spinkel , ikke overlæsset Stil . Huset betegner vistnok en ny Fase i new - yorkisk Arkitektur . Ved sine enorme Dimensioner og smukke lyse Farver og ved sin Beliggenhed frit ud mod City Hall Place gør det sig meget fordelagtigt gældende i New Yorks høje , skønne Luft . En Sammenligning paatrænger sig med den gamle virkelige Katedral , Trinity Church , som ligger i Nærheden og hvis lille Spir nu 232 totalt drukner mellem Skyskrabere , det er den moderne Borgerlighed som aldeles vokser fra Religionen , ja som nu endogsaa smykker sin Verdslighed med den gamle Kirkes Stil ; som en Erstatning kan det tjene at Woolvorth Building er opført paa en Grund der har ligget til Trinity Church , og saaledes ved selve sin Vækst bidrager til Forøgelsen af denne Kirkes uhyre Formue . Der er heri et Symbol egnet til at give Indbildningskraften Motion . For mit Vedkommende ved jeg ikke rigtig hvad jeg skal sige til dette Spring fra Forretningshus over i Gotiken . Jeg har selv , for mere end en halv Snes Aar siden , betegnet den specifikt new - yorkiske Arkitektur , Skyskraberen , som en NyGotik , et Fund udenom Kirken , men i Gotikens Aand , Konstruktion i Højden , men Staal i Stedet for gennembrudt Sten . Det skulde vel saa være ganske konsekvent at anvende gotisk Detail paa Skyskraberen , som Tilfældet er med Woolworth Building ; men her er det jeg ligesom er bange et Slags Forfald sætter ind . Skyskraber - Arkitekturen bliver sig her bevidst som „Gotik " og sætter Uvilkaarligheden til , hvori Nydannelsen havde sin Rod . Jeg er næsten tilbøjelig til at foretrække den gamle raa Skyskraber som havde sin Stil og sit Fysiognomi udelukkende fra det Tarv hvorefter den var bygget . FlatironBuilding er dog et mageløst Produkt af den spidst trekantede Grund , hvorpaa den er bygget , og som har betinget den vanvittige Form , og saa den svimlende Højde hvortil Pladsens Kostbarhed har tvunget den til at skyde i Vejret . Ellers , ser man den efter i Enkeltheder , er den rædsom , fæle Stukblonder baade hist og her ; men Totalindtrykket er Stil , fordi her har virket en elementær arkitektonisk Kraft . En Skyskraber nittes 233 sammen af Staalbjælker ganske som en moderne Damper , ogsaa heri ligner den den gamle Gotik , der er afledet af Skibskonstruktionen . Gotikens Væsen er iøvrigt slet ikke „Stil " , før bagefter , den er Flugt , new departure , lyst efor og mørkt ebag . Mange andre af de gamle Skyskrabere , som blot er den platte Mur med Etage over Etage af Ruder som en Bikage og lunefulde i Planen eftersom Grunden nu har givet den , virker ikke galt paa Øjet nu heller selv efter at man er begyndt med mere beregnede Stilenkeltheder ; naturligvis er der dem der er tunulige . For Resten bygges der flere og flere , ikke paa Broadway alene men overalt i Sidegaderne , den Tid kan forudses da Skyskraberen ikke rager op og gør sig til Seværdighed men det bliver et Plan det hele , nedre New York danner næsten allerede saadan en sammenhængende By med enormt dybe Gader . Et dekorativt Problem er her kun Facaden og næppe en Gang den , Portalen , de første Par Etager ... Dog Skam faa tvivlsom Kritik , saalænge New York er som den er , ufærdig , vildtvoksende , ubændig og dejlig . Ingen anden Storby har en i alle Maader saa fortrinlig Beliggenhed , det var en af Historiens geniale Tilfældigheder da Evropæerne i sin Tid afkøbte de Indfødte denne Strimmel Land , der nu er den mærkeligste Plet Jord i Verden . Den ligger ud til Oceanet . Ingen af de andre store Verdenscentrer gør det , baade Paris , London og Berlin ligger inde i Landet , de tilhører en anden mere indelukket Tid da Civilisationen endnu samlede sig ved Floderne . New - York ligger som en Port ud til Atlanterhavet ; og paa den anden Side Staterne aabner San Francisco sig mod Stillehavet . Amerika er formælet med Verdens to skønneste Oceaner . 228 Syden og Norden , Vesten og Østen mødes her . New York er en nordlig By , Amerikas Karakter af et nordisk Samfund er slaaet fast her , men Solen er stærkere , her er lysere , Drøjhed og Kraft har faaet en Tilsætning af sydlandsk Charme . New York har den skønneste Atmosfære i Verden . Ingen By er favnet og elsket af Oceanet som den , eller hvælvet over med en skønnere Himmel . Sommeren er en Rædsel , og New York skal have sin Rædsel , Vinteren kan være haard , men det lange Efteraar , the indian summer , er af en henrivende Klarhed , og Foraaret , det begynder just som i disse Dage , med Sne og Sol , en uendelig Lysmængde i Luften over New York . Det er jo ingen Taageby som dem vi kender ved Nord - eller Østersøen , Luften er sydlandsk høj , svalet af Atlanterhavet ; for den der er vant til tre Fjerdingaars Halvmørke i en nordisk By staar New York som et solet Vidunder . I disse Martsdage efter Snestorm tindrer Solen aldeles engleligt over New York , Gaderne ligger i et Væld af Sollys , som var Himlen aaben , den hvide Sne udstraaler Lys , og Smeltevandet dirrer af Lys hvorhen man ser , lysbrydende Draaber falder himmelhøjt oppe fra i de stejle Gader , Tagdryp er en luftig Affære her , Draaberne faar rigtig Tid til at blive runde og favne Solen inden de naar ned , det ser ud som flyvende Ædelstene oppe i Luften . Vandet risler ud af de sorte Snehobe , spejler Himlen og styrter sig i Ristene . Midt paa Broadway , mellem Skotøjsbutiker og i et Mylder af skrapt udseende Personer paa Vej til og fra højst presserende Forretninger , kogler Solen et Under op af Smeltevandet paa Gaden , et Mysterium mellem Lastvogne og sprøjtende Automobiler , det er kun saadan et Solsmil fra smeltende Sne 235 der kommer til mig gennem isafkølet Luft , og en gennemtrængende ozonagtig Duft af Vand , men Vaaren brygger deri . Jeg kender det som noget uendelig fjernt og intimt , sagtens fra jeg som Spædbarn blev kørt ud i Barnevogn og første Gang med kuldskær Hud oplevede Aprilsolen og den vaade Luftning fra en nyskabt Jord . Hvorfra har New Yorkeren sin Livlighed og sit henrykte Tempo , hvorfor saa eventyrlige Dimensioner netop her ? Blandt mange andre gunstige Sammenstød har Klimaet sikkert bidraget ikke mindst dertil . Det er ikke det nordiske tunge Vejr , som paa sin Vis skaber Mennesker med en stor Reserve , der imidlertid kan ligge i Dvale længe , det er heller ikke Sydens Velsignelser i Form af Lediggang og saakaldet „Lidenskab " , New York har al Slags Vejr , til Ekstremer ; umuligt andet end at det skulde mærke Befolkningen . Man har da ogsaa Indtryk af en Art New York Race , et ubestemmeligt Fællespræg som udmærker alle uden Hensyn til virkelig Race , Farve eller Herkomst , noget vist „indiansk " i Typen , der dog er alt for vag en Iagttagelse til at jeg tør komme nærmere ind derpaa . Den første Dag man er i en By ser man Ting der er af en saa flygtig Natur at man allerede faa Dage efter slet ikke kan se det mere ; uvurderligt men desværre kun rent personligt og ikke til at fastholde er det første Indtryk . Omvendt kan man lade sig ganske bedrage af de første Tilsyneladelser . Med hvilken Spænding griber man ikke Avisen , Dagens Spejl , for at rette sig af , det første Blik ned ad Spalterne løber en ind i Sjælen som Støbemetallet i en Form . Allerede da jeg var i 236 Drosken og sad fast i Trængslen saa jeg en Avis i Kuskens Lomme og snappede den . Altsaa : Politisk Artikel om Ting man endnu ikke er inde i , Magistratspersoner og Navne , en eller anden Konflikt , Trust , Tarif , Senatet ... det skal vi altsammen have sat os ind i ; Society , Damers Ekstravagancer ; 30 Aars Fængsel for en Neger som har kysset en hvid Kvinde ; en ung Pige , som har faaet et Ribben trykket ind i Trængslen paa Højbanen ; Snekastere dræbt af Sneploven ; Mr . Bryan rejser til Chili ; Tango ; siamesiske Tvillinger opereret fra hinanden ; Teater ; Overfald ; Billeder og svære Typer : 191 I . W . W . Medlemmer arresterede i en Kirke , aabenbart Dagens Sensation . Det viser sig at være en Forening af Arbejdsløse med det fyndige Navn I wont Work som i Demonstrationstog er vandret ind i en Kirke for at kræve Brød og Nattelogis , til Forfærdelse for Præsten , som naturligvis bare lader Politiet hente . Foreningen I wont Work har føjet et vistnok nyt Træk til Læren om den sociale Fremtidsstat , idet dens Medlemmer simpelthen kræver at blive underholdt af Staten uden nogetsomhelst Vederlag fra deres Side . Skønt arbejdsløse har de definitivt nedlagt Arbejdet , forkyndt Strejke en Gang for alle . Man lukkede Kirkedøren og arresterede hele Forsamlingen . I nogles Værge eller kastet paa Gulvet mellem Stolestaderne fandtes Barberknive og Glasskaar ! Glasskaar ! Føreren for Foreningen fandtes ved Eftersyn skønt arbejdsløs og uden særligt Hjem i Besiddelse af 750 Dollars , formodentlig Kontingentet . Man begynder at se Linjen deri . Ideen med at bryde ind i Kirken er egnet til at give Fantasien mere Motion . Allerede den første Avis giver Indtryk af en Spænding som 237 tilsyneladende ikke vil kunne holde een Dag mere , Revolution fra oven og fra neden for Døren , en om Romerrigets Forfald mindende Overklasse og bundløs Elendighed nedadtil . Jeg husker at da jeg var her sidst forlod jeg Byen med en Følelse af en rygende Bombe i Ryggen , den maatte eksplodere ; Aar er gaaet , og Spændingen har formodentlig i al den Tid været uformindsket den samme , men Byen har holdt , hvad mere er den er vokset , New York knejser vældigere end nogensinde . Det er da nok Umagen værd at prøve at efterspore de elementære Magter der her staar med fuld Tilintetgørelseslyst overfor hinanden og tilsammen ikke desto mindre resulterer i en iøjnefaldende Vækst . Paa Fortovet udenfor Hotellet hvor jeg tager ind ligger en død Hest , en af de svære Bryggerheste der i New York gaar indtil fire for Lastvognene , Trafikhindringerne har været for meget for den , den ligger med alle fire omhyggeligt skoede og gummiforede Hove fra sig . Det er ikke første Gang jeg ser en død Hest i New Yorks Gader . Hestene mishandles ikke her , det har jeg aldrig set , man smykker dem som Venner med Messing og Benringe paa Seletøjet , men det er nu en Gang Get up her , saalænge der er en Fiber der kan trække . Ja , saadan en Hest er jo hverken løbsk af sig eller doven , den gaar gærne i Selen og gaar til den styrter . Skulde noget almindeligt siges om Amerika i Øjeblikket , noget der karakteriserer den store Republik til Forskel fra Europa , saa er det at Tempoet dér forekommer livligere , hvorimod Tilværelseskampen mærkværdig nok gennemgaaende synes mindre skarp end i de ledende Nationer i Evropa . 234 Hverken Begrebet „Den ny Verden " eller „Frihedens Land " , der endnu hænger ved Amerika , har synderlig Gyldighed mere , sammenlignelsesvis , aldenstund Civilisationen snart er af samme Dato Verden over , og „Friheden " ikke er stort mere værd i Amerika nu end alle andre Steder . En vis unødig personlig Selvhævdelse , der kommer Tølperagtighed nærmere end Fribaarenhed , navnlig hos offentlige Bestillingsmænd , lader til at være den sidste ydre Rest af den berømte amerikanske Lighed for alle ; enhver fri Amerikaner i et Billethul eller hvorsomhelst han har nedladt sig til at staa mellem Staten og Publikum finder det mere passende at snakke til Publikum med Nakken end med Ansigtet , ikke at tale om at han tygger Gummi , som hele Amerika , uappetitligt og sundhedsskadeligt , tygger Gummi ; at Høflighed er en rent praktisk Tillempning , som sparer Tid , er ikke gaaet op for det officielle Amerika endnu . Nylig er det bleven forbudt at bære Vaaben i Amerika ; enhver paa hvis Person der bliver fundet Skydevaaben eller Knive med et Blad paa over to Tommers Længde straffes med Fængsel ; Følgen er at den fredelige Borger nu staar helt værgeløs overfor Tugthuslemmet , som selvfølgelig overtræder enhver Lov alligevel . Til Trods for Forbudet skydes der med Revolver mere end nogensinde , Aviserne er fulde af natlige Kanonader , hvor ubevæbnede ordentlige Folk jo ingen Chance har . Legenden om Friheden i Amerika stammer vel netop fra denne borgerlige Ret til at bære Vaaben , der gjorde hver Mand til en civil Soldat , samme Ret som den Bonden i Evropa havde og som han mistede i Middelalderen ; den personlige Frihed , Oprindelsen til al Adel , hører nu altsaa Historien til ogsaa i Amerika . Adskillige Stater har Alkoholforbud , udmærket , men ikke 239 egentlig frit ; amerikansk Jura skal være et Bjærg af Chimborazzos Højde , ingensteder gives der saa mange Paragrafer , Lovbestemmelser og Forordninger som der , et rent Frankrig , siger man ; det er godt nok med en Republik , men der maa ligesom rammes en ekstra Pløk gennem den frie Borger for at al den Masse Lighed ikke skal resultere i at man æder hinanden op . Naar Sagnet om Friheden i Amerika ikke desto mindre holder sig og stadig lokker Udvandrere , i hele Brudstykker af Folkeslag paa en Gang , derover , ligger den virkelige Grund mere i at Amerika endnu raader over et vist etnografisk Vakuum ; herfra den større Bevægelighed . Befolkningen er ikke en Masse i Hvile men endnu strømmende , stadig fornyet gennem Indvandring , ingensteder i Ro ; det giver det raskere Tempo . At Tilværelseskampen til Trods for tilsyneladende større Travlhed og Flugt alligevel er mindre bitter end i Evropa , ligesom lysere af Farve , maa bunde i at her endnu er Reserver af Plads . Først for nylig er de sidste Arealer af fri Jord bleven optaget i Amerika , men Staterne kan naturligvis bære et langt større Indbyggerantal med Tiden — og saa er der Kanada i Nærheden — og Alaska — og syd paa ad Meksiko til er der Plads — det uendelige Sydamerika byder paa nye Udsigter , kort sagt Befolkningstrykket kan aldrig blive nær saa haardt som i Evropa . For Resten , Monroe - Doktrinen , kan den ikke , bortset fra dens politiske Rækkevidde , fortolkes netop som de forenede Staters Reserve ? Betegnende er det i saa Fald at den drøftes saa meget i Øjeblikket , man begynder at føle Brug for Reserven ... Men det er kun i Statsmænds Fantasi sligt føles . Paafaldende er det ellers hvor de endnu rigelige Pladsbetingelser i Amerika 240 kan spores i Karakteren hos hver enkelt . Ingen gør sig Rede derfor , men Ingen føler sig heller trykket . Den folkelige Atmosfære er yngre . Man er simpelthen gladere i Amerika . I de fleste andre Henseender kan man ellers ikke sige at Lokalfarven i Amerika er afgørende forskellig fra den i Evropa , man nærmer sig her det almindelige Kulturniveau som er gældende Verden over . Den sociale Overfladetone , Klædedragt , Tango og andet mondænt Udslet slaar ud samtidigt næsten paa Dag og Time i Paris og New York ; society , Samtaleemner , Smagen , Forlystelserne , hvis jeg turde sige det , Tomheden , er her som der den samme . Kunsten er i Færd med at blive den samme ; Amerika har aldrig haft nogen men har været mindre heldig i at efterligne Evropa før end i Øjeblikket ; de samme Mirakler Publikum stiller sig velklædt til i Evropa stiller man sig velklædt til i Amerika , maaske lidt mere forbavset men ikke mindre lydig . Futurismen holder sit Indtog ogsaa i New Yorks Saloner . Aldrig har nogen Moloch holdt Slavesjæle under Tugt som det moderne Kommandoraab Fremskridt ; selv Angelsachserne fra hvem Begrebet common sense dog stammer , gaar villig under Pisken ; for man vil hellere gaa nøgen paa Gaden end være dum , ligesom den kære gamle Kejser i Æventyret . Rørende er den hemmelige Fornemmelse af egen Friskhed og Ærbødigheden for gammel Kultur der foranlediger Amerikanerne til en metodisk Import af kostbare Antikviteter fra den gamle Verden , ogsaa i denne Bevægelse ligger der en nivellerende Tendens ; Amerika savner Fortid , og de gamle fine Huse i Evropa , Englands Adel , har Brug for den almægtige Dollar . Med Tiden vil Evropas Forspring i ærværdig Alder , de 241 gamle Arvestykker , udvandre til Amerika , de store anerkendte Kulturskatte vil blive tværet jævnt ud paa begge Sider af Atlanterhavet ; Morgan har jo opkøbt ikke saa lidt af Evropas fineste og kostbareste historiske Varebeholdning — Samlingen som nu kan ses i Metropolitan Museum er for Resten en Ørken af ædle Metaller , ikke et Stykke som ikke er enten kostbart , sjældent eller højt vurderet . Det Tidspunkt kan forudses hvor den saakaldt ny Verden med Hensyn til antik Kultur har sine Milliard - Museer lige saa vel forsynet som den gamle . I Literaturen gør en lignende almindeligt udjævnende , interkontinental Bevægelse sig gældende , et meget beroligende humant Erosionsfænomen , forsaa vidt alt hvad der er stejlt og egenartet brydes ned . Romanen bliver social , man rekreerer sig med Politik , ligesom i den gamle Verden . Som Gennemsnit af 1914 og fremefter , med den ekstensive , fuldkommen sikre og regelmæssige Færgeforbindelse der nu bestaar mellem Evropa og Amerika , tager man ikke meget fejl i at betragte de to Verdener som Provinser af et og samme fælles , lige bredt og lige dybt Kulturniveau . For at komme tilbage til Forskellene : den særligt amerikanske Nuance der endnu møder Iagttageren tror jeg som før sagt sagt stammer fra Befolkningstrykket og vil altsaa variere i Fremtiden dermed . Foruden den mindre svære Tilværelseskamp , den ubevidste Fornemmelse af Reserve , en større folkelig molekylær Bevægelighed , gør ogsaa Klimaet sig gældende . Den amerikanske Luft synes at frembringe en egen lokal Type . Ejendommelig for Amerika er de mange ganske unge Hvidhaarede man ser , af begge Køn ; Haaret falmer tidligt men taber ikke i Tæthed . En 242 saadan Type med snehvidt tykt Haar paa Hovedet til en frisk Teint og klare livsglade Øjne , det er selve Amerika , Yankee ' en ; Enhver der har været i Amerika og tænker sig om vil tilstaa at det særligt „amerikanske " Indtryk han bevarer , stammer fra Mødet med disse ungdommeligt Hvidhaarede . Afdøde Frank Norris var af Typen . Hans Væsens Varme og Haabefuldhed og hans Storstilethed , hvorom hans Skrifter taler , er et særligt amerikansk indfødt Fænomen ; Uskyld og omfattende Horisont , Ungdom og tidligt graanede Haar . Endnu maa nævnes Fraværelsen i Amerika af visse Klasseog Raceforskelle som stadig har Hævd i Evropa ; hvad der her koger og i Aarhundreder har kogt i et stort Antal forskellige nationale Kar styrtes i Amerika i et eneste stort Fællesbasin , med en om en glad Gud mindende Tillid til Resultatet . Udvælgelsen foregaar dog ikke helt i Blinde , den første Indvandring var præget af Haardførhed ; kun fysisk modstandskraftige Udvalgte , hvordan det saa havde sig med Livsanskuelsen , havde Betingelser for at danne Generationer i det ny Land ; nu om Stunder foretages Sigtningen efter bevidste Grundsætninger , som udelukker Svage og Hjælpeløse fra Amerika ; man ser derfor færre Invalider , der i Evropa omhyggeligt bevares for Samfundet med al den Lægekunst Nutiden raader over ; iøjnefaldende i Evropa naar man efter nogen Tids Forløb vender hjem fra Amerika er det overordentligt store Overtal i alle Byer af en vis kvindelig Type , den ugifte , legaternærede , med en Hund i et Baand skrøbeligt sjokkende , efter Sporvognen med Paraplyen fægtende , for sig selv og andre unyttige , glædeløse , ældre Pigeskabning , hvis Kaar Ingen ønsker at gøre tristere ; men man ser hende ikke i Amerika . Til 243 Gengæld kunde der siges Ubehageligheder om den amerikanske Kvinde ; Manglen paa et uproduktivt Overtal her og som Følge deraf den større Efterspørgsel har opelsket en forkælet , fordringsfuld og utaalelig Skabning — dog den amerikanske Kvinde vilde kræve en Undersøgelse for sig , hvilken jeg under Indflydelsen af simpel Frygt overlader til andre . I Øjeblikket besørger Amerikanerinden , som andetsteds , selv med fast Haand Publikationen af sine Fortrin , efter interkontinentalt Mønster , hun er selvfølgelig Suffragette , i Amerika med aldrig svigtende praktisk Sprogsans forkortet til Suff , og jeg har altfor meget endnu at udtale og skrive om den sande frigjorte Kvinde saavel i Amerika som i Evropa til at jeg turde udsætte mig for en for tidlig Død eller Lemlæstelse i Hænderne paa moderne Erinyer . Friere Tumleplads , Klima - og Racekrydsning efter andre og videre Linjer end i den gamle Verden , alt i alt en Acceleration af Udviklingen , har i Amerika frembragt en lettere Mennesketype , uden at det dog er muligt at sige om den betegner et nyt Trin . Typen synes højere potenseret men fra et maaske noget ældre evolutionært Udgangspunkt , er livsgladere stemt men fordi den er simplere , mindre differentieret , end Evropæeren . Man har Humor i Amerika men endnu ikke Ironi . Tilværelsen er mindre skærende , ikke saa talentfuld og ubarmhjærtig som i de gamle gennemkonkurrerede Kulturlande i Evropa . Det drejer sig her om Afskygninger som er meget vanskelige at fastholde , kun faa gør sig Rede derfor , men jeg tror enhver har følt det ; Amerika frigør et Overskud af Kræfter , trods alt bruger man sig mindre der og bliver sig det bevidst i et Udbrud af Livsglæde ; dette er den egentlige „Frihed " i Amerika . I Evropa har man faaet Facetter af at mure sig opad hinanden , som 244 muligvis slet ikke falder sammen med ens egne indre Krystallisationstilbøjeligheder ; i Amerika føler man sig rund og i Besiddelse af nye Formmuligheder endnu . Amerika er rigere , har flere Resourcer , i Evropa klipper Saksen nærmere til Skindet , ja det er ikke frit for at Blodet kommer ; Evropæeren er finere og slettere , Ydeevnen er her bleven tvungen til at laane saavel fra Instinkterne som fra høj pinlig Træning af alle Aandsevner ; Ansigterne er kolde , yderst intelligente , med ligesom flere Træk , og en Del trætte ; man er her Toppen nærmere og har længere til Jorden end i Amerika . Enhver der har opholdt sig nogen Tid i de forenede Stater og kommer hjem igen vil mærke at han har haft det for godt og har tabt Terræn , de alier fineste Nervestrenge , som gør ondt , vil ikke rigtig svinge . Lidt Ironi , nogle Draaber Skedevand paa Sjælen maa til igen . Omvendt ligger heri Grunden til den Beundring Amerikaneren ikke formaar at skjule for Kulturmysteriet i Evropa , her er noget som han i Følge sit Væsen endnu ikke kan forstaa . I Berøring med Mænd af Amerikas højeste aandelige Kapacitet kan man som øvet gennemætset Evropæer ikke frigøre sig for en naturligvis ganske gemen Medynk med deres Uskyldighed ; Manden staar der med Barneøjne og tror og taler , han ved ligesaa meget som enhver Evropæer , omfatter Historien og sin Tid ; i visse Henseender er man endda fremmeligere i Amerika , Samfundskundskab og praktisk Biologi er mere udbredte Kundskabsgrene dér end i Evropa — og dog ved han ingenting . Han har vore Bedstefædres Øjne . Hvad er det han ikke ved ? Aa , det er en Sygdom han ikke har haft . Man føler sig næret i 245 Amerika , men savner sin Gift . Faust dér har ikke haft sin Mephisto . Saadan gaar Amerika det tyvende Aarhundrede imøde , stræbende efter et Niveau men endnu i Besiddelse af en ejendommelig folkelig Nuance , en vis flygtig Sorgløshed , der stammer fra Kræfter som endnu faar Lov til at hvile i Sjælen , et aabent Blik , uden det Menneskeædertungsind man møder i Evropa — men vil man leve 20 Aar til uden at gribe i Reserven og skrabe Bunden ogsaa der ? Overfor de moderne Meddelelsesmidler Telegraf og Traadløs , som holder Verden underrettet om alt hvad der sker , samtidigt med at det sker , har Kronikøren ingen Chance ; alt er forlængst en gammel Avis naar han pr . Brevpost lader høre fra sig . Pressen er i den Grad indstillet paa Nuet Verden over , at man kan faa Indtryk af at det egentlig er i Pressen alting foregaar og ikke i Virkeligheden ; Vorherre er bleven Redaktør . Faktisk er Politik og Presse næsten identiske Begreber ; det er gennem Journalistiken man tjener sig op i Spidsen for Partierne , Folkerepræsentationen udgøres i et stort Overtal af Redaktører . For Amerikas Vedkommende stammer den betydende Del af Literaturen ned fra Journalistiken . Pressen er den højeste Magt og teknisk set Nutidens vidunderligste Fænomen ; hvad enkelte Aander i sin Tid forgæves higede efter , at omspænde Tilværelsen i et Blik og en Sum , det naaes i vore Dage af Pressen . I alt Fald Materialet er der . Hvad der endnu foregaar udenfor Sværten er visse lydløse Ting , Kræfter som unddrager sig Iagttagelsen til daglig , Nuets ultraviolette Straaler — det er her 246 Kronikøren , som kommer bagefter , søger sit Holdepunkt . Enhver Begivenhed er naturligvis først og fremmest aktuel , og der er en Del som ikke er andet ; men hvad der har Varighed ud over Dagen maa ogsaa gaa gennem Nyhedsrubriken , Historien maa søges i Nuet . Tiden har ganske sikkert en Sjæl , som gennemtrænger og stempler alt , selv om man først kan se det bagefter , hvert Aarhundrede har sin . Hvert Aar har sin . Hvert Sted har Sjæl , Lokaltonen holder sig uforandret hvad der saa sker men er ikke desto mindre i en langsom indre Udvikling . Denne Sjæl i Tiden , der er universel , altid med i enhver Begivenhed men altid staaende , altid over hvad der sker , og Lokaltonen hvormed den brydes , er det man som Betragter maa søge at konfrontere sig med . I en Kolossalby som New York , hvor alle Strømninger fra Amerika løber sammen og mødes med Pulsen fra Evropa , præges Atmosfæren udelukkende af Aktualiteten , der er ikke andet , man har Indtryk af et Monster totalt blottet for Hukommelse eller Fremsigt , en uhyre Amøbe ; og dog er der naturligvis ogsaa noget her der staar , noget der var , er og bliver . Man grupperer sig tilfældigt men efter Jernlove naar man har grupperet sig . Man har i New York Følelsen af saadan en Vækstlov , hvilken man jo kan kalde den amerikanske Aand . Hverken nyt eller gammelt om det offentlige Liv i Amerika skal drøftes her ; som flygtig Iagttager har jeg mærket mig nogle Træk der forekommer mig gennemgaaende i Tidens Fysiognomi skønt netop i Lys af Nuet . Det vil sige Pressen . Ingen Steder i Verden er Offentligheden udrustet med et saa følsomt , hurtigt og massivt Apparat som i Amerika . Enhver 247 Avis man faar i Haanden , sammenlagt og vægtig , duftende af Sværte og endnu fugtig som en Havaneser , dugget af den sidste Times friske Telegrammer , med Billeder , som er fotograferet , fremkaldt og reproduceret endnu mens det Opløb varer som de fremstiller , enhver saadan Avis købt paa Gaden af den hæse news - boy , det er hele Amerika . Man slaar ned paa sin Avis med et særligt fint Begær , i Forhold til hvilket Champagne er et groft Stof ; det er snarere en Art Musik i Sjælen , et lille Klaviatur med Strenge fra alle Zoner og Tider der begynder at klinge af sig selv naar man faar den ny Avis i Haanden . Sværten man bruger i Amerika , bogstavelig forstaaet , lugter nu ogsaa ualmindelig godt , jeg ved ikke hvad den er fremstillet af , en krydret eksotisk Parfume beslægtet med den der er ejendommelig for kinesisk Tusch , Essensen af Jordens fineste Harpiksstoffer blandet med dens Fedme , Popler om Foraaret og Dyretalg , Eskimopiger og Duften af et Aeroplan , en næsten umærkelig kraftig Røgelse der aander fra den udfoldede Avis og stiger sælsomt til Hovedet mens man flyver gennem Spalterne . Ingen Rus , ingen Feber kan lignes ved den æteriske Sjælstilstand man kommer i ved Nydelsen af Avisens Førstedraaber . Naturligvis kan man ogsaa føle sig saa skident besprøjtet eller blot ligefrem vejet ned af Aandsfortærelse ved Læsningen af en Avis redigeret af en eller anden Skunk at man ikke kan gaa . Men det gælder ikke Avisen i Amerika . Den er først og fremmest saa stor at ingen enkelt Rovmidde kan gøre sig gældende . Hvert enkelt Numer af et hvilketsomhelst amerikansk Blad udgør et lille Bibliotek , og der udkommer to - tre Numre om Dagen . Alle de Laster der udklækkes af Smaaagtigheden , Bagatellen i Forbindelse med god Tid , kendes 248 ikke her , hvor en stor Masse skal bringes frem i et Minimum af Tid . Slyngler trives kun i det Smaa . Meget er bleven sagt om Revolverpressen eller den gule Presse i Amerika ; vist er det , de langsomme og stille Synder , Forraadnelsessygdommene , der kendes fra Sumppressen i Evropa , lider den amerikanske Bladverden ikke af . Det er bleven sagt at enhver Nation har den Presse den fortjener ; hvis det er sandt , kan man ikke danne sig høje Forestillinger nok om Amerika som Samfund . Pressen er her , hvad den bør være , et naturligt , spontant Udtryk for Publikum , som læser , og det er den propreste , mest livsfriske og vægtigste Presse i Verden . Andetsteds efterligner man den , i Frankrig , hvor dens smarte Form benyttes til at gøre den ejendommelige franske Provinsialisme mere gennemtrængende ; i Skandinavien , ikke uden Held , skønt Forudsætningen for en Presse i virkelig amerikansk Stil , savnes , nemlig Publikum ; Tyskland derimod synes ikke væsentlig paavirket af amerikansk Presse , her har man sin egen Skole ; plastisk Helhed i Overensstemmelse med Tysklands store aandelige Traditioner bestemmer dens Retning . Men som den amerikanske Presse er , insektøjet , tusind smaa Spejle sat sammen til et , gengiver den Amerika det rette Indtryk af sig selv og kunde ikke være anderledes . Man giver sig hen til Dagspressen med mindre Forbehold , intimere og med mere Næring her end andetsteds , springer lige ind i den og synes efter blot nogle Ugers Forløb at man er et med den , hjemme i den og dermed et med og hjemme i Amerika , man føler sig rigere og mere broget , et bedre Menneske og med en større Horisont . Den amerikanske Presse har som Amerika 249 sin Rod i Menneskenaturen selv , den er først og fremmest menneskelig . Af Pressen , og hvad man ser og faar ud af Samtaler med Folk , men mest af Pressen , ikke een Avis men saa mange scm muligt , fremgaar da et Totalbillede , som jeg for mit Vedkommende søger at rette og udvide ved Sammenligning med det Amerika jeg gennem fire forskellige Besøg , med Aar imellem , siden 1897 , har kendt . Indadtil i Amerika , naar man sammenligner hvad man erindrer fra tidligere Besøg , har man en almindelig Følelse af en Forskydning ; Amerika er for hvert Aar mindre „Amerika " ; dette er en naturlig Følge af Trafiken og Nutidens Blanden sammen af Folk , her skærpet ved Indvandringen ; Verden nivellerer sig , Amerika afamerikaniserer sig . Dette sker gradvis og fra Trin til Trin umærkeligt ; men der er ogsaa Tegn til at Forandringen ikke vil gaa af helt uden alvorlige Konflikter . Undertiden har man en forbigaaende Fornemmelse , som dog lader en vis Ængstelse tilbage , af at selve den Samfundsform , af angelsaksisk Oprindelse , hvori Amerika er støbt og som hidtil har holdt saa beundringsværdig sammen paa højst uensartede Elementer , at den er truet . Det er som om Uensartetheden vil løbe over . Det koger altid under Overfladen . Visse Retssager som nu og da beskæftiger Sindene , efterlader en Frygt for at amerikansk Retsbevidsthed er i Færd med at udhules , ikke saa meget ved et Forfald af Befolkningen som ved at Befolkningen bliver en anden . Den pludselige og masseagtige Indvandring skaber paa andre Steder Farer for Balancen ; Institutioner , der før har hvilet paa 250 en bred Basis truer med at tippe over fordi nyt fremmedartet Materiale gør dem for tunge i Toppen ; saaledes hører jeg at den katolske Verden i Amerika er i Færd med at danne egne Skoler og vil nægte at skatte til den almindelige nationale public school ; heraf venter man sig megen Uro i Fremtiden . — Arbejder - og Lønspørgsmaal er endnu i sin Vorden i Amerika . Her hvor Grænserne endnu er løse , ingen Mangel paa Reserver , som tvinger Arbejdsgivere og Arbejdere til at staa fast og danne Karré mod hinanden , Mulighed for endnu at echappere , er Modsætningen ikke saa skarp ; desuden tirrer Klasseforskellen mindre , selv om Kolossalformuerne indignerer en Del . Kapitalisten gælder dog ikke for en Forbryder i Amerika , og Arbejderen svarer endnu til sit Navn , vil virkelig bestille noget . Men ogsaa her har Amerika skærende Konflikter i Vente , Indvandringen , den naturlige Tilvækst i Befolkningen , kort sagt samme Aarsag som andetsteds , Overbefolkningen , vil give Amerika sociale Problemer af en uhyre Omfang at tumle med . Arbejdsløsheden i en By som New York giver en Forestilling om hvad man kan vente sig . Folk gaar ledige i hundrede Tusindvis her . Farcen med I . W . W . Mændene tjener til at vise at den sociale Bevægelse i Amerika endnu er i sin Barndom , bogstavelig talt ; det var nogle Drenge som løb sammen og gav Politiet Arbejde ; Affæren ( det var dem der marscherede ind i en Kirke under Gudstjenesten , bevæbnede med Glasskaar , og anmodede Præsten om Mad og Logis ) er vel nu næsten glemt ; Folkevittigheden tydede I . W . W . som I wont work , men det er nok egentlig udlagt Industrial Workers of the World , og man vil høre mere fra en Sammenslutning af en saa formidabel Mulighed . 238 Nede paa Union Square holder det sultne og hjemløse New York sine Friluftsmøder , mens Aprilvinden jager Støv og Halmstumper omkring i Luften , og Bygerne himler ovenover Skyskraberne rundt om Pladsen . Fra en Nybygning svinger Kraner hen over Hovedet paa Forsamlingen ; og oppe paa en Stabel Brædder sværmer Pressens Fotografer og Kinematografer — Journalistens Fodfæste truer altid med at skride sammen under ham — mens Detektiver lurer i Mængden , og Politiet holder de tilgrænsende Hjørner og Trappegange befæstet . Lejlighedsvis kommer det til Slag , Betjenten faar Luft for noget af det Bøf og Øl han har i Aarerne , og næste Lørdag troner den unge Arbejderfører paa sin Pakkasse med blodige Tamponer i Haaret , mens en rødt paaklædt Yndighed fra Østsiden staar bagved ham parat til at opfange ham i sine Arme om han skulde segne , eller til med sit Jomfrubryst at afværge Kniplerne i Tilfælde af ny Massakre ; det kommer altsammen i Avisen , Kinematografens Øje hviler paa dem . Men i Udkanten af Opløbet ser jeg en gammel Arbejder af en eller anden Nationalitet der har stillet sig op med sine ledige Hænder , en Udskudt som et Livs Trældom har gjort for dum til at forstaa nogetsomhelst ; han staar og savner Arbejdet , de krogede Hænder har ikke noget at holde sig til nu , han staar og lytter med et tomt harmløst Blik som et Kreatur man har kondemneret — hvor er det forjættede Land for ham ? Alexander Berkmann , ex - vonvict ( han har sonet 8 Aars Tugthus for et politisk Mord ) og Anarkist , taler for en Forsamling under aaben Himmel paa Union Square , jeg hører ikke et Ord af hvad han siger , efter Aviserne senere at dømme er det lange Rækker af Dødsdomme over de Besiddende , hvis 252 Skyskrabere rundt om Pladsen han omfatter med en Armbevægelse som vil han jævne dem med Jorden ; men jeg vil vanskelig kunne glemme det store skaldede Hoved dér i Solen , der hakker op og ned over Menneskehavet som en Rovfugl ved Maaltidet . Besynderligt hvor Fysiognomiet paa denne Anarkist minder netop om de store Millionærer , som han opfordrer til at udrydde ; det er ikke første Gang Ligheden mellem Kapitalen og „Socialismen " har slaaet mig . Her , her er Mephisto ! I Pavserne mens den emeriterede Straffefange hviler sig , dukker Emma Goldman op paa Pakkassen , en forfærdelig bidende Kvinde at se til , med Md . de Brinvilliers Træk , og ind over de hundrede bølgende Hoveder hører jeg brudstykkevis som Skriget af en Grib ; Emma hader for de Fattige . Jeg faar et sælsomt Indtryk af at hele Optrinet i Grunden er fortidigt , ja det er noget der passerede en Gang da den sociale Bevægelse i Amerika endnu var i sin aller første , latterlig afmægtige og ensomme Begyndelse , som i Halvfjersernes Evropa . Hvor den en Gang vil vokse sig stærk ! New York er i alle Ting umaadelig . Ingen kan se Grænse eller Bund i noget . Men her brygges der sammen til Ting , som er udenfor alle hidtil kendte Rammer . 251 KRIGEN Berlin under Krigen . I Dagene fra Søndag den 23de til Torsdag den 27de August 1914 , i hvilken Tid Sejrene paa Vestfronten og Namurs Fald blev bekendtgjorte , og de første mindre opmuntrende Efterretninger fra Østpreussen begyndte at naa frem , opholdt jeg mig i Berlin . Man kan ikke sige Byens Fysiognomi er væsentlig forandret . Berlinerne har genoptaget deres Arbejde , det Krigen har levnet deraf . Hvor det kun er muligt søger man at lede Forretningerne i Krigens Spor , alle Vinduesudstillinger beskæftiger sig paa en eller anden Maade med Militæret . Der er naturligvis kun Krigen , men den føles allerede som en naturlig , permanent Tilstand . Befolkningen er rastløs , alle er paa Gaden og alle i Bevægelse , Berlin ligner en By paa Vandring , men Holdningen er rolig , næsten adstadig . Damerne er i Majoritet , de gaar i hvide klare Kjoler i de varme Augustaftener ; om Tirsdagen , efter at Telegrammerne havde meldt om Namurs Fald , blev de ved at trække forbi paa Unter den Linden og Pladserne foran Slottet og ved Brandenburger Tor i hvide , sammenhængende Flokke paa mange Tusinder til langt ud paa Natten , under Buelysene , en uhyre vandrende Hær af hvidklædte Kvinder , uden andet 254 Livstegn end at de var ude at gaa , et besynderligt , meningsløst og uforglemmeligt Syn . Man morer sig ikke i Berlin , men alle strømmer til Hovedgaderne , som en Familie der samler sig under et Uvejr . De sparsomme Telegrammer fra Krigsskuepladsen er hvad alle lever paa . Men de modtages uden Tumult , snarere med en stille Lidenskab , efter hvad jeg har set . Et Automobil jog gennem Gaden med en Mand i , som hvirvlede Ekstrablade op i Luften med Efterretninger om en ny tysk Sejr , de flagrede gennem Gaden som hvide , forvildede Fugle , og Folk stormede efter dem og fangede dem ind , blev staaende midt paa Gaden og nikkede hen for sig , ingen høje Glædesudbrud eller Ekstravagancer , kun ejendommeligt skinnende Ansigter ; Tyskerne modtager de officielle Telegrammer fra Krigen som hellige Kommunioner . Hos selv de mest borgerligt udseende Personer vil man ved nærmere Iagttagelse spore en vis vital Højspænding , en Art Inspiration eller Ekstase , enhver Tysker , hvad enten han er Statsmand eller Kusk , gaar om i en stille religiøs Feber , en Sindstilstand som Romerne vist vilde kalde sacrum . Man kan se paa Folk at de under denne Krise , som vel er den sværeste der nogensinde har truet nogen Stat , har viet sig til de sidste Yderligheder , Sejr eller Undergang . Man ser det paa Tropperne , de nye Udskrevne som bevæger sig gennem Byen , enten de ældste Aargange eller pur unge Knøse , der er over dem en ejendommelig lys Munterhed , som kun de har der allerede er omme paa den anden Side , Folk som har besluttet at dø . Egentligt kan sligt slet ikke forklares , men jeg bevarer et uudsletteligt Indtryk af disse endnu civile Afdelinger , der i hurtig Marche trak gennem Gaden , førte af en 255 Underofficer , hver med en flad Papkasse ved et Sejlgarn i Haanden , deres hele Bagage , syngende , slaaende op med Haanden , nogle pyntede med Blomster , som Offerkvæget , Trommer og Piber i Spidsen , en barbarisk Lyd som leder Tanken hen paa Negerlandsbyen — og naar Fodslaget taber sig i Trafiken , staar man og husker det sjælfulde Lys fra et eller andet groft Daglejerfysiognomi , en halvgammel , simpel Tysker , som er revet væk fra Kone og Børn og gaar forklaret i Geleddet Hellig kalder Tyskerne denne Enheds - og Fædrelandsfølelse , og den er det ogsaa , i gammel , blodig , hedensk Forstand . Man føler sig som Skribent aldeles ikke paa Plads her , med en Pen i Haanden . Egentlig kan man kun deltage i en Krig paa een Maade , med Geværet . Under Indtrykket af Krigeraanden , som i Øjeblikket forener hele Tyskland til en eneste paa Spørgsmaalet Liv eller Død rettet Organisme , og naar man forestiller sig Slagmarkerne , hvor den blodige Handling er i Gang , maa det ogsaa siges at den Maade hvorpaa man ytrer sig om Krigen i Tyskland , Pressen , Folkets Røst , forekommer lidet fornem . Tonen er billig , tysk Svulst og tysk , naiv Selvforherligelse gaar over alle Grænser . Det behøvedes jo slet ikke , hvor Kendsgerningerne taler , hvor Jernet taler saa højt som her . Jeg tror det ligger i selve Sproget . Tysk er nu en Gang i sig selv ikke tørt . Som bekendt har man i Tyskland en 4 . Klasse paa Jernbanen ; ogsaa i Smagen har man en Klasse lavere end andetsteds i Verden , men det burde ikke bringe de øvre tre mere tavse Lag i Forglemmelse . Under en Krig brovtes der altid , det hører med til Suggestionen , og det har jo heller ingen Ting at sige her , hvor Krigsbedrifterne og den tyske fænomenale Handlekraft 256 simpelthen overdøver enhver Meningstilkendegivelse . Imidlertid tror jeg den tyske Umaadelighed i Munden bidrager en hel Del til Tysklands ellers saa ufortjente Upopularitet . Ublufærdig Selvros og Sejre paa Papiret burde overlades Fjenden som et svækkende Middel mere . Det er fransk at tildele sig selv enhver Hæder og sætte alt ind paa en Frase , hvad Kendsgerningerne saa siger . Jeg har ikke set de engelske Aviser , men jeg er vis paa de udtrykker sig med mere Stil ; til Gengæld udfolder man saa der en Del mere praktisk Ondskab . Den tyske Presse er , som man ved , under Censur , Publikum maa nøjes med de Meddelelser fra Krigsskuepladsen der tilflyder Bladene gennem Militærledelsen . Den er sikkert korrekt i alt hvad den lader komme frem . Pressen selv har iøvrigt stillet sig fuldstændig til Raadighed . Forbavsende er det at se hvor den liberale Presse , som i Aaringer dagligt har angrebet Regeringen og Militærudgifterne , nu med et eneste Slag og over det hele har skiftet Standpunkt . Hertil er at sige at den sagtens ikke havde andet Valg . Ingen Forklaring gives , og man faar vel nøjes med at konstatere Forholdet . Hvordan man senere , naar Krigen er forbi , vil genvinde det radikale Program vil Tiden vise , sandsynligvis ved en Frontforandring igen . Ogsaa fra de Frisindedes Lejr indenfor Literaturens Verden er Skridtet gjort over til Krigen , helt og uden smaalig Hensyntagen til tidligere , naturligvis nu ogsaa ganske uhensigtsmæssige Standpunkter . Tysklands moderneste Digter Gerhart Hauptmann skriver en for Resten meget smuk Artikel rettet mod Tysklands Fjender ; heldigvis betød det jo heller ikke noget , at han for et Aars Tid siden forsøgte at dukke Blücher . En berømt Lyriker , hvis Navn er saa fint , at det vist egentlig 257 hører Fremtiden til , paakalder saa antikverede Idealer som Odin , Tor og Balder . I Krig burde Literaturen tie . Frastødende virker den anmassende Højrøstethed , hvormed Harden i „Die Zukunft " brøler for Krigen , overflødigt og mindende om Scenen . I Sammenligning hermed tager Kejserens lakoniske Taler sig menneskelige og ægte ud . Kejserens Automobil i Berlin savnes . I gamle Dage , jeg mener før Krigen , men det er længe siden , hørte det med til Berlins Fysiognomi at se Kejserens Automobil som en Lynstreg bevæge sig ned gennem Unter den Linden , under høje fyrige Trompetsignaler , der allerede paa lang Afstand fejede Gaden ren foran Kejseren . Denne høje krigeriske Node og Køretøjets vilde Fart , i Slægt med de gamle Krigsguders Symboler , Kejserens Tempo i Fredstid , det er det der nu har bredt sig til hele Riget . Riget i Midten . Berlin i August . Da jeg for et Par Maaneder siden drøftede almindelige Kulturspørgsmaal med en Mand i New York , Lederen af et af Amerikas betydeligste Tidsskrifter , endte vi med at enes om følgende : Fra Tyskland kommer alt , og alt gaar til Tyskland . En stagnerende og i sin egen Horisont hvilende Nation som Kina , hvis man kan kalde denne uhyre Mongol - Lejr en Nation , bruger at sige om sig selv at den er Riget i Midten ; som alle primitive Folk opfatter Kineseren sig som Mennesket og alle andre som Barbarer ; Rom tænkte paa samme Maade , Frankrig har taget Anskuelsen i Arv ; kun Folkeslag med en lukket Fantasi , noget tilendebragt i Mission og Udvikling kan stille sig paa 258 et saa goldt Standpunkt til sine Omgivelser . I Modsætning hertil er det givet , at den Nation eller etniske Gruppe der med størst Aabenhed og aandelig Gæstfrihed vender sig mod enhver anden Nation , den sidder inde med Udviklingsmuligheder i højeste Potens . Den mest omfattende Livsanskuelse er den tilnærmelsesvis sandeste , for den skal sejre . Urtidens Saurier døde ud , fordi de kom for langt ud i Egenart , Mennesket triumferer paa Jorden i Kraft af sin Evne til at variere sig , men af menneskelige Varieteter er den den stærkeste der bevarer Evnen til samtidigt at holde Grundtypen fast . Ingen har i Øjeblikket denne Evne i saa høj Grad som Tyskerne . Tyskland er i Sandhed Riget i Midten . Ved dets geografiske Beliggenhed og ved Summen af ens Erindringer forstærkes denne Forestilling . Fra hvad Kant man saa nærmer sig Tyskland er Indtrykket af en stigende , imponerende Natur , svagere og usikrere derimod jo længere man fjerner sig derfra , indtil man glider ud i den halvciviliserede eller uciviliserede Nebulose ; Tyskland er Kernen . Læg vel Mærke til , at naar jeg udtaler noget saa stærkt , saa er det efter at Aars Iagttagelser i alle Verdens Lande har summeret sig op , en Anskuelse der har skabt sig selv og ikke noget jeg nu siger , fordi jeg finder Lejligheden egnet dertil eller man venter sig det af mig . Da jeg for mange Aar siden som nysgerrig Student første Gang drog paa Rejse ned i Evropa , hentede jeg et bestemt Indtryk hjem , som Alverdens Indtryk ikke siden har været i Stand til at udslette , næppe nok supplere : Jernbaneperronenved Nattetid paa en eller anden Provinsstation , som Ekspressen jager forbi — og midt paa denne lange natteode Perron Sta tionsforstanderen , med samlede Hæle , militærisk hilsende , med 259 det sammenrullede Signalflag som en Kommandostav i Haan den — og det lige efter at man havde passeret den franske Grænse , hvor snuskede Personer , naturligvis alle lige , luskede om paa Perronen i Kludesko , og hvor gammelt Materiel raadnede forglemt i Krogene . Tidligt tog jeg Parti , skønt jeg ellers ikke paa Forhaand giver mig af med at dømme Mennesker nationsvis . Den tyske Stramhed har man spottet i Fredstider , jeg gad vide hvem der ikke nu beder Gud velsigne den . Krigens første Fase arter sig som en blændende Triumf for den tyske Præcision , en Trafiksejr , alt i Orden ogsaa paa Banegaarden ! Og det er umuligt andet end at de tyske Vaaben maa sejre , selv om hele Verden tager Parti derimod , Planløshed og Uorden kan ikke være Verdensudviklingens Mening . Med dyb Bevægelse har man allerede været Vidne til , hvor den tyske Aand har rejst sig , i et Nu , over det hele , den gamle Germanerkraft , men med Verdens moderneste Apparat i sin Haand , klar , resolut og uden ringeste Betænkelighed ved det forfærdelige Offer der maa bringes . Tysk Historie og Literatur , tysk Tradition og tysk Instinkt brænder sammen i et Lyn — igen ser man det mærkværdige nordiske Temperament udfolde sig i sin Pragt , det Kleist er kommen saa nær til at skildre i Michael Kohlhaas ' Historie , den fredelskende , hjærtelige og i det Smaa saa trofaste Næringsdrivende , hvem Uret pludselig forvandler til en farlig dødsforagtende Kriger . Han vil slaa , og han vil slaa saalænge der er et Ben helt i ham og i Modstanderen . Igen vil Tyskeren , som til daglig staar Livets smaa Ting saa nær , udrette noget historisk , det vil sige i Handling svinge sig ud over og forny hvad der var ved at blive til mistænkte æstetiske Begreber . Hvor findes der et Folk med en saa vidt omfat - 260 tende , i Højden og i Dybden gaaende , svimlende Aandstræning som det tyske , og hvor finder man Beslutningsdygtighed , Slagkraft , fysisk Vælde og Mod , som her ? Mod , det er netop den sjældne Forening af høj aandelig Uddannelse og af Legemsfærdighed — Bismarck — utænkeligt at en Ring af Modstandere , som holdes sammen af tilfældige , ikke i noget naturligt Fællesskab bundende , men temmelig urene og instabile Motiver , skulde faa Lov til at udrydde slige Egenskaber af Verden . Tværtimod , tysk Aand vil gaa ud af denne Jættekamp stærkere end nogensinde . Allerede skimter man det ny Evropa . Jeg vil ikke forgribe mig paa hvad alle og enhver forgriber sig paa , Politik ; Nationer og Nationers Grænser forekommer mig mindre vigtige end nationale Værdier , men som Nordbo ser jeg hen til Tysklands Sejr som en Sejr for det der skal og maa bevares af folkelig Kulturkraft i Nordevropa . Inden denne Krig udbrød ansaa jeg det for en af mine Opgaver som Iagttager og Skribent at bidrage til en Udligning af det triste og farlige Modsætningsforhold mellem England og Tyskland , jeg kom kun til forberedende Undersøgelser , og nu vil Tiden selv udligne Modsætningen , forhaabentlig paa en ikke altfor voldsom eller for begge Parter skæbnesvanger Maade . En Kløft for stedse mellem to dog i Bunden saa nærbeslægtede Stornationer , tilsammen Bærerne af den nordevropæiske Aand i dens to vigtigste Nuancer , som Tyskland og England , vilde være en Urimelighed , som Udviklingen ikke i Længden kunde bære . Ingen formaar heller at tænke sig Frankrig aldeles knust , hvorimod man nok under dem en Lektion . Kampen er her i Grunden rettet mod noget vist uevropæisk , den specifik galliske Uredelighed , Emotionen , 261 i Modsætning til tysk og angelsaksisk Klarhed og Varme ; Ingen kan være i Tvivl om hvilken Aandsform der vil hævde sig . Men Hovedstødet føres mod Asien . Det skal nu vise sig om russisk Taage og japansk Slangegift skal faa Bugt med gammelog nygermansk Tugt . Jeg tror ikke det sker , saalænge nogen hvid Mand endnu kan bære Vaaben , før skulde det komme saa vidt , at nordiske Kvinder igen lader Hønsekød raadne paa Brystet for ikke at tækkes mongolske Ryttere , som de gjorde i en germansk Fortid . En Fjende er allerede falden , der huserede i Evropa før Krigen : Bagatellen . Som dansk Mand og som Nordbo priser jeg mig lykkelig over , at det nu er mig tilladt uden nogetsomhelst virkelig eller indbildt Forbehold med Liv og Sjæl at slutte mig til den Sag , der er enhver tænkende Nordevropæers Sag , saasandt Pangermanismen , saadan som Ibsen og Bjørnson har ment den , ikke har været et Mundsvejr eller en Drøm . Det nordiske Forspring . Evropa før og efter Krigen . Det ser ud som Daarskab at drøfte noget i Øjeblikket saa usikkert som Evropas Fremtid , mens den store evropæiske Krig endnu er i sin Begyndelse ( Sept . — Okt . 1914 ) og Udfaldet ikke til at forudse . Og dog er der Ideer som før Krigen kun var Tankeøvelser der netop nu dukker op som aktuelle Muligheder , efter at Historien er bleven flydende igen . Der eksisterer et Slægtskabsforhold mellem visse Folkeslag , hvis kulturelle Niveau bunder i samme Forudsætninger . De 262 nationale Grænser er ikke her afgørende , men bestemte gennemgaaende Ligheder i folkelig Smag og Retning , som lader sig føre tilbage til en Enhed i de oprindelige Livsbetingelser . Da det er den nordiske tempererede Zone , i sidste Instans Klimaet , der forener ellers adskilte Folkeslag i en Gruppe , kunde man for blot at komme ind paa hvad der skal menes tale om et nordisk Fællesskab . Tænkte man sig ogsaa en politisk Sammenslutning efter denne Art af Civilisation , maatte Parterne , naturligvis med fuld individuel Frihed for hver enkelt Stat , blive Tyskland , med Tilslutning af Østrig , Holland og Schweiz ; England , Skandinavien og De forenede Stater . Hvis dette Kultur - og Fredsforbund kom i Stand vilde Krigen , som i Øjeblikket forfærder hele Verden , kunne blive kaldt den sidste evropæiske Krig . Afrustning vilde næppe blive mulig , men med en evropæisk Balance hvor det samlede Nordevropa , iøvrigt ufjendtligt , vejede op mod den latinske og slaviske Verden , og Amerika fra sin Side gjorde sit til at fastholde Mongolen paa sin Plads i Asien , vilde Krigsforberedtheden i hvert Fald aldrig naa en saadan Intensitet , at den i Lighed med Kortslutninger ved for høj elektrisk Spænding udlader sig selv , som Tilfældet vist nok til Dels har været i den skæbnesvangre Krig vi nu er Vidne til . Den moderne Civilisation , hvis Styrke ligger i Opfindelsen og Organisationen af det højtudviklede tekniske Apparat , hvormed vi har gjort os til Herrer over Naturen , er et Almeneje Verden over , men den har sin Oprindelse i Norden , væsentlig England , til Dels Frankrig , Tyskland og Amerika , for det er netop de ugunstige Naturforhold der har udviklet et Overskud 263 af Evner ; at Modgang , haarde Vintre og en Natur som ikke af sig selv giver Beskyttelse og Næring , har frembragt den nordiske Mennesketype er en nu almindeligt gældende Mening . Sydboen derimod bliver staaende i et lykkeligere , om man vil skønnere men ganske sikkert mindre produktivt Forhold til den gavmilde Natur der er falden i hans Lod . Et Forspring i Civilisation og aandelig Horizont , ogsaa i Moral , gør sig gældende ved Sammenligning mellem Nord og Syd , en dyb Karakterforskel ; Parterne forholder sig til hinanden omtrent som det mandlige Naturel til det kvindelige . Forskellen mellem Vesten og Østen ligner den Afstand der er mellem en Voksen og et Barn . Efter sin Beliggenhed skulde Rusland have Del i det nordiske Forspring ; visse Dispositioner i den russiske Folkekarakter , en Rodtilbøjelighed til passivt at lade Modgang gaa hen over sig i Stedet for at vokse deraf , en asiatisk Last , knytter imidlertid Rusland snarere til det mongolske Folkelegeme end til Evropa . I hvert Fald er der her endnu en Forskel i Udviklingstrin der skiller . Ingen aner hvad Rusland en Gang vil være i Stand til at yde af Kultur , naar de mægtige latente Kræfter her bringes til Udfoldelse , og det er jo kun et Misbrug af grovt Skyts i en ophidset Tid naar man helt og holdent lukker for Rusland med Vanebegreber som kun dækker øjensynlige Ting , det alle ved , at Rusland er Bagstræberen . Det virkelige Rusland er der ingen der kender . Men i den evropæiske Balance har Rusland som Stat nu en Gang altid hældet mod Østen , bort fra Evropa , og man bliver nødt til indtil videre at regne med det udenfor en Alliance mellem Nationer af nordisk Oprindelse . Al Kulturs Maal er at give et hvilketsomhelst Naturel eller 264 Udviklingstrin fri Lejlighed til Udfoldelse som det er og med alle Muligheder aabne . Det er uden Mening i og for sig at foretrække det Mandlige for det Kvindelige eller det Barnlige , hver Form for Liv maa gives sin Ret uden at det sker paa Modsætningens Bekostning . Før man har erkendt det og før hver enkelt Stat eller Folkegruppe befinder sig i den Lejr , hvor den efter sin Plads i Naturen og deraf flydende Anlæg hører hen , bliver der aldrig Ligevægt hverken i Evropa eller Verden over . Kunde en Sammenslutning af de moderne Nationer , som er i Besiddelse af det nordiske Forspring , bidrage til en saadan almindelig national og kulturel Amnesti , skulde man tage den under Overvejelse . At Blodet reagerer , viser Italiens Holdning ved denne Krigs Udbrud , ingen Traktater formaaede at holde paa en Alliance som ikke var naturhistorisk begrundet . At England i Øjeblikket staar udenfor den nordiske Kulturkreds i Forbund med romanske og asiatiske Folk , er Aarsag til Krigen , en Borgerkrig i udvidet Forstand , som nu hærger Evropa . En virkelig Kritik af dette Forhold maa opsættes til efter Krigen . I Øjeblikket er det svært at holde sig fri af Agitationen ; Krigens Forløb og dens Resultat vil afdække Englands Motiver . Megen Bitterhed kommer til Orde i Tyskland , som jo ikke er sært ; med en vis Monotoni søger man at føre Englands Holdning tilbage til den specifikt britiske insulare Moral , og det kan ogsaa godt være , at den ligesom Kattene paa Man eller Shetlandsponyerne har antaget lokale Former . Udenfor Kredse , hvor Krigen opfattes mere med Sorg end Forbitrelse , ytrer Nationalhadet sig i de sædvanlige Former , lige kraftigt paa begge Sider , med Intimidationer og „names " . Bedre end at bidrage til 265 den Fornedrelseslyst , der nu gaar gennem den offentlige Tone og den Avisagitation , som selv Fyrster har deltaget i , var det at opsøge de historiske og biologiske Grunde til Englands seperatistiske Holdning , i alt Fald som man kendte dem før Krigen , og muligvis allerede nu arbejde hen til en Udsoning , naar den er endt . I Øjeblikket ser det haabløst ud , Parterne er meget vrede paa hinanden , kun den totale Udryddelse af Tyskland kan svale omtrent den øvrige Verdens Blod . Men fra den menneskelige Natur taget i Enkelteksemplarer ved man dog , at Lidenskab kan styrte en ellers godsindet Person gennem alle Civilisationens Etager ned i de dyriske Instinkters Kælder ; af Storme i Temperamentet maa man ikke slutte sig til en Mands Dømmekraft , naar han er i Ligevægt . Blot under Indtrykket af den offentlige Mening kan en Hædersmand ytre sig under sit Niveau . Uvidende Enkeltpersoner udskælder hele Nationer , og omvendt tillader man sig nationsvis en lavere Moral end den man venter sig af en Straffefange . Staten synes et Opsamlingslegeme for alt hvad der hos enkelte Individer gælder for at være kriminelt . Regeringer og Diplomater minder i Forstillelse og nøgen Brutalitet om en Flok Bavianer ; det ser ud som om de Mange i Ryggen overhovedet sænker Instinkterne ned i Tertiærtiden . Dette gælder i Fred , hvordan saa ikke under en Krig ! Men Menneskelighed og Fornuft vender tilbage , om ikke af anden Grund saa fordi Sindstilstande erfaringsmæssigt viser Tilbøjelighed til at slaa over i Modsætningen . Nu tager man Munden saa fuld af England og af Tyskland — hvem ved hvad det er man gaber over ? Hvad skjuler der sig under Overfladen i en Nation ? Folkeslag og Nationer er som Klaviaturer , der kun 266 giver Tone , naar de anslaas i den i Øjeblikket herskende Nogle . Hvor engelsk er England ? Allerede nu , efter to Maaneders Krig , forekommer det en , at Nationernes Klangfarve er en anden . De ydre Aarsager til Spændingen mellem England og Tyskland , som der nu til Ulykke for alle er gaaet Hul paa , er tilstrækkelig kendte , den heldige Konkurrence i Handel og Industri som Tyskland paaførte Storbrittanien , og de vidtdrevne Rustninger , navnlig Flaaden , som begyndte at true Englands Herredømme paa Havet . Irritationen herover har foranlediget England til at gaa i Forbund med en Nation , der dens Egenskaber ellers ufortalt , aldrig har formaaet at aflokke Englænderne andet end et ubehageligt Smil ; ved et Tilfælde hedder den engelske Hærfører French , og det er vist ogsaa alt hvad der er af fransk i hele Forbundet . Engelsk Smag har haft en egen Art Humor tilovers for den franske Folkekarakter , ret naadig og tilgivende men fra et Standpunkt saa fjernt , for den engelske Betragters Vedkommende , at det slet ikke lader sig maale ; denne engelske Ophøjethed over Naboen hinsides Kanalen , jeg dømmer fra Literaturen , har altid mindet mig om Bønders stille Forlystelse paa Skærsliberes og andre „frie " Eksistensers Bekostning . Nu er England bleven meget intim med Skærsliberen . Det har ikke været opbyggende at høre England sætte anden Stemme til den franske Falset , den upaalidelige og raa Tone , der navnlig i Krigens første Tid gik gennem franske Krigsmeddelelser , den Englænderne under andre Omstændigheder sikkert vilde stemple som vicious , og som er meget forskellig fra den tyske hæse og grænseløse , i værste Fald brutale , men aldrig skændige Tone . Hvordan maa Englænderen i sit 267 Hjærtes Hjærte være tilmode ved at skulle tilpasse sig for fransk kvindagtig Logik og Stemningsevasion , de berygtede Egenskaber kendt fra franske Processer , der gør det til en Umulighed at fastslaa noget , trænge til Bunds i nogensomhelst Sag i Frankrig , mon det smager Englænderen at give sit Fysiognomi et gallisk henrykt Skær , han der dog af alle Jordens Folk er den virileste og den der i højest Grad har Evnen til at nærme sig et Fænomen , trænge det igennem og lægge det for Dagen i Form af Kendsgerninger ? Bag efter vil Englænderne pille Fnug af Frakken , men det bliver ikke let at skjule de virkelige Spor af det Selskab de har været i . Alliancen med Frankrig er af historiske Grunde unaturlig . Det nuværende Sammenstød i Evropa kan opfattes som Napoleonskrigenes sidste Konsekvens . Revanchelysterne i et Frankrig , som selv efter den lille Napoleons Afskaffelse i 70 — 71 ikke kunde glemme sin Herlighed under den store , tvang Tyskland til Rustning , hvoraf fulgte Rustninger over det hele ; kun en anden Fordeling af Styrkeforholdet har bragt det i Forglemmelse , at Truslen mod Evropa oprindeligt udgik fra Frankrig . Det er Napoleons Skygge der nu ligger over Evropas Slagmarker . Og saasandt det for 100 Aar siden var den samlede anglo - germanske Verden , ovenikøbet den Gang med Slaverne som Forbundsfæller , der rejste sig mod Tyrannen , havde det været bedre nu om England stod sammen med naturligt Allierede i Stedet for at blande sit Navn med Æventyrkejserens lasede Traditioner . En skammelig Tanke er det at nævne Ordet Frihedskrig , som blev brugt imod Napoleon , imod Tyskland nu ; umuligt at England som Nation kan være ansvarlig for en saadan Kynisme , snarere har den sin Oprindelse fra en enkelt 268 ondsindet Person . At Krigen overhovedet skulde være rettet mod den tyske Militarisme er et Udslag af det kendte og uelskværdige engelske Hykleri , som om England ikke , naturligvis med fuld Ret , selv har udfoldet alle tilladelige Soldateregenskaber , naar det gjaldt egne Udvidelser . Imperialismen bør dog vel ikke fortolkes som en human Lov , hvorefter Krig er priviligeret Englændere , med Underkastelse for alle andre . Hellere skulde man i England indrømme Sandheden som den er , at man simpelthen ikke taaler nogen anden Magt paa Kontinentet , og dermed isolere sig i Verdenshistorien , end smykke sig med Begreber som Frihedskrig eller overhovedet Ide . Omvendt kan det ikke hævdes at nogen direkte Fare truer Evropa fra Frankrigs Side , som i sin Tid under Napoleon . Og dog er der i den fransk - russiske Alliance et Moment som minder om Napoleonismen , paa den ene Side halvasiatisk Despoti , paa den anden Frankrigs uudryddelige Tilbøjelighed for det sociale Ekstrem . Trods al „republikansk " Statsform ( i hvilken Frankrig var bagefter Amerika ) er og bliver de Franske ligesom Russerne et Folk af Primitive , worshippers , og af nogle Udbyttere i Toppen ; hvis fransk og russisk Indflydelse tilsammen fik Magt i Evropa , vilde det betyde Ufrihed i en ganske anden korrupt Forstand end den saa ubilligt frygtede „Prøjseraand " , der ytrer sig i Renlighed , streng Orden og Tugt . Efter Englands Traditioner som Fremmer af det sande , det nordiske Demokrati , kan der ikke være Tvivl om , i hvilket Selskab det burde befinde sig . Forbundet med Japan hører jo til et af de uklædeligste Skridt England har tilladt sig ; med al deres Ringeagt for colouredpeople staar de dog efter Japans Krigserklæring til Tyskland 269 sammen med saadanne imod Racefrænder og hvide Mænd . Jeg kalder ikke selv Japanerne for Farvede , dertil føler jeg mig ikke nok i Slægt med Vorherre , men Englænderne har sikkert aldrig opfattet Japanerne som andet end en Ragekniv , der laa vel i Haanden og egnede sig for sit Brug ; nu at hænge den op over Døren til Evropa det er farligt og bringer Englændernes tatoverede Urfædre i Erindring . Det vil blive svært siden en Gang efter Krigen at radere ud af Englandshistorien , at man slap Japanerne løs paa en kristen Stat og hentede Mohamedanere hjem til at slaas mod en gammel evropæisk Nation . * ) Andre , der kan se længere i den politiske Rækkevidde af saadanne Skridt og som mener de kan regne sig til Udfaldet af Krigen , faar udtale sig om hvilke Følger England i det lange Løb bereder sig ved sin Stilling . Forsvares uden ved Succes kan den ikke ; den der tilegner sig Magten ejer ogsaa Moralen , men heller ikke før . Jeg for min Part haaber af Begivenhederne , at England selv skal faa Øjnene op for eller blive foranlediget til at indse , at det er et nordisk Land , med nordiske Pligter imod Evropa og sig selv . Jeg mener , Fordelene derved burde gøres indlysende for England ; Hæder er der jo ingen af Parterne der kan vente sig i denne Sammenslutning fra alle Himmelhjørner imod en Eneste , Partiet er , hvad angaar Antallet af Kombattanter saa ulige , at man maa søge ned i Dyreriget for at finde en lignende Ubarmhjertighed . I denne Forbindelse slaar det at der ogsaa maa foreligge Grunde for Tysklands mærkværdige Upopularitet , der er saa stor , at end ikke en eneste Røst synes at hæve sig til Fordel for det , og det skønt det plejer at ligge til den menneskelige 270 Natur at tage Parti for den haardest trængte . Tyskland selv vil næppe kunne bringes til at fatte Grundene derfor ; og dog maa der gives en Forklaring . Før Krigen brød ud var det et Problem der maatte beskæftige ethvert tænkende Menneske , som paa Rejser og ved Læsning havde Lejlighed til at iagttage den voksende Spænding mellem England og Tyskland . Man havde Indtryk af et ligefremt Had fra engelsk Side , hvordan kunde det opstaa ? Hvordan opstaar slige Massefølelser , særlig naar det ikke er mellem i dybeste Forstand fjendtlige Naturer det sker ? Økonomiske og politiske Interesser kan ikke være afgørende , her skaffer man sig Luft paa gemen Maade , det er noget i Blodet , noget kogende , som fører til Mord , noget psykologisk og vitalt der danner og nærer Modsætningen . Og her tror jeg Spændingen mellem Tyskland og England skjuler sig i Aarsager , som meget vanskelig lader sig efterforske men vel paapege , Aarsagerne til at een Nation gaar frem og en anden trods al Magt og Overlegenhed over den første bliver staaende stille . Hvis man overhovedet tør indlade sig paa noget saa vagt som Totalindtryk af Nationer , saa det før Krigen ud som om Tyskland var en lige af Svøbet udsprungen Nation , uagtet den sad inde med de ældste folkelige Traditioner , med al Ungdommens Appetit og Bevægelighed , Kundskabstørst og praktisk Arbejdsevne , frem for alt Flid , et Overskud af aandelig og fysisk Ydeevne , heller ikke fri for en frisk Nations Hensynsløshed baade i Smag og Optræden ; hvorimod England forekom mæt og pirrelig , med forfinede , faste Vaner , som det ansaa det for anmassende at andre greb forstyrrende ind i . Engelsk society regnedes af Englænderne selv , og af andre med , for det højeste Skab - 271 ningen kunde naa , fra Toppen heraf saa tysk Væsen ud som lutter Tarvelighed og Mangel paa Takt ; Spørgsmaalet er imidlertid , om engelsk Udadlelighed ikke er en ufrugtbar og aandsforladt Form , i Modsætning til den kernefulde tyske Grovhed , naar folkelig Reserve skal maales . Jeg har ikke i Sinde at give den ene Nations Ejendommeligheder Fortrinet frem for den andens . Kraft og Stil , der danner Modsætningen mellem Tysk og Engelsk , er høje Værdier hver for sig , den sidste er mest umiddelbar tiltalende ; men for Evolutionens Domstol vil det vistnok hedde , at den yngre Nation har et længere Liv for sig end den ældre . Den mægtige Fornyelse af tysk Kraft daterer sig til Rigssammenslutningen efter den fransk - tyske Krig . Billedligt kan man forklare sig den paa samme Maade som at Rotationen af et Legeme tager til i Hurtighed , naar alle Elementerne rykkes nærmere Centrum . Tyskland har koncentreret sig i samme Forhold som England har gjort sine Radier større . Det er en Forskel i Tempo , der har bidraget til at gøre de to Nationer fremmede for hinanden . Den almindelige Spænding mellem Frankrig og Tyskland efter Napoleonskrigene gjorde Heine op som en Modsætning mellem Talent og Karakter og tog selv Parti for den første Egenskab , hvad enhver vilde finde rimeligt ; Opgøret senere gav ham ikke Ret . I en Modsætning mellem Stil og Kraft vilde man vel ogsaa erklære sig for Stilen , men med Udsigt til at faa Uret . Stil afhænger af en vis Langsomhed , det er ganske sikkert en fornem Egenskab , hvorimod Kraft og Fart røber den plebejiske Opkomling . Stil i højeste Potens er den absolute Ro ; en Dødsmaske er altid ædel , selv om Individet hele sit Liv igennem var en smudsig Barbar . Uimodsigeligt er det Englænderne der for Tiden er den fine Portion og Tyskerne der trænger sig paa . Det vilde imidlertid være en meget overfladisk Udvej at henvise til , at den grovere Natur her som altid sejrer over den finere ; det er en naturlig Følge , ligesom Aarstiderne , at naar den ene Nation har sin Vaar kan den anden have sin Sommer og være Høsten saa meget nærmere . Historien har set det før . For ikke mange Generationer siden befandt England sig , med egne Ejendommeligheder naturligvis , omtrent paa samme aggressive og lidet delikate Udviklingstrin som nu Tyskland . Den Englændertype der erobrede Verden minder i mange Træk om Nutidens „Pølsetysker " , var en uforskammet Turist og lagde Haand paa alt hvad han kom nær som med selvfølgelig Ret tilkommende England , i snævrere Forstand ham . Det er først Sønnerne og Sønnesønnerne af denne robuste Ekspropriatør der er bleven saa „engelske " , det vil sige polerede , at de kun med Ulyst tænker tilbage paa den ternede Gamles mere almenmenneskelige Egenskaber , saadan som det saa ofte gaar naar en kraftig Mand med elementær Smag skaber en Formue og giver den i Arv til højtdannede Efterkommere , virkelig fine Folk uden Spor af nogen Slagter i Fysiognomiet og med Utilbøjelighed for vulgær Omgang , men ogsaa uden særlige Evner til at gøre Formue selv . Metamorfosen er ikke ældre end at den gamle Karikatur , John Bull , holder sig endnu , skønt den i dobbelt Forstand er bleven en Karikatur ; Englænderen som drøj , portvinsblussende Godsejer og Pranger eksisterer jo slet ikke mere , i Stedet er der Efterkommeren , som vi kender ham , den langstrakte , overordentlig korrekte , mere paaholdende end egentlig bjergsomme , ulastelige men ogsaa fantasiløse , gennemtrænede og noget sløve 273 Sportsmand og Verdensborger . Han har alle maskuline Dyder , rager i personlig Adel op over alle andre Nationer og er sig det bevidst , England er en Nation af Konger . Men forandrer Englænderen sig mere ? Lægger han nye Træk til sin Karakteristik , lærer han mere af andre ? Gaar den højeste engelske Lov ikke snarere ud paa Ukrænkeligheden , nu og en Gang for alle , af den Type hvori enhver Englænder har støbt sig og er bleven afkølet ? Har han blomstret , og irriterer det ham nu , saadan som kun den Trætte kan lade sig irritere , at andre svulmende og bristefærdigt staar i Knop ? Ender Englænderen som en Mand i evening dress og heller ikke som mere ? Det ser ud som om Englænderen , som Erstatning for de elementære Instinkter han selv som Gentleman til en vis Grad har sat til , uvilkaarligt væbner sig ved Alliancer med andre friskere Folkeslag , der har mere end nok deraf , f . Eks . Japanerne . Det turde da være mere nærliggende at søge Symbiose med Vilde i Evropa , allernærmest Tyskerne , der jo nylig i Pressekampagnen under Krigen er bleven stemplet som moderne Barbarer og Hunner . Dersom Tyskland ikke netop var Fjenden for Øjeblikket , vilde det opfylde alle Betingelser for at blive Englands bedste Forbundsfælle . Jeg polemiserer ikke . Enhver vil kunne se at jeg føler mig den tyske Sag nærmere end de Allieredes , hvilket senere skal begrundes , men nærværende Indlæg fremkommer ikke for at „støtte " nogen af Parterne , en forfængelig Tanke i Fredstid og latterlig under en Krig , hvor Jern og Blod afgør Ligevægtsforholdet ; det har kun været mig om at gøre at ordne mit Hoved med Hensyn til disse Spørgsmaal , der angaar den samlede 274 civiliserede Menneskehed . løvrigt tilhører jeg som menig Infanterist den danske Hær . Da jeg tidligere har gjort mig bekendt som Militarist , Tilhænger af den Overbevisning at man ikke kan nedlægge Forsvaret i et Land , saa længe der rustes i alle andre , og at Krig kun kan føres med Vaaben , ønsker jeg ikke at skjule at jeg som vistnok Flertallet af Menneskeheden omfatter denne nuværende Krig uden Begejstring . Jeg tror ikke den har hverken nogen historisk eller civilisatorisk Berettigelse ; som Udbrud ingen kunde afværge har den snarere Karakteren af en Krampe , et hæsligt Ligfald . De centrale Modstandere , England og Tyskland havde efter min Mening ikke noget reelt udestaaende med hinanden . Bortset fra Konkurrence og en vis Forskel i social Tone , Tempo , og Vitalitet , eksisterer der ingen væsensbegrundet Modsætning mellem England og Tyskland , tværtimod , de er begge nordiske Folk . I de Bidrag de hver for sig har givet til den særlige nordevropæiske Form for Civilisation supplerer de hinanden og udgør sammen med andre Nationer af germansk - angelsachsisk - nordisk Oprindelse en kulturel Enhed . I de forenede Stater er Elementer fra hele den nordevropæiske Gruppe blandet mellem hinanden og slutter sig , saalænge Overvægten over andre forskelligartede Elementer endnu bestaar , til samme Enhed , her af en anden , ligesom lysere eller lettere Nuance . Oprindelsen alene sikrer ikke en Plads i denne Kulturkreds , det er mindre historiske Forudsætninger end hvad hvert enkelt Folk i Øjeblikket har af aktuel nordisk Karakterværdi , der er bestemmende . Her er det jeg personligt har den Tro , at Tyskland befinder sig i en Periode hvor det indtager Førerstillingen . 272 Aarsagerne hertil er to , gunstig Racekrydsning og indre social Modstand . Af den samtlige Befolkning i det tyske Rige er det kun et forholdsvis ringe Mindretal der er af virkelig germansk , urnordisk , Herkomst , ikke desto mindre gør Tyskland som Helhed Indtryk af i højest Grad at være gennemsyret af de nordiske Egenskaber , Dybde og Energi . Der er i Skandinavien mere af gammelt nordisk Blod ; hvis der i samme Forhold er mere af nordisk Aand , ligger den latent endnu . Naturen opbyder ikke mere ad Gangen end der er Brug for . Ofte viser en Races Egenskaber sig slet ikke før ved Krydsning med andre . Den overordentlige Kraft England i sin Tid udviklede skyldtes gentagen heldig Folkeblanding ; Fremtiden vil faa noget hidtil uanet at se , en blændende ny Type , naar det Babel af Racer der blandes sammen i Amerika efter en Maalestok Verden endnu ikke har kendt sætter sig og begynder at komme under Tryk . Hvad vil en fremmed Blodtilsætning en Gang faa ud af Kinas Millioner , som nu sover den store Racesøvn ? Et som man antager mongolsk , vendisk Element har netop været af Betydning for det germanske Folkelegeme i Tyskland . Den specifikt „prøjsiske " Aand synes at være opstaaet ved en befrugtende Krydsning mellem Nordtyskere og Vender , hvorved germansk Rankhed og Tugt er bleven tilsat et vist Maal af Lidenskab . Den voldsomme Luther er af mongolsk Type ; Bismarck skal have haft vendisk Blod i sine Aarer , jeg har mødt hans Type paa Java og i Kina , ved Siden af Soldaten og Adelsmanden stak der ikke lidt af en Mandarin i den gamle vise Kansler ; Kleist forekommer mig vendisk , skønt hans Produktion har Ord for i særlig udpræget Grad at repræsentere det 276 germanske eller urtyske ; den Ild hvormed han bekender Tyskheden er vendisk . Det ledende Træk i tysk Folkekarakter er saaledes ikke blot tysk men mere end tysk . Af moderne Aander støder E . von Keyserling direkte op til Russerne i den ejendommelige ædle Forening af nordisk Fantasi og slavisk Inderlighed vi kender fra Turgenjew ; man skulde derfor i Tyskland være varsom med , selv om man i Øjeblikket ligger i Krig med Rusland , at bryde Staven over alt slavisk Væsen , man har mere end et Gran deraf i Tyskland selv og staar sig ved at have det . Under Krigsagitationen er det fra fjendtlig Side bleven sagt at Tyskerne for frem som Hunner ; der er noget af en Sandhed deri , det er kedeligt for Tysklands Fjender . For Resten er der vel ikke den Race eller det etniske Element som Tyskland ikke har optaget i sit Folkelegeme og profiteret af . Herfra den enestaaende aandelige Modtagelighed og Fordøjelsesevne ; overalt kommer tysk Aand i Berøring med noget fremmed ud med et Plus . Dette hænger sammen med Tysklands geografiske Beliggenhed ; til alle Sider støder det op til forskelligartede Kulturer , har optaget Elementer fra alle andre Folkeslag indenfor sine Grænser og næret Tyskheden med dem alle . Alle Folkevandringer og Krige er gaaet gennem Tyskland lige fra Urtiden og op til vor egen Tid . Hvis man betragter Evropa figurligt som en Cirkel , da udgør Staterne forskellige Segmenter eller Dele af Periferien , men Tyskland er Centret , Navet , og sidder inde med Roden af alle Radierne ; Tyskland er Riget i Midten og har maattet tage Følgerne , men ejer nu en Gang ogsaa Fordelene . Sand Internationalisme maa udgaa herfra . Den anden Aarsag til Tysklands høje Udviklingstrin , den indre sociale Modstand , stammer ogsaa fra Tysklands geogra - 277 fiske Midtstilling . Mens andre Nationer har kunnet udvide sig eller hvile , har Tyskland hverken kunnet det ene eller det andet , tværtimod , med Front mod alle Sider , uden Kolonisationsmuligheder , men med et rapidt voksende Indbyggerantal saa Tyskland sig nødsaget til at rejse alle indre Reserver blot for at bestaa , maatte gennemføre en aandelig og legemlig Træning til det yderste , Selvfornægtelse , Almenaand , fordi der ikke lod sig leve paa anden Maade . Tysk Nøjsomhed og Flid , tysk Offervillighed har tilført Verden en høj moralsk Værdi , selv om den aldrig skulde faa direkte Løn , den tyske indre Spænding har rejst det ikke alene i et Niveau med alle omgivende Stater , men det er som om Trykket fra dem har bragt Tyskland over Niveauet . Det er i Modgangens haarde Skole Tyskland er bleven udviklet . Tysklands overordentlige Opbud af Kræfter og Evner er nærmere i Slægt med den samme Kulturfremmer som den der i det Store har skabt hele den nordevropæiske Kulturtype , nemlig Modstand , end for nogen anden evropæisk Stats Vedkommende . Den Gud der gav Tyskland Fjender gav det Fremtiden . Modstanden var ogsaa , og ikke mindst , af psykologisk Natur . Politiske Rivninger , Gnidningsmodstand mellem hinanden fjerntstaaende , endnu ikke forligte Raceelementer , som dog alle maatte og skulde bringes til at virke i samme Retning , har bidraget til at skrue den aandelige Kapacitet i Vejret . Man behøver kun at minde om , hvad de tyske Jøder har været for Rigets samlede Udvikling . Ingen var prøvet i Modgang som de , de var Modgangen selv , om den end havde været af en anden Art end den der hærdede Nordboen , en Modstand fra menneskelig Side mere end fra Naturens . De og de indfødte Tyskere 278 lagde deres Modgang sammen . Det gik ikke af med Venlighed , Spændingen var bitter , hele forrige Aarhundredes tyske Literatur og en Del af det nuværendes med , vidner om Sammenstødet , og alene i Volumen naar den til Himlen . Men Mødet mellem haard tysk Aand og jødisk forstaalet Energi er det der har tilslebet den tyske Folkekarakter , saa at den i Øjeblikket er det skarpeste , mest fuldendte moralske Apparat Verden nogensinde har set . Den sjælelige Kamp for Livet har jaget de inderste Evner ud af det vegetative Halvmørke hos begge Parter , ansporet alle ædle eller uædle Lidenskaber , opbudt enhver Reserve , med et samlet Resultat af Arbejde og atter Arbejde . En Opdragelse som den Tyskland har faaet ved Indlemmelsen af jødiske Elementer i sit Folkelegeme er uden Sidestykke andetsteds , til begge Sider er det psykologiske Opbud traadt ud i saa haarfine , skærende Nuancer , at det at tilegne sig tyske Aandsfrembringelser i det sidste Tiaar var noget der ligefrem gjordeondt . Sikkert maa Krigen i den Henseende føles som en Befrielse , Eggen vender nu udad , Altyskere og tyske Jøder staar i samme ubrydelige Enhed nu mod Tysklands Fjender . Den indre Modstand i Fredstid har kun alt i alt lagt til det samlede Tysklands Modstandskraft . Ved sin Beliggenhed , ved Sammensætningen af sin Befolkning , og tvunget af Nødvendigheden , har den tyske Aand udvidet sig i den Grad , at den , og den alene , er i Stand til at omfatte alle andre Arter af Kultur . Enhver anden Nation kunde muligvis anstrænge sig saa vidt , at den omfattede næsten alle andre — kun ikke Tyskland . Franskmanden er kun fransk , og det er hans Stolthed , Russeren er Russer , Englænderen kender ingen anden Horizont end sin egen , og den er ogsaa impo - 279 Tierende , men en Tysker har studeret alle tre Nationalejendommeligheder , foruden sin egen . Han véd alt . Det er indlysende , at den der rummer alle andre i evolutionsmæssig Forstand ogsaa er den fremmeligste . Foruden Superioritet i Horisont har Tysklands Stilling , saavel udadtil som indadtil , i en ganske særlig Grad ført til en Udvikling af Viljen . Med saadanne Egenskaber forholder man sig ikke i Ro . Man er upopulær , man irriterer . Navnlig i England , som efter en stor Erobrerperiode viste Tegn til at ville trække sig tilbage i Hviletilstand , har Tyskland gjort sig upopulær . I engelske Øjne tager den tyske Tarvelighed sig ud som en Fornærmelse , og naar den ovenikøbet ikke holder sig for sig selv , men begynder at konkurrere Jordens rette Ejermænd ud baade her og der , hvor man mageligt sad og lod Indfødte bringe sig Kokosnødder , saa er det at den Kedsomhed hvormed man en Tid lang omfattede Tyskerne stiger til Had , ikke den Følelse man nærer overfor en Ligemand , med hvem man vil nappes , men plaget Ildesindethed , Ødelæggelseslyst . Tyskland gik England i Næringen , og hvem finder ikke daarligt skjulte Tegn paa Appetit smagløse , naar man lige har slaaet Rod i Lænestolen for at fordøje — høje Hungerskraal , naar man just lader Øjenlaaget falde i til en Blund ? Billedet er ordinært , egnet for et Vittighedsblad . I Virkeligheden kan man lige saa lidt give Nationer som Naturkræfter Karakter i Opførsel . Jeg vil ikke skifte Ret mellem hverken Stormagter eller Skypumper , har kun villet paavise at Tyskland som Naturkraft var virksommere end andre Magter før Krigen . Og nu skal det jo vise sig hvilken af Naturmagterne der har de fleste Resourcer . Det eneste forsonende eller løftende Moment Krigen hidtil 280 har afgivet forekommer mig at være den tekniske Triumf , der har fulgt de tyske Vaaben . De tyske uovervindelige Mørsere er , skønt jeg indrømmer det langt ude , i Slægt med Fremskridtet , Maskinen . Den tyske Industri fører an , ogsaa i Krig , tysk Præcision , koldblodig Orden og Sluttethed , det tyske System , viser sig fra sin pragtfuldeste Side under dette Opgør , men det var jo alligevel bedre om Teknikens Vidundere beholdt deres borgerlige Retning , Produktion og Arbejde , i Stedet for de blodige Triumfer under en Krig . Man søger for Øjeblikket i Tyskland med alle filosofiske og dialektiske Hjælpemidler — og hvor staar der flere til Raadighed ? — at bevise Krigen , ikke alene som uundgaaelig men som nødvendig . Det er forklarligt , et Folk der fører en Krig kan ikke ytre sig anderledes . Overbevisningen nærer sig nu en Gang af hvad den har . Uden megen Filosofi turde Sandheden , den lokale Sandhed , være den , at Tyskland er bleven angrebet , og at man forsvarer sig . For noget andet Synspunkt end at det er en Forsvarskrig vinder Tyskland næppe Sympati . Den aggressive tyske Krigsfilosofi , Nietzsche - Treitschke , der er bleven til et abstrust Dogme , har under Krigen tilspidset sig til et blot irrationelt og frastødende Udtryk for tysk Selvopholdelsesdrift , et aandeligt Kunstprodukt parret med simpel moralsk Ublufærdighed . Man kan slaas om hvem der skal have Retten og Magten , men man kan ikke paa Forhaand med den formentlig Stærkeres Ret tilegne sig Retten til al Ret . Tyskerne som ellers forudser enhver Mulighed og indretter sig derpaa , forsømmer her at gøre sig hjemme ogsaa i den Tabendes Filosofi ; det kunde bringe dem paa totalt bar Bund , hvis Udviklingen skulde vise sig at have mere Hjærte end tyske Professorer . Det sømmer 281 sig at tie under Forhold , hvor Skytset taler højt nok , og hvor Beviset for Krigens Ret er lagt i Krigens egen Haand . Den Sejrendes Logik klæder bedst naar man har sejret . Sandsynligvis er det den maskuline Rus fra 70 — 71 , som endnu omtaager Ræsonnementet . Et mærkværdigt psykologisk Særsyn , som Tyskland er ene om , er den i alle moderne høj videnskabelige Hjælpemidler trænede Aandsarbejder som bruger Civilisationens sidste Ord til at paavise de allerelementæreste Drifters Berettigelse . Man er ikke i Tvivl om denne Retnings Alvor , hvorimod den personlige Frihed deri forekommer betinget . Alligevel faar Smærte og Medfølelse Overhaand , naar man rigtig betænker hvor et Brodervæsen maa være haardt stedt for at værne om den blotte Eksistens med en saa højtsvævende men inderst inde fattig Veltalenhed . Magten ytrer sig jo anderledes . Fra de Allieredes Side gøres gældende , at Krigen er rettet mod den tyske Militarismes Aag , en Krigsfrase ; imidlertid maa det dog siges , hvad der naturligvis ikke kan siges af en Tysker , at Krig møder Krig , og at et Tyskland der med eller uden latente Reminiscenser fra Romerriget vender sig udvidelystent mod Evropa , i Drømme om et tysk Verdensherredømme , ikke kan vente sig andet end en sluttet Ring af Modstandere om sig . Selv Tysklands bedste Venner maa haabe af denne Krig at det Vitalitetsoverskud , der hidtil er gaaet til blot Selvopholdelse , maa omsætte sig i Kulturkræfter , som ser deres Udfoldelse ogsaa i Anerkendelsen af andre Eksistenser end den tyske . Det er jo netop Tysklands overordentlige Anlæg herfor , den tyske Universalitet , der har skaffet det Beundrere og Venner . Samtidigt med at de rendyrket bellikose Instinkter i Tyskland muligvis kommer til at træde i Baggrunden , ser det ud til 282 at England henter flere elementære Kræfter frem af Sammenstødet , end man skulde tro . Ingen Udenforstaaende vilde føle sig skuffet over at se England opføre sig anderledes end en Nation der er ved at blive gammel . Hvor „dekadent " Frankrig egentlig er vil det maaske ogsaa blive Umagen værd at eftertænke endnu en Gang . Adskilligt der gjaldt for fastslaaet vil det blive nødvendigt at revidere , naar Balancen efter denne Styrkeprøve kommer igen . Jeg er ukyndig i militære og økonomiske Sager , opfatter kun Værnepligten rent enfoldigt , en Pris man betaler for Borgerretten i sit Samfund , ikke en Gang Historiens almindeligste Data har jeg kunnet beholde i mig ; hvad der fra Fortiden rager ind i det Liv vi lever og endnu giver det Næring , er for mig Historie . Krige har kun Berettigelse som Krige , naar en stor folkelig Frigørelse spontant kræver det , jeg kan ikke se et saadant historisk Motiv her . En Ulykke vilde det være for Civilisationen , om man nu af blot Had lod sig hidse til et virkeligt , varigt Brud mellem to Magter , der dog , set blot saa langt borte fra som ude fra Østen , er i saa nært et Slægtskab med hinanden som England og Tyskland . Ingen der ransager sit Hoved vil rigtig kunne holde ud fra hinanden hvad der er engelsk og hvad der er tysk , af hvad man som moderne tænkende Menneske lever paa . Alle tekniske Opfindelser og Forbedringer er gjort hovedsagelig i England , Tyskland og Nordamerika , ingen spørger længere hvor , Dampskibene er lige hjemme overalt skønt det var en Amerikaner der konstruerede det første . En moderne Livsanskuelse anerkender jo ikke en Gang nationale Grænser ; for en saadan Betragtning kunde Udfaldet af 283 Krigen for saa vidt være ligegyldigt , hvis blot de kulturelle Værdier bestod uforandrede bagefter . Staters Bejlen til „Verdensherredømmet " er en Art Drift , Provinsialisme , der hører Fortiden til . Jeg gad vide om man ikke , navnlig i det borgerlige Amerika , var berettiget til at opfatte denne Krig blot som et Opgør mellem Fyrster ; det var bedre i saa Fald om der slet ingen Fyrster var . Selv om een Magt opslugte alle de andre , vilde de faktiske Magtfordelinger Verden over blive de samme , for Civilisationen udbreder sig paa anden Maade end med Vaaben . Dette er ethvert frisindet Menneskes Anskuelse . Jeg tror mange , som før Krigen af Smagsaarsager holdt sig tilbage fra den internationale Arbejderbevægelse , af al Magt vil slutte sig til den , naar Fred kommer igen , blot for med een Stemme at bidrage til at en saadan Krig for Fremtiden bliver umulig . Tidligere var det svært at forstaa at Arbejdere og Mandfolk kunde foretrække Trældom i Fagforeningen for den militære robuste Disciplin , og der er mange som ikke kunde tænke sig at aflevere deres personlige Frihed til den socialdemokratiske terroristiske Partiledelse , men efter Krigen vil Socialdemokratiet forny sig netop i Toppen , Folk med Horisont vil slutte sig til Ledelsen og gøre det muligt for et større Flertal at leve i Partiets Luft , saa at Muligheden forøges for at det store demokratiske Niveaus Arbejdsfred ikke mere bliver brudt . Det er bleven sagt at Liberalismen og Socialdemokratiet , især i Tyskland , vil have sat alt sit moralske Terræn til efter Krigen , fordi det tilsyneladende saa magtesløst og tværtimod sit Doktrin sluttede sig til under Militarismens Faner . Det er snarere Grund til at tro det modsatte bliver Tilfældet . Arbejderbevægelsen 284 kan sikkert regne paa Sympati i Kredse hvor man før ikke ventede sig andre Livstegn fra den Kant end monotone Brøl paa Mad . Arbejderne har vist at det ikke var tænkt som Forræderi mod den Nation de hørte til , selv om de sluttede sig til en Fædrelandsfølelse i videre Forstand . Mon det Mindretal af Fyrster og Statsmænd , der har Ansvaret for Krigen , vil kunne bære det med en lignende god Samvittighed ? Der er Grund til at tro at man vil være ikke den socialistiske Stat men en international gældende Tilværelsesplan nærmere efter Krigen end før . Tømret til dette Niveau eksisterer allerede , har eksisteret siden den moderne Udvikling , Trafik og Maskinbrug , lagde Alverden ind som Provinser under samme Fremtidsstat . At dette System er udgaaet nordfra kan der ikke være Tvivl om ; skønt ingen Privilegium bunder det i det nordiske Forspring . I visse Henseender staar England som Moderlandet . Det er ikke tilfældigt at Engelsk er bleven Hovedsproget Verden over , men snarere end fordi England har udvidet sin Magt til et Verdensomraade , er Engelsk trængt igennem fordi det af praktiske Grunde har staaet sig i Konkurrencen ; som Paradoks kunde man gøre gældende at England har erobret Verden fordi Engelsk erobrede Verden , Sproget er jo nemlig oprindelig bleven til som Sprog ved at aabne sig for andre Mundarter , det er et Bastardsprog der omfatter flere andre , og derfor mest egnet til at trænge igennem overalt . I Øjeblikket søger Tyskland i Bitterhed mod Rigets Fjender endogsaa at udrydde de sidste Spor af fremmede Sprogoptagelser ; et mindre Tyskland skjuler sig i denne Tendens . Vor Tids tekniske Udvikling har vel ogsaa sin Oprindelse i 285 England , tager Fart i Amerika og gennemføres med Intensitet i Tyskland . Men Indbegrebet af vor Tid , det Moderne , er et Fælleseje , det nordiske Forspring ; vi har heri arvet hvad vore Forfædre udrettede af Forskning , Opklaring og Konstruktion til Værn mod Naturen her nordpaa , mens man i Syd og Øst slog sig til Ro i vegetativ Modtagelse af Naturens Gaver , for senere at modtage Civilisationens nordfra , ogsaa som Gaver . Summen af disse aandelige , saavelsom praktiske Tilegnelser udgør vor Horisont , hvad Sprog vi saa taler og i hvilket Land vi saa bor . Linné , Kant , Darwin — i det frie og uden Toldgrænser forsynede Rige som disse tre Navne fremkalder Forestillingen om , har ethvert oplyst Menneske sin Hjemstavn . Iagttagelse , Fordybelse og endelig simpel Konklusion , paa disse tre Hovedstøtter hviler det nordiske Fællesskab ; Linné var svensk , Kant tysk og Darwin engelsk . Darwin — burde hans Navn alene ikke faa alle Parterne til at gaa i sig selv ? Ingen har som den store Englænder med redelig Hu paavist Naturens Ubarmhjertighed , Tilværelseskampens Jernlove , og dog fremgaar Muligheden for Fred mellem Mennesker jo netop af hans Lære , for først de Vilkaar hvis Sammenhæng man kender er man i Stand til at hæve sig over . Kun de blinde Dyr behøver at drive hinanden mod Udviklingens Maal med Tænder og Klør ; Mennesket som bevidst , om sin egen Skæbne underrettet Væsen , har sin egen Udvælgelse i Haand eller burde have det . Krigen bøjer man sig for , saa længe den er en Uundgaaelighed , men hvem tror paa den mere som en Udviklingsfaktor ? Kampen for Tilværelsen er virksom i Fredstid , men der er ingen Udvælgelse eller Tilpasning paa Slagmarken , højst mellem Nationer og Fyrstehuse . Det er jo ikke 286 de bedste og dygtigste der overlever en Krig , tværtimod , der finder en Masseudryddelse Sted af unge Karle , som ikke en Gang prøver Kræfter , det gør Strategerne , og hjemme humper Folk med Hofteskade som siden skal føre Slægten videre . Saalænge Krig føres kan ingen hæderligt undslaa sig for at udfylde sin Plads , Soldateraand selv i Fredstid , en vis Korporlighed , Rankhed , Ære , Bevidstheden om at det værste ikke er at dø , kan heller ikke udgaa af Samfundet , men en Krig skulde da i det mindste have Ide . Man kan slutte sig til Fredstanken og gaa i Krig for at fremme den , det var ingen Absurditet , men hvem kan se andet i denne Krig end et Kæmpeslagsmaal uden andet virkeligt Resultat end at det en Gang holder op igen ? Krigen udbrød i den hede Sommertid , vistnok en af de hedeste Somre Evropa har haft , i Hundedagene ; jeg tror ikke det var tilfældigt ; den er opstaaet i Hoveder som af en eller anden Grund ikke var i Ligevægt , og er for saa vidt af ren kosmisk Oprindelse . Forhaabentlig vil Frost og Kulde bringe den til Afslutning . Ethvert nulevende Menneske skylder Darwin sin Sjæl. Ikke mindst i Tyskland , hvis hele moderne , fabelagtigt gennemarbejdede Videnskabelighed hviler paa et Discipelforhold til den store Englænder , i Øjeblikket Midtpunktfiguren i al nordisk Kultur. Foruden at han med en vældig aandelig Anstrengelse løftede Menneskeheden op til Udsigt over sig selv , et Arbejde der er Guder forbeholdt , bevarede han i sin Person en simpel Menneskelighed , som altid vil gøre ham til en af de i Sandhed ædleste Skikkelser Menneskeheden mindes. Er det muligt at den Nation , der ud af sine bedste Egenskaber har frembragt en Mand som Darwin , som til alle Tider vil knytte Geni og Noblesse til Englands Navn , at den kan lade sig indvikle i en Udryddelses- 287 krig imod en fra alle Sider haardt trængt , til Livskamp opirret , men i Virkeligheden mod samme historiske Opgave rettet Kulturfælle ? Jeg vægrer mig ved at tro at England , England selv , med hele sit Hjærte kan blive staaende i en saadan Forblindelse . Tendensen maa udgaa fra et Sted i Ledelsen , som ikke lader sig kontrollere , eller fra den offentlige Mening , der langtfra altid udtrykker en Nations virkelige Instinkter . Jeg appellerer til Amerika , Hjemstedet for angelsachsisk Højsind , der er bleven landflygtig i Evropa . Efter Krigen , naar Lidenskaberne er gaaet af Kog , og allerede mens den staar paa , gjorde man vel i at sætte alt ind paa at knytte England til et nordevropæisk Forbund , den eneste Kombination der naturligt og varigt sikrer Verdensfreden , saa længe væbnede Forbund mellem Stater overhovedet gøres nødige . 275 PEKING DET kinesiske Problem drukner i Verdenskrigen , skønt det er mere aktuelt nu end nogensinde ; det vil svie en Gang siden , som saa mange andre af de Saar en Rasende paadrager sig i Stridens Hede og ikke mærker før bagefter . Japan har benyttet den store evropæiske Krig til at bide sig fast i Kina , en forholdsvis underordnet Begivenhed , faa har lagt Mærke til eller tænkt sig Rækkevidden af . Her skal imidlertid ikke drøftes Politik . I Tider hvor det er saa som saa med Ytringsfriheden , med mindre den tenderer i den ene eller den anden ønskede Retning , ser man sig om efter et fjernt , tilstrækkelig neutralt Tema , et som Historien muligvis gaar igennem alligevel ; under Bestræbelsen for at finde saadant et moralsk Støttepunkt udenfor Krigssfæren er mine Tanker stadig uvilkaarlig vendt tilbage til Peking . Man kan føle sig ved Roden af Tingene her , uden at behøve at forløfte sig paa Verdens Skæbne . Peking selv er jo mærkelig , et Stykke levende Oldtid , iøvrigt ofte nok beskrevet . Jeg havde det Held ved en Landsmands Godhed at komme til at bo ikke i Evropæerbyen , paa et Hotel med Adgang til Turistindtryk i sædvanlig Rækkefølge , men midt inde i det indfødte Kvarter , hvor jeg virkelig faldt 289 til og fik Lejlighed til at dele Puls med Peking , Lokalfarven , saadan som den kan komme til En paa et fremmed Sted , netop naar man holder sig i Ro og ikke render derefter . Mit første Indtryk af Peking kom jeg sovende til . Huset var en gammel vidtløftig Mandarin - Jamen med en Labyrint af Pavilloner , flere Gaarde , og en Have med Grotter og Damme i den kinesiske Dværgstil , alt omgivet af en svær Mur som en Verden for sig og med en Port ud til Gaden . Denne var en smal jordbelagt Sidevej som førte ud til en af Pekings store Færdselsaarer . Jeg fik et Værelse i Nærheden af Porten ; den første Nat lod jeg min Dør staa aaben , da Kakkelovnen lugtede af Kulos , og kunde fra Sengen se lige ud paa Gaden , Væggene var tynde som Papir , det var Papir , et overklistret Sprinkelværk , enhver Lyd trængte ind , Fodtrin , Passiar , sære Raab lige i Nærheden og langt borte , et Babel af Røster , dump Lyd som paa et Logulv af Heste der kom forbi ude paa den stampede Vej , Skarer af Folk i blaa Kitler som passerede Porten og kom ind i Lyset derfra , og under alt dette faldt jeg i Søvn , med et brændende Lys paa Bordet og Hovedet saa omtrent ude paa Gaden . Et Væsen i lange Klæder med en Lygte kom ud paa Natten og stod over mig , slukkede Lyset , Nattevagten ; lange underlige Raab tonede i Gaden , Folk gik endnu stadig forbi , det puslede ude i Mørket , en tyk Lyd som Lag paa Lag af noget der puslede , Pekings Indvaanere som ikke lod til at gaa i Seng om Natten ; snart halvvaagen og snart i Søvne hørte jeg en Hujen i det Fjerne , nærmere og nærmere hver Gang den gentog sig , tilsidst var den lige ud for i Gaden , et syngende umaadelig højt og langtrukkent Skrig af et eller andet usaligt Individ , 290 og fra nu af blev det svagere og svagere indtil det , mens jeg var inde i en ny Søvn og nye Drømme , tabte sig som en fin Traad i fjerne fjerne Gader . Henad Morgen , efter at jeg trods alt havde sovet meget godt , tog Skrigene til , i flere nye Tonarter , og steg som et Baal mod Himlen ; stort Spektakel og Glam af en Masse Hunde som var kommen i Haarene paa hinanden ; et Bøsseskud falder , og jeg hører det tynde Svirp i Luften der fortæller at det er skarpt ; noget knirker forbi udenfor , noget der roterer og ikke er smurt , jeg har aldrig hørt noget lignende , en himmelhøj , bestialsk gennemtrængende og forfærdelig Knirken . Aa det linder da den fjærner sig i Gaden . Noget knebrer som en Stork idet det gaar forbi , meget beskedent ; det blæser paa Panfløjte , anden Musik høres , et violinagtigt Instrument , Trompetfanfarer nu og da , Dunk paa Tromme og med Mellemrum en Raslen med Knogler som om et gammelt Skelet vanker forbi . En ejendommelig spinkel men meget hørbar Svirren høres , som et stort Insekt ; noget dikker , ikke paatrængende , bare som to Knapper der bliver smækket sammen , men man forstaar at noget af en bestemt Art er nær , hvad det saa er . Noget skralder og vækker en ny Breughelsk Forestilling , i Halvsøvne eller i Drømme , om en Skabning med Horn i Munden der siger noget ; men ovenover og ind imellem lyder et Kor af Skraal , høje melodiske Nødraab , Sange i Elendighed , Jorderigs Klage , Horisonten er omringet af fjerne Skrig , det stiger som eet samlet forgræmmet Folkeskrig og fylder Himlen . Det var Pekings Udraabere . Med Tiden lærte jeg at skelne mellem de enkelte Lyde og Ophavet dertil . Ingen anden By i 291 Verden har saa mange Gadesælgere som Peking . En stor Del af den daglige Handel foregaar ved ambulante Udraabere , der rimeligvis fra ældgammel Tid har et bestemt Skraal eller Signal de kan kendes paa . Husmoderen gaar ikke i Butiker , alt hvad der bruges i Huset bliver bragt . Selv Vandet bringes omkring , og det er det der knirker , Vandvognen er en Bør med et enkelt stort Træhjul som naturligvis er vaadt og knirker noget aldeles uhørt , Ingen er i Tvivl om naar Vandbøren nærmer sig . Den diskrete megetsigende Svirren der lyder som en Metalbrod , det er Barberen , og saaledes har hver enkelt Næringsvej sin Maade at gøre sig bemærket paa , lige ned til Tiggeren der sidder i Støvet paa Hjørnet og opløfter sit Hungerskraal . Peking har ingen Vognrummel og Larm som andre Storbyer , Gaderne er den bare Jord , og egentlige Køretøjer er der kun faa af , de smaa lukkede Peking - Kærrer , Gnyet erstattes her af Udraaberne , Millionbyen hujer , Nat og Dag ; paa Afstand , oppe fra Muren lyder det som en Taage af Skraal milevidt udbredt over Byen . Om Morgenen efter den første bevægede Nat i Peking — jeg var kommen om Aftenen og havde set Tatarporten med de firkantede Skydehuller , det ene Stokværk oven over det andet , rejse sig gigantisk op i Maaneskinnet — satte man mig paa en Mongolpony , et henrivende steppefarvet Dyr med en Tegning som et Lyn nedad Ryggen og et tilfreds Hoved , fuldkommen Magen til de Urheste man kender fra Istidstegningerne , og nu red vi ud i Martssolskin , senere Støvstorm , og saa Peking . Den Dag sluttede med at jeg fo ' r vild i Byen . Jeg gik en Tur i Skumringen , og da jeg vilde ned ad min Sidegade igen var det mig umuligt at finde den . Ligeoverfor Mundingen af den , 292 paa den anden Side af Hovedgaden , var der en Butik jeg havde mærket mig for at finde tilbage , den lukkede , saa at jeg ikke kunde kende den igen , Mørket faldt paa , og snart var jeg vild i Pekings Labyrint af Gyder . Det viste sig senere at jeg flere Gange havde været gennem den rigtige Gade men uden at genkende den . Pekings Gader er overalt ens , Huse i et Stokværk med en hel Del Skilte og Træværk , Affald forneden og Tømmer og Stænger lænet op ad Husene , de ligner Fikserbilleder , hvor man maa se nøje til for at opdage hvad der er Mur og hvad der er Huller . Her vandrede jeg saa om nogle Timer , svedig som man bliver naar man er gaaet vild i en Skov og det er mørkt . Jeg trængte ind forskellige Steder hvor jeg saa der var Lys for at spørge om Vej , men fandt det haabløst , de Indfødte grinte gaadefuldt til mig som alle Mongoler , om det var Venlighed eller Haan stod ikke til at afgøre , men de begreb ingenting , hverken Tegn eller Gebærder , de stod i Grupper omkring en Praas , dugget i Øjnene som Umælende , anede ingenting , og da jeg paa min Side ikke kunde et Ord Kinesisk maatte jeg gaa igen . Jeg var inde i Huler den Aften der gav et Begreb om hvordan man levede i Ninive , sorte Kamre der var som forede med Smuds , og hvor Beboerne stod op fra Asken blinde og maalløse ved en hvid Mands Tilsynekomst , Haarene rejste sig paa mit Hoved i Fornemmelsen af det Svælg i Tiden der skilte os , det var som at stige ned i det gamle Testamente , eller dybere endnu , det allerførste Urtrin paa Steppen . For man siger Peking er en By , en Hovedstad , Sandheden er at det er en umaadelig Landsby eller flere hundrede Lands - 293 byer , som man har slaaet en Mur om , en indhegnet Steppe . Og Muren tjener jo netop til at bevare Urtrinet , fritage for Tilværelseskampen udenfor , ligesom Krebsen vokser sig stor i sit Panser men er og bliver et Insekt . Indbyggerne i Babylon har boet sammen paa samme Maade , de gamle Ægyptere i deres Bikager af Nildynd . Jeg behøver ikke at granske Kileskrifterne , jeg har ravet mig gennem den graa Oldtid i Peking . Et Sted i en Hule hvor jeg saa Lys og hvor jeg famlede mig ind over en Køkkenmødding , lige ved at falde over en eller anden Benrad af et Dyr , sad Familjen og spiste i Skæret fra Arnen , paa Hug som Frøer omkring en Messingkeddel , som de holdt Munden tæt hen til Randen af saa at de uden ekstra Umage kunde stange Maden ind og lade Ben og hvad andet der ikke lod sig tygge falde ud igen og ned paa Jorden . Maden de stak til med deres om et Par Følehorn mindende Spisepinde saa ud som kogt Fejeskarn , hvoraf de som særlig Delikatesse halede lange Haar ud . Her lugtede som flere Aarhundreder før Kristi Fødsel , en gammel lunken og sødlig Lugt , af Legemsvarme , af Jord der har ligget i Mørke ; Familjen om Keddelen stirrede som lige saa mange Kreaturer , begreb intet , undrede sig næppe en Gang over min Nærværelse , der simpelthen gik over deres Forstand . Jeg gik ikke lige straks , for i Baggrunden ved Ilden bemærkede jeg en Pige med plumpe Kæber som en Gnaver , indgroede tobaksovsfarvede Øjne , trind og stærk , med nogle Køller til Underarme og smaa afstumpede Fingre , bristefærdig af Frodighed , i ubeskriveligt snavsede Klæder og med Snavs i Haaret , og dog var hun god at se til . Det var den rene Manchutype . De er ofte hvide og røde som svenske Piger . Hun skjulte 294 sig tugtig da jeg saa paa hende , men ikke før hun med en næsten umærkelig Lysning i Ansigtet havde røbet at hun paa en vis Maade forstod mig . Alle Kvinder er ens . Jeg forlod Bopladsen og begyndte nu alvorligt at se mig om efter det tyvende Aarhundrede . Der var ingen Lys mere i Husene , Gadelygter fandtes ikke , jeg forudsaa med Rædslen prikkende i alle Porer at jeg vilde komme til at tilbringe Natten i Pekings gravmørke Gyder . Da slap jeg uventet ud i Nærheden af Ha Ta Men , fandt Vejen til Gesandtskabsbyen og fik her en Portier paa et Hotel til at afrette en Rick - shaw - Kuli , som saa kørte mig hjem . Bæstet havde ædt Hvidløg , saa at jeg der sad bagved i Agestolen var ved at kvæles af hans Aande , men det lo mig i Brystet af Lykke over at være sluppen ud af Underverdenen og tilbage til vor egen Tid igen . Siden i onde Drømme forestiller jeg mig at jeg er faret vild i en Kineserby , uendelige Gyder og Huler som jeg ikke kan finde ud af igen . En Mand med et Hoved af Egetræ rækker mig Haanden som er af forfaldent Murværk , det er Peking der gaar igen i mine Drømme . Jeg fo ' r vild i sin Tid ogsaa i det gamle Hankow , og der var Befolkningen ubehagelig , men det var om Dagen ; at gaa vildt i en Kineserby ved Nattetid det er et vaagent Mareridt . Man søger at tage det roligt , men det er meget meget uhyggeligere end man selv vil være ved , og det bliver i Sjælen , saa at man drømmer om det længe bagefter . Udraaberne i Peking blev til en Plage , men det er et forholdsvis lyst Minde , som undertiden kommer igen i Halvsøvne om Morgenen , det forekommer mig da at jeg hører de lange fjærne Skraal , A jaa — h , A jaa — h , der i deres musikalske 295 Hemmelighedsfuldhed rummer hele Peking , Udstraktheden og den høje Luft over Peking . Jeg ser da Muren for mig , den Vældige , Bymuren med de fænomenale Taarne der bryster sig og staar saa majestætisk brede paa Foden med en svag Hældning opefter af Murværket , glanende med Skydehuller som det ene udfordrende Aarhundrede stablet ovenpaa det andet . Det varer fire Timer at gaa Muren rundt , den er anlagt i Firkant , som naar Børnene bygger „Gaarde " ; med den og saa den store kinesiske Mur har Tanken , med en storstilet Enkelhed i Galskaben , været simpelthen at indhegne hele Asien . Pekingmuren er aldrig bleven for lille til Byen , der ligger hele Stepper indenfor den som aldrig har været bebygget . Men det er en Ejendommelighed for sig bundende i Mongolens Oprindelse og Smag . Den kinesiske Bygningsstil , et Hus hvilende paa Stolper og med snoede Tage , skal være en arkitektonisk Afledning af Teltet ; Figurerne i Taghjørnerne leder ogsaa Tanken hen paa Gevirerne og Pandebenene ovenpaa Jurten ; det kejserlige Vinterpalads er anlagt oprindeligt som en Lejr ; Peking er Nomadens Vaner oversat i en By . Ellers giver man Afkald paa Plads naar man slutter sig sammen i en By , men her har man villet have endogsaa Pladsen , den frie Steppe med . I den kinesiske Gudsdyrkelse indgaar , forekommer det mig , Steppen som helligt Moment , Jorden og Himlen ; de store Templer i Peking er omgivet indenfor Særmurene af udstrakte Marker som ligger hen uden at bruges , blot viet ; selve Himlens Tempel er et stort højtideligt Alter under aaben Himmel med Marker saa store at de næsten danner en Horisont udenom ; 296 et Offersted paa Steppen . Her som i den gammel - jødiske og klassiske Kultus er Statens Helligdomme afledet af Stammens ældste primitive Overleveringer , der er bleven til Symboler . Og nu er det som om Steppen , bogstavelig og som i Begyndelsen , vender tilbage til Peking igen . Paa alle Templer og en Gang hellige Bygninger vokser der Græs , hele Træer oppe mellem Tagstenene , Ukrudt bryder frem mellem Marmortrinene op til Himlens Alter , Tornebuske sidder højt oppe paa Bymuren med Rødderne slaaet som Ørneklør ind imellem Stenene , hele Agre af højt Ukrudt bølger for Vinden oppe paa Tagene af de forladte , forfaldne Kejserpaladser . Det er Steppen der kommer igen . Jordbunden i Peking og det omgivende Land er Løss , fintfordelt sammenføget Ler , alle Huse er bygget deraf , Teglene til Pekings Mur er brændt deraf , alle Bondebyerne ude i Omegnen er klinet op af det raa Ler , har samme rødgule Farve som Jorden de ligger paa . Bebyggelsen er af meget høj Ælde , en af de ældste i Verden , men den Naturkraft der har dannet hele geologiske Jordlag af Støv er ældre og virksom endnu , det er Vinden ; forrygende Støvstorme hører til Dagens Orden i Peking nu som før da der slet ingen Peking var . Saadan en Støvstorm eller Jordrøg er som et Ragnarok der bryder ind over Byen , man kan ikke se fem Skridt frem for sig , en Stump af Pekings Taarne træder ud af et Hul i Skyspiralerne , Kragerne flyver vildt i Støvet , og Muspels Sønner kaster Ild fra Aftenrøden ind gennem Mulmet , man kommer hjem som en Neger med et fint Pulver knasende mellem Tænderne , har faaet Peking at smage . De gamle mesopotamiske Kulturstæder blev begravet af 297 Støvflugt , den samme Skæbne truer Peking , hvis ikke en anden var den forbeholdt . Vinden fyger med Støv ind paa Tagene , det regner sammen til Muld , og Frøene som kommer ogsaa med Vinden eller maaske med Fuglene ude fra Steppen slaar Rod ; Naturen har kastet sine tre Skovlfulde Jord paa Peking , for hvad der ikke har Liv mere skal vige for det der gror . Her vil der begyndes forfra . Ukrudtet paa Pekings Tage var vissent og gult da jeg saa det , det var i Marts , men det saa ud som Korn ; jeg forestillede mig , hvis man kunde komme derop og botanisere , at det skulde vise sig at være det vilde Korn , Stamurterne til Byggen og Hveden . Børnene i Huset hvor jeg er Gæst forstaar Kinesisk og kan tale med Tjenestefolkene , de har mange Ting at fortælle som de ved fra deres Amah , den indfødte Barnepige . En Dag faar vi de friske Nyheder om at der er kommen en hel Masse Tudser op af et Hul i Jorden med Skrifttegn paa Ryggen , de gaar i Række som Soldater , og nogle er lige saa store som et Badeværelse , man dør naar de blæser paa en . Det skal være ganske vist . I de følgende Dage hører vi stadig mere om Tudserne , saa tilsidst begynder vi jo at blive opmærksomme . Det var ved Paasketid , med Foraar i Luften , meget rigtigt den Tid hvor Tudserne vaagner til Liv , og hvor Fantasien er modtagelig og aaben for Mirakler ; at Tudserne kunde have hvad der saa ud som Bogstaver paa Ryggen lød ikke urimeligt , Tudserne har virkelig nogle apokalyptiske Mønstre og Interpunktioner paa Ryggen ikke ulig kinesiske Bogstaver . Resten lod sig ikke vel tro . Vi udtrykte vor Tvivl og fik gennem Bør - 298 nene at vide at det blev meget unaadigt optaget i Ammestuen , Amah var vred og erklærede at hun selv vilde afsted og se ad ; Dagen efter forlød det virkelig at den Gamle var gaaet paa sine Ben til Aastedet , en ikke nærmere beskrevet Dam i en eller anden Egn af Peking ; jo det forholdt sig som hun havde sagt , Tudserne udvandrede i en lang Række med deres Unger paa Ryggen . Naturfænomenet antydedes at staa i en mystisk og moralsk Forbindelse med Manchudynastiets Fald som endnu beskæftigede Sindene . Naar man erindrer den fremskudte Plads Tudsen altid har indtaget i kinesisk Folkefantasi , begynder Æventyrets Logik at gaa op for en . Den er af samme i og for sig eksakte Natur som naar Bønder jeg har kendt endnu for 30 Aar siden paastod at Tudserne regnede ned fra Himlen , fordi man gærne efter Regnvejr ser en hel Del af dem . Peking talte nogle Dage ikke om andet end det store Jærtegn ; jeg saa en Dag paa Gaden en Dreng med en velvoksen Tudse som han triumferende holdt op ved en Snor om det ene Ben , en skinbarlig Tudse , herefter var der ingen Tvivl mere mulig om at alt hvad Amah havde sagt var sandt . Historien er ubetydelig , men den giver et stærkt og aktuelt Indtryk af hvordan Sagn og Almueforestillinger er bleven til i Evropas Middelalder , den folkelige Æventyrverden som det attende Aarhundrede ringeagtede netop som Ammestuesnak og det nittende organiserede en hel Videnskab for at indsamle og bevare . Den primitive fritskabende Indbildningskraft , som vi kender fra vor Folklore , er endnu virksom i Kinas Nutid . I Almindelighed har man Indtryk af at Kulturniveauet , men der kan naturligvis være Brønde deri der fører endnu dybere ned , som ogsaa andetsteds end i Kina , ligger vel en 3 — 400 299 Aar under det almindelige evropæiske . Naar man har været i Selskab med Kinesere , ægte Kinesere i deres egne Omgivelser , enes man med sig selv om at det er det 15 — 16de Aarhundrede , Holbeins Tid , man er bleven forsat lyslevende til . Parallelen lader sig fastslaa i mange Træk hentede fra begge Sider . Direkte iøjnefaldende er Ligheden i Kostume . De asiatiske lange Klæder og navnlig i Peking Brugen af Pelsværk svarer ganske til hvad der var i Mode i Evropa i Holbeins Dage , man ser næsten et af hans Portræter levende for sig naar man lige over for sig ved Bordet har saadan en gammel Mandarin , bred og værdig i flere Silkekapper og med Pelskraven op om Ørene . Det var en Herre af de gamle fornemme nu styrtede Familjer i Peking jeg var sammen med . Han bar endnu Pisk , en lille graa Levning ikke tykkere end et Sejlgarn paa det nøgne Hoved , den Gamle havde dog ikke villet ofre saa lidt til de nye Tider . Han var tilovers nu men blev sig selv og sin Tid tro . Paa Fødderne havde han runde Klædes Sko som dem Breughels Bønder bærer , han snød Næsen paa Ærmet og spyttede ikke midt paa Gulvtæppet men henne i et Hjørne . Han var gammel men usvækket , varsom , tilsyneladende udslukt men hemmeligt vejrende som en gammel Rotte . Trækkene var en uigennemtrængelig Maske hvor alt var anlagt paa at skjule , kun de smaa glimtende Øjne forraadte Liv , en egen Haardhed i Jeget , en Sejglivethed mindende om Krokodillen . Saadan en ful gammel Kineser kunde godt være en Stormand fra Reformationstiden som vi kender dem af Billeder , med et lukket Fysiognomi men spillevende indvendig af Tidens Religionspolitik , dens Strænghed og Begærlighed , en Mand i Sobel og bedækket med Guldkæder og som aldrig har vasket sig . Til Trods for de fortrinlige Portræter man har fra den Tid og alt hvad Historien har bevaret indtil de mindste Detailler har jeg altid forgæves anstrængt mig for at forestille mig den Tids Mennesker levende , uagtet man ved de har levet . Jeg har ikke kunnet se og høre dem rigtig . Et Holdepunkt har man i Nutidens Bønder , noget af Masken ; men først i Kina oplever man virkelig Middelalderen — saadan var de , ejendommeligt tøvende , tøvende med Vilje , af Stil , som jo ogsaa Bønderne er endnu , frem for alt langsomme , for kun tjenende Folk , Kulier , skynder sig ; saadan har de blinket grundigt med Øjnene , for at bortgemme en Tanke , saadan har de skjult Kløerne i Ærmet . Men ogsaa de Gamles Høviskhed der var en psykologisk Kunst af høj Rang og som desværre nu er bleven sjælden , træffer man hos Kineserne , den umærkelige haarfine Takt , Evnen til at opdage den inderste Gemytskrusning hos den man staar overfor og dog selv ligesom forsvinde . I denne Evne , som man kunde kalde den geniale Beskedenhed , minder Kineserne mig om gamle fine Jøder , der igen har den tilfælles med gamle fine Bønder . Gammel Kultur og indre selvfølgelig Overlegenhed , som dog aldrig røbes , ligger til Grund derfor . I Shanghai havde jeg Lejlighed til at træffe Admiral Sah , saadan en gammel uendelig følsom Kineser , hvis hele Væsen var en dyb og blid Omsorg for at bevare Gæsten vel modtaget , usaaret nogetsteds i Sjælen . Man burde frygte saadan en elskelig gammel Mand , for saa tilsyneladende skrøbelig og stille han er har han dog Magten til uden Vold , blot ved Modsætningen , at vise en hvem man er . Og jeg frygtede ham , bag min Ryg følte jeg , og skammede mig , de Hærskarer af raa 301 intetanende Barbarer , ja Barbarer , der render Hjørnerne mod hinanden hjemme i Evropa . Gamle Sah havde lagt Mandarindragten og gik i Diplomatfrakke og Bukser , som en frivillig Fange , naar han kunde tjene sit Land med det , saa det er ikke i Kostumet alene Kineseren er sig selv . En anden Lighed mellem Middelalderen og vor Tids Kina er den kinesiske kendte Ufølsomhed med Hensyn til Tortur og Henrettelser , der saa temmeligt svarer til vore kristne Forfædres Baal og pinlige Forhør ; Torturkamret i Niirnberg leder Tanken hen paa Ting man har set i Kanton . Man har i Kina bevaret en etnologisk Type , gældende lige indtil for nylig , der i Evropa nu kun kendes fra Museer . Omvendt gør Typerne fra Evropas Middelalder et paafaldende mongolsk Indtryk . Mange af de af Holbein portræterede Personer er rene Mongoler ; hos Lucas Cranach har de jo endogsaa skæve Øjne . Man forklarer dette ved at Evropas Befolkning for 4 — 500 Aar siden sandsynligvis endnu ikke var saa sammenblandet og ensartet som den er nu , den mongolske Bestanddel var bevaret renere ved Siden af de andre . Mongolen er ikke forsvunden i Evropa , langtfra , men er ikke længere saa umiddelbart genkendelig . De i Evropa , særlig Tyskland , i de senere Aar gængse Raceteorier har man Lejlighed til at prøve i Kina ; jeg har fundet dem bekræftet . Naturligvis skærper Kendskabet til den moderne Antropologi betydeligt Blikket for henhørende Træk ; dog er ikke alt set fordi jeg har villet se det . Jeg ved vel at det moderne Syn paa Racer er upopulært , og jeg forstaar ogsaa hvorfor det er bleven det , jeg ser imidlertid ikke hvorfor man skal lade et Redskab ligge der bedre end andre Hjælpemidler fører mod Maalet . Meningen 302 med nærværende Sammenstillinger er at bidrage , med de Iagttagelser jeg selv hjulpen af antropologiske Studier har gjort , til Paavisningen af hvor nær i Slægt Evropa i Virkeligheden er med den mongolske Verden ; hvad der skiller er et Udviklingstrin snarere end en Urforskel . At der i Evropa i Middelalderen forekom flere rent mongolske Typer end nutildags , hvor de saa kom fra — en Rest af Hunnerne , Urbefolkningen selv ? — synes slaaende ved Betragtning af Datidens Portræter . Henrik VIII af England har en Kirgisers Hoved , læg Mærke til Kæbepartiet , den Maade hvorpaa Skægget gror , og han bar sig jo ogsaa i alle Ting , hans Ægteskaber , Politik og Privatliv , ad som en lille Asiat , vant til at svinge Lædersvøben over en Horde Kvinder og Livegne ; var hans Smule Tilværelse falden i vor Tid , og ikke i en Fyrsteslægt men i en Baggaard i London , vilde hans naturlige Instinkter have ført ham gennem alle Straffeanstalternes Grader . Ikke for ingen Ting har den saakaldte fødte Forbryder i Evropa , som man har forsøgt at bestemme som en Type , et næsten altid om Mongolen mindende Fysiognomi . Det er Mongolen udenfor sin Tid og sit Milieu , Nomadeinstinkter dukkende op midt i et moderne Samfund . Moralen er relativ . Det kortklippede Kranium Kineseren nu præsenterer efter at Pisken er falden mindede mig uhyggeligt om de slaveklippede Fanger som man kender dem fra Bertillonske Kriminalportræter ; en Samling Portræter af Kinesere som jeg viste en Mand aflokkede ham det Udbrud : Men det er jo et Forbryderalbum ! Kina skulde efter den Betragtning være at karakterisere som et eneste stort Tugthus , al 303 Forbrydelses Urhjem , et hæsligt Perspektiv ; Forskellen er imidlertid den at i Østen er Mongolen hjemme , i Flugt med sin Tid og sine Omgivelser , Moralens Grundfordring , hvorimod det isolerede mongolske Instinkt i Evropa skurrer atavistisk og maa falde ind under Straffeloven som egnet netop for Isolering . De moderniserede Kinesere ligner alle Falskspillere og Lystmordere i Evropa , sml . Sun Yat Sen ; derfor er det naturligvis ikke givet de er det . Ogsaa den prostituerede kvindelige Type i Evropa , af Videnskaben betragtet som fast , forudbestemt ved Anlæg , med et dertil indrettet Nervesystem , finder man den relativt ærbare Parallel til i Kina ; Lavkasteskøgen i Evropa ligner i visse Træk en Mongolkvinde og er en Mongolkvinde men ude af Plads i Udviklingen . Der er her en mærkelig Overensstemmelse mellem langt fra hinanden fjernede men identiske Typer hvoraf nogle paa deres Plads danner Reglen mens andre gennem Forskel i Milieu og Tid en Undtagelse . En gradvis Overgang kan paavises fra Asien gennem Rusland til Evropa . Naar man kommer fra Østen , med skærpet Blik for det der er Evropa , opdager man ligesom Stationer paa Vejen hvor den asiatiske Sjæl ytrer sig , aftagende fra Øst til Vest . Antydningsvis og som Kuriosum gør jeg opmærkom paa en vis Smagsretning indenfor Literaturen i Evropa der forekommer mig mere mongolsk end evropæisk , en Retning der afmærkes ved Navne som i Rusland Tolstoi og Dostojewskij , i Sverrig Strindberg , i Tyskland Schopenhauer og Nietzsche og i Frankrig Verlaine , alle spredte Inkommensurable , med en hjemløs Sjæl , der voldsomt søger enten at tilpasse sig eller at tvinge Omgivelserne ind i et Niveau som i Virke - 304 ligheden er hentet snarere fra Urtilstanden i Evropa end fra nogen Art Utopi eller Ide . Russerne ligger Østen nær , i Tyskland er det den vendiske Blodblanding , i andre Henseender saa frugtbar , der skyder Rodskud op ; Verlaine er naturligvis kun en stakkels Vagabond men mærkelig ved den Sjælfuldhed hvormed han forstaar at give sin Ensomhedsfølelse Udtryk , en født Mongol , ved et Naturens Lune hensat i Frankrig og forgæves vandrende gennem Livet efter sin Steppe . Saadanne besynderlige Omflytninger og Anakronismer finder Sted . Jeg har kendt en Bonde der levede i et Hul i Jorden , et født Urmenneske som fandt tilbage til de Kaar der egnede sig for ham . De elendige Personer der gaar omkring og skraber i Skarnkasserne i de store Byer , Samfundets nederste Bundfald , minder paafaldende og ikke tilfældigt om Australiere , de er Australiere , Samlere , Instinktet gør dem til det de er , ikke omvendt . Naturen søger altid at rette sig . Strindberg er et af de mærkeligste Eksempler paa saadan en Bestræbelse efter at opnaa Ligevægt mellem Instinkt og Anbringelse , gjort betydelig ved fremragende kunstneriske Anlæg og hævet op i den store Stil ved en ikke sædvanlig Lidenskab . Hele Titankampen drejer sig imidlertid nærmere beset om en Halvasiats voldelige Attentat paa Samtiden for at faa den gjort hans egen Tusmørkesjæl lig . Han er slet ikke svensk , det er en Korruption af alle Begreber at kalde ham nordisk . Ikke han selv men hans Tilfælde frembyder et Stof man kan faa Forstand af . Men det er det mongolske Element hos ham , som han aldrig selv blev klog paa , der her interesserer . Sælsomt nok har man i Evropa givet mere Materiale til Studiet af den mongolske Sjæl end i selve Kina . Grundene 305 hertil er vel at først Krydsning bringer Racekarakteren frem . Tilegnelsen af Kineseren som Person , udtalt Type , hindres desuden dels af Sproget , som man ikke kan , dels fornemmelig af Kinas totale Mangel paa Repræsentation indenfor Literaturen ; ingen kinesisk nyere Aand eksisterer der har samlet sin Arts Træk under et , som f . Eks . i Tyskland Goethe formodes at have gjort ; Kina er en i dyb Forstand anonym Nation . Det har sine store Vanskeligheder at udsige noget bestemt om Befolkningen som Race i Kina , og Problemet bliver jo længere jo mere indviklet jo nærmere man kommer dem . I Begyndelsen er man jo ganske blind , hildet i de i Evropa tilvante Forestillinger om en fuldt ud homogen „kinesisk " Art Mennesker , ligesaa solid som den ordinære , temmelig tvivlsomme Legende om de skæve Øjne , ikke at tale om alle de smaa etnologiske Særheder der hænger ved Kineseren som saadan og jo næppe en Gang hænger ved ham mere . Ikke en Gang det med den gule Farve staar fast som ubetinget gyldigt Kendemærke . Naar man har faaet Kineseren hjemmefra slidt af opdager man snart at der for det uhyre Lands Vedkommende maa tales om mange Racer . Først og fremmest er Kineserne mindst lige saa varierede , spaltet ud i Individer , hvoraf ingen er helt ens , som i Evropa . Og egentlig skulde man vel optage alle disse individualiserede Udtryk for en og samme Nationalitet i sig ved at gøre sig bekendt med hver eneste af Kinas ca . 400 Millioner , før man skred til at sammenfatte sine Iagttagelser i en Generaltype : Kineseren , Mongolen . Det er der ingen der kan . Visse Ting kan man straks sætte til Side som gældende , som f . Eks . at alle , uden en eneste 306 Undtagelse , har mørkt Haar og mørke Øjne . En Type er der ogsaa , noget stadigt genkommende , som har præget en ellers uensartet , udvendigt sammenlevet Befolkningsmasse , det er det man mener med Type og som skal søges . Den kinesiske Kultur er ældgammel men befinder sig paa et udpræget primitivt Trin . Kineseren kan opfattes som en højt civiliseret Vild , en udviklingsmæssigt set meget gammel , eller om man vil meget ung Type , der har holdt sig paa et oprindeligt Standpunkt i mange Aarhundreder . Bestandighed , Identitet i Overleveringen er det fornemste Træk i kinesisk Kultur . Urtilstand og Forfinelse er heller ikke Begreber der udelukker hinanden . Et almindeligt Indtryk af Befolkningen i Kina gaar ud paa at Typen nærmer sig et tilbagelagt Dyrestadium langt mere end hos Vestens Folk med deres „yngre " , brattere Kulturopstigning . Ordinært at bringe Aben i Erindring — jeg for min Part ser i Aben et Menneske , snarere end omvendt — men i Kina kan man virkelig ikke undgaa at blive slaaet af dette , det eneste populært opfattede Doktrin af Afstamningslæren ; der er begravet en stor , ikke køn men heller ikke videre farlig Menneskeabe i ethvert kinesisk eller mongolsk Fysiognomi . Alle Kinesere har svage Hager . Lige fra Kineserbyerne paa Java og helt op til Peking vil man forgæves søge efter en Kineser med en efter evropæiske Begreber vel udviklet Hage . Andre Ting fattes , Kræfter i almindelig Forstand , Muskulatur . Dette gælder dog ikke alle Mongoler , tværtimod har nogle af Malajerne og Japanerne mere end nok deraf ; men de rigtige 307 klassiske Kinesere er tynde i Lemmerne , muskelfattige som gamle aristokratiske Slægter . Mandfolkene udmærker sig ved et vist feminint Præg . Et Regiment kinesiske Soldater i moderne Udrustning men med deres svage Lemmer og bløde Ansigtstræk ligner lige saa mange forklædte Sypiger . „Hagen ind " er her en Umulighed , hele Geleddet har ingen . Nu maa det erindres at manglende Hage ikke i Kina behøver at tyde paa Degeneration , som i Evropa , Frafald fra Typen , de er alle ens , opfylder Fordringerne til et Niveau . Heller ikke Urmennesket havde Hage . Der er Tale om et Udviklingstrin , snarere end om et gennemgaaende defekt Træk . Det samme gælder efter min Mening den meget omtalte Ejendommelighed ved de kinesiske Øjne . De er ikke „skævere " end mange Øjne man ser i Evropa , hvor „Mongolfolden " , den lille Indkrængning af Huden som skjuler den indre Øjenkrog , er meget hyppigere end man tror . Men det paafaldende i Udtrykket ligger hos Kineseren i Pandens Form . De har ingen Pande . Vi er vant til at dette Parti springer frem over Øjnene og danner en Hule for dem under Brynene ; hos Kineseren , som overhovedet de fleste ægte Mongoler , danner Panden i Forbindelse med Kindbenspartiet og Næseroden et Plan , som om det var plattet ned med et Strygejern , og i dette Ansigtsplateau sidder Øjnene , saa yderligt at om man strøg med Haanden ned over Ansigtet maatte man berøre dem . Øjnenes Indfatning bliver en anden , der er her en virkelig Grundforskel ; og de ældste kinesiske Traditioner om deres Sammenstød med Evropæere fremhæver da ogsaa først af alt de dybtliggende Øjne . Næsen har ogsaa slaaet dem , som et Horn i Ansigtet , i Forhold til deres egen , der endnu kun 308 foreliggeren face ; men uhyggeligst forekommer dem Øjnene . I Virkeligheden er man her ved den sande Forskel mellem Evropæeren og Kineseren . Hvordan man saa vil tyde den ligger den i en halv Tommes mere Fremspring af Panden hos den ene af Parterne end hos den anden . Jeg mener slet ikke det er sikkert „Forstanden " netop sidder dér . Totalindtrykket af Kineseren bliver at man her har givet en det primitive Menneske nærstaaende Race som ikke af ydre Forhold er bleven tvungen til høj Udvikling men som har givet simple Livsformer en betydelig Fasthed , samme relativt kunstfærdige Hæven sig over Naturen som man kender fra visse Gnaversamfund og i Kolonier levende Insekter , hvem de ogsaa minder om i ensartet Talrighed . Uden Tvivl udgør de et af de i det lange Løb værdifuldeste Elementer af Jordens Befolkning , i hvert Fald et af de varigste . Indenfor den faststaaende mongolske Begrænsning er Typen overordentlig varieret . Visse Fyisognomier kommer saa ofte igen at man mærker sig ligesom en Undertype , noget der kan bero paa en evolutionær „Mode " , ligesom naar nogle af Patagonierne er meget høje . Saaledes er i Kina en egen kropsvær , rotund og blomstrende mandlig Type temmelig hyppig , det er Racens Pragteksemplarer , mere udmærket ved sund Fedme end hvad vi egentlig forstaar ved viril Fornemhed . Selv i San Franciscos og New Yorks smaa forsprængte Kineserbyer ser man denne Type . Andetsteds fra ved man at simpel overdreven Fedme træder i Stedet for ethvert andet Skønhedsideal hos primitive Folk , sagtens beroende paa det umiddelbare Indtryk man har af lykkelig Appetit i Forening med Midler til at tilfredsstille den ; dette 309 skal ogsaa være Udvælgelsesaarsagen i Kina . En ikke helt rar Herre , som man tiltror alle de i Kina gængse hemmelighedsfulde Laster , fra de mest dyriske til de allermest overmenneskelige , og med Helbred nok til at overleve dem allesammen . At der ogsaa er Dygtigheder imellem fremgaar af at Kinesermillionæren — der gives som bekendt fremragende , baade overlegent indsigtsfulde og hensynsløse Købmænd i Kina — ofte er af denne Type . Her som andetsteds det gennem Rov produktive Appetitmeneske . Noget i Typen , som ikke er Fedmen alene , leder Tanken hen paa Evropas Munke og Prælater i Katolicismens gode Tid ; korpulente Folk er ofte bjergsomme , og det er en Forveksling altid at tro at de er svære fordi de er rige ; en vis elementær Frodighed og Fraværelsen af æstetisk Nerve ligger til Grund . Sammenlign ogsaa den amerikanske Boss - Type . Det er saadanne Erhververe med lav Horisont der i Kina har gjort det umuligt at hæve sig fra en rent personlig GevinstMoral op til den nationalt gældende eller almindelige Samfundsfølelse . Selv Li Hung Chang gik i Graven uden andet endeligt Eftermæle end at han efterlod sig en uhyre Formue . Hvad man med et engelsk Udtryk sammenfatter under Begrebet squeeze , Bestikkelsessystemet , men det betyder meget mere , Kineserens overhovedet manglende Evne til at anskue nogen Sag uden i Belysning af personlig Fordel , stammer fra altfortærende Blindorme som den Type jeg har beskrevet . Ventrikelmenneske var et passende Navn derfor . Squeeze og commission træder i Kina i Stedet for ordnede sociale Gensidighedstilstande — og rækker for den Sags Skyld et godt Stykke ind i Rusland . Her er det Asien , som Evropa har 310 Grund til at frygte , det er det man maa mene med hvad Aviser og Eftersnakkere kalder „den gule Fare " . Andre Fysigonomier kunde skitseres , Glimt fra et Par flygtige Besøg i Kina ikke mere indtrængende end det bliver en Rejsende der er ukyndig i Sproget til Del , men dog heller ikke helt uden Udbytte naar man har Øjne at se med og kommer igennem uforstyrret af sædvanlig Snak ; men den sande egentlige Kineser det er dog den menige anonyme Bonde og Arbejder ,Kulien, de 999 pro mille af Befolkningen , den taalmodige og ret beset umælende , nøjsomme og utrættelige Slider , uden anden Form for Aand end en Skorpe af den groveste Overtro paa Sjælen , men trofast , hængende som en Lus ved Jorden , bestialsk og uskadelig , højt stønnende under Byrder som han bærer til Verdens Ende , glad over en Skaal Ris , let til Taarer , altid i Arbejde og altid den samme . Altid den samme , hvad enten man træffer ham skovlende Jord i Malakkas Tinminer eller vankende med Gødningskurven i Shanghai eller harmløs strygende Skjorter bag en støvet LaundryRude i Brooklyn . Hvem har ikke følt sig underlig berørt eller tirret af den mongolske Gaade i hans smaa flade Øjne , og hvem har ikke umiddelbart varmet sig i hans Smil , Lavkastekineserens venlige melankolske Grin der minder os om at vi er sat ensomme her paa Kloden og burde tage til Medmennesker hvem vi kan faa ! Han er det nødtørftigste Menneske , uden Drømme , hans Himmel er her paa Jorden , det er Kina , det gamle Riges Floddynd , hvor han dyrker sine Urter og Rødder og hvor han haaber at lægge sine Ben ; Fædrenes Kister staar midt i hans Bede . Han hæver aldrig sine Øjne fra Jorden , rejser ikke , 311 uden naar Overbefolkning tvinger ham dertil , længes ikke , for hans Rige er og har altid været i Midten . Det er snarere hans Sjæls Ensomhed der taler end nogen Art Hovmod , han forstaar ingen anden Forstand end sin egen . Og dog tilhører han med al sin Snæverhed Jordens mest udbredte og forgrenede Familje ; foruden de egentlige Kinesere der er utallige som Havets Sand har han Fætre og Halvfætre over hele Asien , alle mongolske og mongollignende Folk i en Uendelighed af Varianter og Afskygninger , Kirgisere , Samojeder , Kalmyker , Lapper , Tyrker ; ned ad Troperne til : Malajer ; langt ude hele Urbefolkningen i Amerika fra Eskimoerne og paa langs ned gennem de to umaadelige Fastlande lige til Ildlandet ; han danner Grunden under Ruslands udstrakte Menneskemasse , den russiske Bonde har hans Stumhed og Udholdenhed . Det var ham der gjorde Hjemmearbejdet paa de nordiske Gaarde i Oldtiden , mens Høvdingen laa paa Krigstog sammen med sine forrykte Karle , og selv om det blev dem der skabte Riger og lagde Grunden til den politiske Fordeling i Evropa der nogenlunde bestaar endnu , saa var det ham , Husmanden , der blev i Bunden og er der den Dag i Dag . Kina skyder et Stratum ind under Evropa , det ligger dybt , men vi har det under os , vi staar paa det . Jeg søgte i Kina at komme efter hvad man kan vente sig af Krydsning i Fremtiden med Mongolen , en stor verdenshistorisk Opgave , som det ligger til den kinesiske Kvindes Frigørelse at løse ; men Krydsningen har jo været set før , den er ældgammel i Evropa . Vor Kultur stammer fra den . Jeg er overbevist om at vor Tidsalder , saadan som vi kender den i Tekniken , er Resultatet af en gunstig 312 Krydsning og Vekselvirkning mellem Nordboen og Mongolen . Den mongolske primitive Sans for Haandgerning og Troskab i Arbejdet — Nordboerne forestillede sig „Dvergene " som store Kunstnere og Smedde — og saa den nordiske ynglende Flugt i Tanken , Overblikket , Nykombinationen , heraf er vor Tidsalder , Opfindelsernes , Maskinernes Æra fremgaaet . Af Middelalderens Heksegryde , en Folke - og Blodblanding , hvortil kom andre stærke Eliksirer , Jødernes Indvandring i Evropa , Opdagelsesrejserne , Renæssancen , har vor Tid fortættet sig . Kernepunktet for denne Kulturhvirvel ligger i Tyskland . Naar jeg i disse Dage , hvor de overlegne Karlfolk i Evropa med de dybtliggende Øjne og et Horn midt i Ansigtet igen slaas om den politiske Fordeling , en ædel og maaske betydningsfuld Illusion , skønt de Smaa der sidder paa Jorden bliver siddende hvordan man saa fordeler med dem , naar jeg tænker paa Peking , den gamle store By der ligger fjorten Dages Jernbanerejse omme bag den asiatiske Steppe , da er det med en Følelse der kalder den Vej hen . Der er noget ved Peking som at komme hjem , i dyb historisk , musikalsk Forstand . Det er at vende hjem til det forjættede Land der er i vor Stammes Fortid , i det gamle Testamente og i vor Barndom . Her er vi midt i vor Tidsregning , Luften er endnu Myte , her kan vi mødes . Her er den gamle Gaard vi er kommen fra i Begyndelsen allesammen , Midgaard , som Snorre taler om . Naar man rejser gennem Manchuriet ser man fra Toget Kærrer hvis Hjul sidder fast paa Akslen og gaar rundt sammen med den , den ældste Form for Vogn ; med den vandrede Urtidsnomaden over Asien . Kan man naa mere med Toget end at komme til hinanden ? 300 Det var ved at blive Foraar i Peking da jeg rejste derfra , for nu mere end to Aar siden ; i Indhegningen om Himlens Tempel , Forgaarden , her et Billede paa Steppen , gik Faar med nyfødte Lam , der brægede som Tidernes Morgen . Skaderne fløj med Pinde i Næbbet til deres Reder over alle de lige høje graa Mure der udgør Peking og lukker for Kineserens Hjem , og hvor hvide og rosa blomstrende Frugttræer rakte Kronerne ovenud som det eneste man saa af en strengt fredet Have og Ejerens Glæde . Et Bryllupstog gaar gennem Gaden med Musik , Skalmeje og Gonggong , i et Bur som er broderet i hvide og rosa Farver ligesom Frugttræerne og baaret af Kulier sidder Bruden , lukket inde som en Sommerfugl i en Puppe . Det er Kinas Lykke , som endnu er gemt . Dagen før eller i en anden Gade kan man have set en Begravelse , ogsaa med Musik , skurrende og vrælende Trompeter , et lejet Følge bagved , og en Mand som kaster store runde Papirpenge op i Luften , Bestikkelse til de Afdødes Aander . Kina dør , og Kina staar Brud . Udenfor Bymuren , paa de ældgamle Veje der er hulet som Flodsenge ned i Jorden kommer en Karavane Kameler dragende , majestætisk langsomt , den ene bundet til Halen af den anden , oppe fra Nankaupasset , Porten til Gobi . Trækfuglene gaar nordpaa . Hejrer i Maaneskin , som et gammelt kinesisk Kunstværk . En Nat hører jeg en kendt Lyd der farer mig i Sjælen og gaar ud af mit Papirhus — Stjærner , Karlsvognen staaende paa Hovedet — og oppe i Mørket den svindende skøre Musik af Vildgæs , paa Vej op til Tundraen . Det er som en saaret Kalden af unge flygtende Kvinder man aldrig mere skal naa , Barndommen , Foraaret , den brudte Mu - 314 sik deroppe hen i Vejret overdøver de hujende Sælgere , overdøver alt hvad de rasende Millioner overskraaler hinanden med nede paa Jorden . Snart sidder jeg i Toget fra Peking . Skal jeg nogensinde se Peking igen ? Tre Brødre skiltes i Urtiden . Aartusinder efter viste der sig et besynderligt farvet Ildskær om Nætterne paa Nordhimlen , ad den Kant til hvor den ene var rejst hen . I Syd traadte en stor Sol frem og gjorde Dag , som et Tegn fra den anden Broder og hans Veje . De mødtes siden igen , idet den ene rejste sydpaa mod Solen og den anden søgte op imod Nordlyset . Men de kendte ikke hinanden , saa forvandlede var de bleven , den ene af haarde Vintre og Ufred , den anden af Hede og Plager . De boede sammen men var som Fremmede for hinanden der søgte at slaa Bro over hinandens Symboler . Fra den tredje Broder der var vandret mod Østen viste der sig i Aartusinder ingen særlig mærkelige Tegn paa Himlen . Imidlertid udbredte de to andre sig over hele Jorden , ogsaa mod Vest og kom , da Jorden er rund , omsider bagfra til den forsvundne Broders Gaarde . Det viste sig da at han slet ikke havde forandret sig men var bleven den samme som i Begyndelsen ; han havde forstaaet at leve uden Skæbne . Og da skete det at de to Brødre kendte sig selv og hinanden igen i ham ! 313 SLUTNING DEN stærkeste men vanskeligst forklarlige aandelige Bevægkraft jeg har kendt er en Art Hjemvé eller dunkel Drift der giver sig Udslag i Rejser og en vis Længsel efter det Fortidige , noget man søger hos primitive Folk uden dog at finde det dér , en Tilværelsesform der ikke falder sammen med den vi kender og som dog er en Afledning deraf . Denne Drift , for det er et naturligt organisk Krav , tror jeg falder sammen med hvad de Gamle og nogle endnu i vor Tid vilde kalde den religiøse Følelse . Jeg har set Biologer bestemme den som en særlig Psykose , ejendommelig ved „Patientens " Afmagt overfor og Flugt fra den haarde aktuelle Virkelighed . Jeg har dog aldrig hvad mig angaar følt mig som en Fremmed i min Tid , tværtimod har jeg nærmet mig ogsaa den med en Opdagers Glæde og fundet Virkeligheder hvor mange overhovedet ingenting saa . Hvis Opdagerglæden ogsaa er en Sygelighed , da giver jeg Afkald paa at være robust , for uden Lyst til Tingene , Dybde og Perspektiv i den dagligste Virkelighed kunde jeg ikke bære den . Hvordan man saa vil udlægge dette Instinkt , om det er godt eller ondt , positivt eller negativt , saa mener jeg det er Slægtserindring eller Slægtsretning der ligger til Grund derfor , visse 316 nedarvede dybt skjulte Affiniteter i Sjælen der som alt i Naturen har en Selvopholdelsesdrift . Man stræber som Menneske efter at genkende sig i Naturen og Tiden , og overalt hvor man mærker Liv i sig gaar man hvor Forfædrene har gaaet og hvor Tiden gaar . Den Form for gammel dunkel Hjemvé der ytrer sig i at man rejser er for mit Vedkommende kulmineret i at hele Verden er bleven mit Hjem , efter at jeg har set mig om saa længe at alle Lande og alle Have staar mit Hjærte lige nær . Det civiliserede Menneskes faktiske Hjem er Storbyen , ligegyldigt i hvilket Land , skønt man gør vel i at holde sig til sine Breddegrader . Menneskehedens Vandring kommer til Hvile i den moderne Storby . Længslen tilbage forblev platonisk — men uden den havde man dog ikke øvet sig i ethvert Udviklingstrin , saa at man nu er i Stand til at føle sig i Slægt med alle Dyr og alle Mennesker . Jeg er jo ikke den eneste der har gennemløbet alle Stadierne for at blive Menneske , det har ligget i Tiden , har været noget af en Mode , ofte indtil Aandsfortærelse ; sikkert er det at kun gennem Udviklingen , ved at gennemleve dens Trin , kan man ruste sig til vor Tid og Tilværelsens moderne uhyre Sammensathed , den har ingen anden Oprindelse . Tiden vi lever i er en saa kompliceret , uoverskuelig Affære at det at omspænde den i alle Træk vilde kræve en Hjernekraft ingen enkelt Dødelig er i Besiddelse af , de bedst udrustede og trænede Hoveder har Læs nok at trække i en enkelt Specialitet . Som Helhed kan vor Tid kun omfattes i Følelsen , men heller ikke det lykkes uden ved at uddanne sit Hjærte derfor . Jeg har vovet at nærme mig Opgaven , som man nærmer sig en blændende Ild , som Empedokles der sprang i Ætna i Lidenskab efter at løse Naturens Gaade ; Bjerget udspyede en Sandal , det var alt hvad der kom ud af Eksperimentet . Naar jeg skal samle mig til et Resultat , saadan som det vel ventes idet man afslutter en Bog , ser jeg hvor lidt jeg har evnet i Forhold til hvad jeg forestillede mig da jeg begyndte . Næppe en Gang Materialet er bragt paa Bordet — og mens jeg har formet dermed har det skiftet Karakter . Tidsalderen er bleven en anden , i Øjeblikket styrtet i en tragisk næsten fortvivlet Krise . Hvad jeg tænkte mig som et Lynskud af Samtiden , maaske endogsaa med et Glimt ind i Fremtiden , Verden i et Smil , er snarere bleven en forkullet Stump Historie , et Fragment af Tidsalderen som den var , før den skrækkelige Krig . Selv ikke under almindelige Forhold er Tidsalderen fast , men nu lader den til helt at vende tilbage til Kaos , Legemer og Masser der vælter sig i Mørket . Og dog er den Tanke jeg stræbte hen imod og haabede at give Form under Forsøget paa at omfatte vor Tidsalder , Grundproblemet i nærværende Arbejde , dog er den kommen frem og har faaet Kontur netop under Krigen , eller Krigen har belyst den , nemlig den moderne Samfundstanke , saadan som den efter min Anskuelse træder klarest for Dagen og forsvares med den modneste Bevidsthed i Tyskland . Almindeligt opfattes den som en Modsætning mellem engelsk Individualisme og tysk Statstugt , hvilket ikke er urigtigt , skønt de fleste vistnok ved Fribaarenhed forstaar Lov til at spytte i Kupeen og af Almenaand ikke har begrebet andet end de Mulkter de fik paa Lægdskontoret . Modsætningsforholdet er 318 bleven tilstrækkelig drøftet ; det er det samme der sætter Skel i evropæisk daglig Politik og groft gaar under Navn af Højre og Venstre , Konservatisme og Liberalisme . I Virkeligheden er Spørgsmaalet af en baade bredere og dybere Sammenhæng , den moderne sociale Bevægelse der begynder at blive effektiv , ikke fordi Brydningen mellem nogle Partier er afsluttet , men fordi en indre spontan Udvikling er naaet saa vidt at Magten uimodstaaeligt udgaar fra den . Staten som før var under Forpagtning af den priviligerede Individualisme overgaar mere og mere til Folket , Samfundet selv . Krigen i Øjeblikket staar mellem det gamle Evropa og et nyt . Det er indlysende for enhver , der iøvrigt holder sig fri af Øjeblikkets Agitation , at den overordentlige tyske sociale Træning hidtil har vist sig uovervindelig , og det er under alle Omstændigheder den som Princip der skal sejre , for selv om Tysklands Fjender skulde ende med at faa Bugt med det , er det allerede synligt ( Sept . 1915 ) at det ikke kan ske uden netop ved at tilegne sig og gennemføre den tyske Organisation . Prøjseraanden , den tyske Militarisme er et sekundært Udslag heraf . At betragte Krig som en Kulturfaktor i sig selv er en lige saa grov Aarsagsforveksling som at antage at Solen gaar rundt om Jorden . Det vil vise sig at man overhovedet ikke kan bevæge Masser uden først at ordne dem . En Befolkning eller en Nation uden Retning er en død Ting , ligesom et Lig der endnu ser ud som et Menneske , har alle Organer og Celler og er klædt paa , med Støvler paa Benene og et Ur i Lommen , men har ophørt at leve . Ethvert Menneske er en Stat , den dyriske Organisme har 319 forlængst løst det Problem vi socialt famler efter , at bringe en Mængde Enheder ind under et Fællesskab og en Arbejdsfordeling . Lige saa lidt som man kan tænke sig at frigøre Cellen i det menneskelige Legeme og give den tilbage til Urhavet , lige saa lidt lader det sig gøre at løse Individet fra Samfundet , tværtimod betinger den fastere Sammenslutning Liv for flere og Frigørelse for Hindringer den enkelte ikke kan gøre sig til Herre over . Alle etiske Systemer gaar mere eller mindre uklart ud paa Ordningen og Sammenslutningen af Menneskeheden , gruppevis eller som en Helhed . Enhver Religion , der er mere end raa Symboler , stiler mod Fællesskab og Helhed . Kristendommen begyndte med at slutte tolv Personer der ikke stod i Familjeeller Clanforhold til hinanden sammen om en Sag , dens Magt gennem Tiderne beroede stadig paa denne samme Evne til at forene , uden Hensyn til Blodets Baand eller andet der skilte , Kristendommen var den første foreløbige Samfundsopbygger . Jeg er overbevist om at den moderne rene Statsidé vil træde i Religionens Sted , som det Maal al Filosofi og elementær Længsel maa være rettet imod . Den ubestemte Drøm om et andet og bedre Rige end det vi kender , der skjuler sig i den religiøse Følelse , retter sig hos den Oplyste mod Stats - og Samfundsordenen som Ide . I Øjeblikket ligger den nærmeste Opgave i at bringe Menneskeheden ud over den forældede Inddeling i Nationer der er og vil være Aarsag til Rystelser og ulykkebringende Krige saalænge den bestaar . 317 FOR at naa til en almindeligt gældende social Betragtning maa man gennem Problemet Race . En tidligere uudviklet Anskuelse gik ud paa at man naturligvis tilhørte Menneskeheden , dernæst , som sekundær Bestemmelse , var af en eller anden Nationalitet , med Tværdeling i forskellige Religionsbekendelser ; Ingen formaar nu efter at Evolutionslæren er trængt igennem at se andet end at der gives forskellige Racer og at „Mennesket " foreløbig maa betragtes som en Abstraktion . Først hvis alle Racer en Gang blev blandet og krydset sammen til en eneste kunde man i virkelig Forstand tale om en Menneskehed . Udviklingen gaar i den Retning . Følgen af at man ser Racer hvor man før saa Nationer er bleven en Omgruppering af Jordens Befolkning for Fantasien , man vænner sig til at se den i andre og videre Rammer . Der er heri et naturligt Fremskridt af samme Art som det det enkelte Individ er rettet imod ; man begynder med at føle sig som Medlem af en Familje , siden af en Nation og endelig af den Race , hinsides Nationalitet og Landegrænser , man tror at høre til . Endnu et Trin gives , Muligheden af at udfinde Berøringspunkter i sit Væsen ogsaa med andre Racer end sin egen og ende med at gaa op i dem alle . Race og Krydsning er Tidens vigtigste Spørgsmaal , af en saa vital Interesse at Drøftelsen heraf før Krigen nærmede sig 321 det aandsfortærende samtidigt med at den endnu næppe taaltes . Grunden til at Raceteorierne var bleven et saa odiøst Spørgsmaal at ikke en Gang Ytringsfriheden bestod ubetinget heroverfor , en Fanatisme der mindede om Middelalderens Religionsforfølgelser , laa i at Antropologien fra at være en Videnskab var gaaet over til at blive en politisk Vehikel , Raceteorierne udformedes og anvendtes med Tendens . Især i Tyskland søgte man paa Grundlag af Begrebet Race at rejse et spekulativt Fort der skulde værne den germanske Kultur mod Resten af Menneskeheden , dog i Særdeleshed Jøderne , den kendte Dolichokefalomani , som vistnok iøvrigt har haft Herberg mere i Hoveder af alle mulige andre Former end netop de saa forherligede Langskaller . Jeg har selv en Overgang bekendt mig til denne Lære , som liggende i Tiden og egnet til at forløse adskillige bundne Tanker , Ledemotivet i flere af mine Skrifter lige indtil dette sidste vil man se er et Laan fra den antropologiske Literatur ; senere er jeg begyndt at se mig om efter endnu videre Horisonter . Antropologien vil en Gang i Ro løse det indenfor den dilettantiske Behandling i Længden ulidelige Racespørgsmaal , i Marken og paa Laboratoriet ; i Politik faar man lade Parterne rives , hvilke Midler de saa betjener sig af , indtil den ene Part har gjort den anden uskadelig eller de er bleven enige . Men der maa være et Standpunkt tilladt , Naturens og Udviklingens eget , hvor man ikke deler Jordens Befolkning i tre eller flere Grupper hvoraf man ønsker sig dem sat til Side man ikke netop selv hører til ; i Stedet for at hidse Racer op imod Racer , Indogermaner mod Mongoler som formentlig af ringere Beskaffenhed og mod Jøder der skal true Samfundet , selv om det 322 er sandt , i det hele taget kassere noget af Materialet , maa det være Raceundersøgelsens Maal at bringe Menneskebestandens forskellige Elementer nærmere til hinanden og potensere deres Værdier . Forskellene kan ikke ophæves og skal ikke ophæves , netop under Bestræbelsen for at give hver sit falder det i Øjnene at Folk er forskellige , men Forskellene kan ligestilles . Udviklingen gaar mod Erkendelsen men ganske sikkert ogsaa mod Anerkendelsen af Raceforskelle . Staten regner ikke med Racer , for Staten er netop eller burde være det Princip hvori alle menneskelige Elementer omfattes og bringes til at gaa op . Det hører Agitationen til at betragte Indvandrede som Fremmede i Modsætning til Urbefolkningen ; der kan i vor Tid slet ikke vandres mere . For at uddybe Skellet mellem Racer har man gjort sig en særlig Umage for at paavise en radikal Forskel i Oprindelsen , navnlig er Forestillingen om et „arisk " Urhjem i Modsætning til et semitisk og et mongolsk bleven til et Dogme , frugtbart i Retning af at ordne Ideer der før ingen Orden havde men goldt i sig selv , fordi det spærrer Sjæle ude fra hinanden . Selv har jeg benyttet mig deraf for at forklare et virkeligt Fænomen som ikke lader sig bortforklare , det nordiske Forspring , men jeg bliver mere og mere tilbøjelig til at tro at dette Forspring omfatter ikke een Race men mindst to . Forskellen mellem „Arier " og andre Mennesker ligger mindre i Oprindelsen end i Udviklingstrinet . Hvis man ønskede det tænker jeg mig en lærd Paavisning mulig af at Indogermaner , Mongoler og Jøder har haft samme Udgangspunkt en Gang i Urtiden , et Sted maaske i Nærheden af Sortehavet , hvorfra Nordboerne er søgt op mod de baltiske 323 Skove ( Snorres Fortælling om Asernes Vandring fra Midgaard til Svithiod ) mens Kineserne er gaaet østpaa til Kina , hvor de den Dag i Dag vækker urgamle Erindringer om et Slægtskab med nordiske Bønder og med Jøder . Jødernes Skæbne førte dem mod Syd . De vender tilbage i vor Tid ! At Jøderne muligvis oprindeligt var et nordisk Folk , og flere Mærkeligheder hos dem kan næsten ikke forklares paa anden Maade , kaster pludselig nyt Lys over Kristendommen og de sidste 2000 Aars Historie . Som Teori vilde denne Antagelse ikke være mindre usikker end de andre , hvorimod den var fordrageligere . Man maa imidlertid hellere lade en Undersøgelse af Roden bero saalænge man endnu næppe kender Træet . De aktuelle Raceforhold som de virker i Samtiden uden Hensyn til Oprindelsen er det der har Krav paa vor Opmærksomhed . Uimodsigeligt er Jordbefolkningens løbende Overflade sat sammen af flere forskellige Varieteter af Mennesket og paa forskellige Udviklingstrin . Hvordan skal man forlige dem med hverandre , hvad er Grundlinjen i den spontane Verdensbevægelse som flytter med os uden at vi endnu er enige i vor Erkendelse deraf endsige i Stand til at bringe den under Kontrol ? Danner man sig et Totalindtryk af vor Tid og dens Forudsætninger forekommer Grundbevægelsen mig at være en langsom Orientalisering , idet en Kultur af en sydligere Type rykker ind og fortrænger eller blander sig med og modificerer en tidligere gældende nordisk i Evropa . Bevægelsen kan forklares terrestrisk ved en almindelig Klimaforskydning i de sidste 2 — 3000 Aar ; det er bleven varmere , „Norden " som før gik ned ad Middelhavet til begrænses nu 324 omtrent af Østersøen , de nordiske Kulturcentrer er derfor i de sidste Par Aartusinder forflyttet fra Syd til Nord , og en sydlig Befolkning er rykket ind i samme Retning efterhaanden som Klimaet blev egnet for den ; eller ogsaa er det simpelthen de stadig lettere Samfærdselsvilkaar , Trafiken , der er Aarsagen , eller begge Dele . Selv om det naturligvis ikke er hele Syden en masse der er rykket ind , en Ting er sikker , at Jøderne er kommen , hvad enten de er at betragte som en Forpost eller kommer alene , forudbestemt af deres tidligere nordiske Oprindelse , eller visse Forhold gør dem synlige i Historien i Modsætning til andre . Diasporaen er dog kun en mytisk Udlægning af en Vandring hvis Aarsag ligger dybere . Med eller uden Forklaring , de er kommen . Siden Oldtiden og op gennem Middelalderen er de langsomt gaaet ind i Evropa — idet de skød Kristendommen foran sig . At man omsider faar Øje paa dem og reagerer mod dem er Begyndelsen til alle Raceundersøgelser . Man bliver i det 19de Aarhundrede gradvis klar over at mens man før stod overfor en Emanation af Jøderne , Kristendommen , saa staar man nu overfor Jøderne selv . Menneskeheden har bevæget sig i en saa stor Kurve at hvad der før stod som Sømærker ledende i vidt forskellige Retninger nu falder sammen og peger sammesteds hen . Først reagerer man ubevidst , Romantiken imod det 18de Aarhundrede f . Eks . , endnu Ideer mod Ideer ; Folkelighed fremdraget til Hjælp mod „Vælskheden " eller hvad man ubestemt kaldte den gryende ny Aand i Evropa ; denne reagerer paa sin Side og faar fastere Form , bekender Kulør , Heine ; det der betyder noget hos Nietzsche er vel egentlig det billeddannende Instinkt der faar ham til at 325 stable „det blonde Bestie " paa Benene , Overmennesket , det vil sige Overtroen paa det nordiske Herremenneske , en Forvildelse men til at begynde med dog rummende en ny Distinktion . Med betydelig Energi gennemfører han en Kritik af den kristne Moral idet han herunder samtidigt omfatter Jødedommen . Gobineau og hans Skole tager mere direkte fat , ingen Symboler men Sagen selv , formindskede men til Gengæld langt skarpere Billeder af Tingene . Hos senere Skribenter , Chamberlain , Werner Sombart , kaldes alle Kundskabsgrene til Hjælp , Arkæologi , Historie , Zoologi , Filologi , Statsvidenskab , for at omgrænse germansk Kultur som et Egenomraade og isolere den jødiske . Man har fra jødisk Side værget sig ved f . Eks . at akceptere Nietzsche men i en Bortfortolkning , iøvrigt ved med alle Midler at afkræfte Bevægelsen naturligvis . Et meget ejendommeligt Særsyn er det at den germano - politiske Halvreligion endogsaa har fundet Tilhængere hos Folk som ved nærmere Undersøgelse viser sig at være af jødisk Afstamning . Striden har ikke blandt Jøderne rejst nogen Aand eller Skikkelse i større Stil ; det lader sig næppe heller hævde for den anden Sides Vedkommende . Et almindeligt Indtryk af Stillingen gaar ud paa at Jøderne skønt den svagere Part synes at sidde inde med Fordelene . Kun med Ulyst , da jeg dog ikke er trænet Antropolog , tager jeg et Tema op som for alle Parters Vedkommende er associeret med ubarmhjærtige , skumle og lidenskabelige Motiver , her endda den platte Antisemitisme ganske uomtalt , et Tema hvoraf al Næring er tygget ud ; dog maa man derigennem for at komme til Mennesker . Af Antropologien , Passeren , maa man vente sig et Opgør hvor ikke en af Parternes Udryddelse men den 326 sundeste Vej for begge stilles i Udsigt . Indtil da maa der kunne findes et roligt Sted udenfor Lejrene hvor man er berettiget til at stille sig . Jeg finder det i Staten . Den vigtigste Anklage mod Jøderne er at de danner Samfund udenfor de i Forvejen gældende Rammer , og at de derfor instinktmæssigt optræder samfundsopløsende indenfor hvert enkelt Folk der huser dem , man har villet paavise at de er de egentlige Ophavsmænd til Grækenlands og Roms Forfald , at de i Evropa er Fædre til den franske Revolution , overhovedet til alt hvad der hedder Opposition , „Venstre " , Liberalisme og Socialisme , lige indtil Anarkismen eller slet ingen Samfund . Alt forudsat rigtigt — sæt man saa maa give dem Ret ? De nationale Rammer maa virkelig opløses hvis man vil komme til Staten . I den politiske Alliance Jøderne overalt indgaar med de brede og bredeste Lag imod nationalt privilegerede Overklasser har de jo ogsaa faaet Forbundsfæller i de forskellige Landes oplyste Samfundslag . Demokratiet hviler paa en saadan gensidig Hjælpepolitik mellem Masserne og de Intellektuelle . Man kan som Forbundsfælle føle sig vekselvis tiltrukken og frastødt alt eftersom man har Indtryk af om Parterne er det underforstaaede Program tro eller ej , men Pagten bestaar som Himmelhjørnerne bestaar . Darwinismen , Maskinteknikens Udvikling og saa dette Modsætnings - og Allianceforhold mellem Jøderne som relativt Fremmede og de indfødte bosiddende Evropæere er Frugten af det 19de Aarhundrede og udgør tilsammen det Moderne , en Bevægelse henimod en ny mere sammensat og langt videre Samfundsorden . Jøderne danner Uroen , det revolutionære , forandrende Irritament , ofte iøvrigt forvekslet med Fremskridt , in - 327 denfor de gamle Samfund , der ellers vilde stagnere , deres Vitalitet og Realsans erstatter mere end de opløser , ved Konkurrence , haard Livskamp driver de Næringsvejene i Vejret , til Sorg for mere vegeterende Naturer ; deres personlige Paavirkning som er alt andet end idyllisk tvinger Hjemmeføddinge til en som de synes disharmonisk Spaltning og Differentiation af deres Smule Væsen , Modstanden virker ind paa Jøderne igen , og heri er der baade Fremskridt og Udvikling . Som alle sydlige Folk medbringer Jøderne en højere selskabelig Træning , hvorimod de er fremmede for Nordboernes Naturfølelse , de samme Ting indgaar ikke i deres Slægtserfaring , men jo større Forskel des livligere Opbud og Udveksling af Kræfter . Som før paavist i Anledning af Krigen mener jeg at Aarsagen til den høje moderne , skærende og effektive Udvikling i Tyskland er at søge i en tildels tvungen Symbiose mellem to , eller mere end to , væsensforskellige Racer . Den vil faa sit Gennembrud ogsaa i andre Lande , af uanet Styrke og Omfang sandsynligvis i Amerika . Vor Tids Civilisation henter sin Næring fra denne Modsætning og vilde lide ved at den hørte op . Den vil blusse op efter Krigen , mere bitter og frugtbar end før , for de gamle evropæiske Nationer der nu decimerer deres Befolkninger , af Grunde som for en Betragtning der ikke anerkender Nationer ingen Grunde er , vil sandsynligvis gaa ud af Folkemordet med styrket Privilegium paa at bestemme over Lande og Landes Skæbne , Reaktionen vil faa Magt , rent talmæssigt alene fordi saa mange af den yngre og yngste Generation bliver bortskudt ; og Oppositionen som under Krigen ikke har haft andet Valg end at støtte sit Værtsfolk for ikke at gaa til Grunde sammen med det , vil mere end før sætte alle Kræfter 328 ind paa at umuliggøre Gentagelsen af en saadan Katastrofe ; her vil den faa Meningsfæller ogsaa hos saadanne som før Krigen holdt sig tilbage . Et Moment i denne Krig er utvivlsomt netop Race , underjordiske dumpe Kræfter der med Naturomvæltningers Voldsomhed kommer til Udbrud . Det betegner en Fallit for de evropæiske Nationers Ledelse , med Rette eller Urette anset for den germanske Kulturs Blomst , at disse blinde Kræfter ikke er bleven holdt fast og tvunget til at befrugte et fredeligt Samfundsforløb . Man burde her mindes at det var den jødiske Aand der i Form af Kristendom gik forud for dem og formildede Sæderne i Middelalderen ; de er kaldet til med moderne Midler og i Forening med Ligesindede i alle Nationer at gennemføre Fredssagen . Ikke mindst fordi den moderne tyske Aand indeholder saa meget af den jødiske , fra et vist Synspunkt sagtens en af Grundene til Tysklands Upopularitet , maa det undre at man ikke i neutrale Lande , hvor Opinionen er eller siges at være under jødisk Kontrol , uforbeholdent har stillet sig paa Tysklands Side under den nuværende Kraftprøve . Den jødiske Sag staar og falder med Centralmagterne . Problemet Race opløser sig , naar man kommer ind paa Materialet , til Problemet Krydsning . Race er Ide , en hel Forestilling hvilende paa Iagttagelsen af ret sjældent forekommende Typer ; saa og saa mange blandede og krydsede Individer er Virkeligheden . Men man kan ikke bestemme Blandinger uden faste Forestillinger om de enkelte Bestanddele . Atter her foreligger der i Jøderne et iøjnefaldende Materiale 329 til Bedømmelse af Forholdet mellem Race og Krydsning . De udgør Naturens fornemste Forsøg paa at blande flere Racer sammen og deraf forme et Folk . Jødernes særlige Historie , deres Vandring der har siet dem gennem de fleste historisk bekendte Nationer har forlenet dem med alle Folks Egenskaber . Det jødiske Fysiognomi genkalder som i et magisk Spejl alle den gamle Verdens Folkeslag , med et jødisk Tillæg o : en bestemt psykologisk Retning . Det er et Verdensfysiognomi , en Maske som har opsamlet Historien i sig . Den jødiske Sjæl er Naturens største Mærkværdighed . Som Kulstoffet i Kemien besidder Jøderne den rigest nuancerede Tilknytningsevne ; gennem dem og kun gennem dem , som et af Naturen særligt dertil tilpasset Ferment , kan en Krydsning i større Stil mellem alle Folkeslag tænkes at finde Sted . Beviset for Krydsningens gunstige Udfald i det lange Løb foreligger allerede i det jødiske Folks Bestaaen . Erfaringer fra vor egen Tid udviser en Brusning som naar fremmede Stoffer mødes , uden at Resultatet endnu er til at overse . Paa dette Punkt indtager Danmark eller vel rettere København , som det ellers vilde være ubeskedent at omtale i en stræng international Sammenhæng , en Førerstilling , idet Blandingsægteskaber her er begyndt før og har en videre Udbredelse end i noget andet evropæisk Land . Dette Stofs rette videnskabelige Behandling falder ind under den gryende Fremtidsbevægelse der indtil videre gaar under Navnet Eugenik . At udtømme det for dets menneskelige Indhold , Skikkelserne , Stoffet selv og dets Farve , vil snarere være Kunsten forbeholdt . Det er igen den milde , vaade , bløde Luft ved Østersøen . Træerne staar med nogle faa gule Blade i Toppen , de sidste Dalere , og svømmer i Oktobertaagen . Jeg hører ingen Dampere der tuder og kalder paa Rejse , de lister tavse ind gennem Minefelterne ; om Natten gaar Søgelysene Himlen rundt som kolossale Spøgelsearme der vinker en Besked . Hele Verden over lurer man paa hinanden . De skønne geografiske Navne der før var min Sjæls Musik , Berlin , Genua , Port Said , Colombo , Singapore , Peking , New York , de er nu bleven til Ord som udløser Ængstelse og Spænding . Hvor Verden er gudforladt ! For de mange hundrede tusinde Døde er der slet ingen Verden mer . Og dog skal Hærene arbejde og skyde og dø for de Levendes Skyld , til det endelig en Gang bliver stille og man kun hører de sønneløse Kvinders Graad . 330 