text: SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG 1950 JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1950 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 2000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD I Jonathan Swift 11 Swift og Hogarth 26 Swifts Kvinder 38 II Den unge Oehlenschlager 49 100 Aar efter hans Død 56 FORORD SWIFT og Oehlenschlager har ingen anden Forbindelse med hinanden end at Artiklerne er publiceret i samme Bind . Oehlenschlager skrev vel „Øen i Sydhavet " , i den literære Genre der stammede ned fra Defoe og Swift , men i en vidt forskellig , harmløs Aand , som ikke har bevaret sig for Eftertiden . Den første Artikel om Swift skrev jeg det første Krigsaar , for under Maske at harcelere over Besættelsen , Censuren , der blottedes gennem et nærgaaende Citat fra Shakespeare , og de mange Paralleler paa Magtmisbrug i Swifts politiske Satirer . Næsten for tydelig var Gengivelsen af den gamle ABC Tegning af Familjekøretøjet der trues med at vælte af en Kæmpeoldenborre og store Flyvere i Luften , det syntes man næsten man havde oplevet . De to Artikler om Oehlenschlager er skrevet i senere Aar , en sidste Hyldest til den store humane Digter . IJONATHAN SWIFT ( 1940 ) I ens Sommerhus opsamler der sig gennem Aarene , en Erfaring jeg tror flere har gjort , et eget , fragmentarisk Bibliotek , udskudte Ting man ikke har haft Plads til i Byen , Klassikerudgaver med et manglende Bind , laant ud i sin Tid , og derfor kondemneret , tilfældig Literatur , der er kommen mens man laa paa Landet , og siden bleven der , et Sediment Aarene har efterladt , Aske , ganske talende Lag , efter at man har tilbragt 27 Somre paa Stedet , naar det skal gøres op : mere end et Indtryk af hvad Tiden har forladt , og hvad den aldrig kommer tilbage til , kan man finde paa Hylderne . Men der er jo saa Klassikerne , i invalid Stand , de staar , nogle løse Bind af en gammel Shakespeare Udgave ; hele Lessing , med Guldsnit , tilsyneladende uaabnet ; Moses Mendelsohns samlede Værker , erhvervet engang i New York , ogsaa uden Fingeraftryk ; Carlyles „The French Revolution " , som man engang var imponeret af , men som man lægger fra sig med Kvalme efter et Par Kapitler , det hule Foredrag er jo nu uudholdeligt . Mere Glæde har man af Raumers knastørre „Geschichte der Hohenstaufen " , eller Wielands Oversættelse af Horats ' Breve . Ny Literatur fra Udlandet kommer ikke mere , saa man nødes til at tage til Takke med den gamle , og er heller ikke helt narret . Et strandet Bind af Zola : „L ' Oeuvre " , blot Indledningskapitlet — hvem skriver saadan nu mere ? Nogle spredte Læsefrugter fra et antikveret Bibliotek bedes taget som lettere Underholdning , Feriebreve , fra et isoleret Landophold , i Mangel af aktuelle Betragtninger . I et af de løse Shakespearebind , drevet op som et Stykke Flydetræ paa en Strand , i et af hans lettere , mindre kendte Lystspil , Much Ado About Nothing , finder jeg følgende Sentens , lagt i Munden paa en Prins , som altid hos Shakespeare det bedste Selskab , 1ste Akt 3die Scene : „I am trusted with a muzzle , and enfranchised with a clog ; there fore I have decreed not to sing in my cage : If I had my mouth , I would bite ; if I had my liberty , I would do my liking : in the mean time , let me be that I am , and seek not to alter me . " Disse Ord , uskyldigt hensat i et Mummespil , turde male Shakespeares egen Situation , saadan som den , lige saa dobbeltbundigt , men skarpere , kommer til Orde i Hamlet , Repliken : Denmark is a prison . Ingen kan være i Tvivl om at det er England han mener , Datidens Afhængighed af den dominerende Kaste , Herremændene , Kronen og Kirken . Shakespeares Situation har jeg andetsteds analyseret fra Grunden . Den fører Tanken videre til et andet Slægtled og en anden tvetunget Fortolker af en Opposition som ikke kunde ytre sig aabent , til Jonathan Swift , hvis Fødsel falder et halvt Hundrede Aar efter Shakespeares Død , Dynastiet et andet , men Afhængigheden den samme . Ligesom Shakespeare jonglerede Swift med Fakler , lærte sig at henrette sub rosa ; iøvrigt ligner de to hinanden lige saa lidt som f . Eks . Hjorten ligner Trampeldyret . Swifts Værker findes i mit Landbibliotek , 13 Bind af en Udgave paa 24 ; der er bleven laant kraftigt ud af den ; naturligvis „Gullivers Travels " mangler , men den har jeg i en ekstra Udgave , købt engang som jeg endnu erindrer under et Ophold i Dover . Jeg falder til med den , ledig , for at fordrive en Halvtime , finder fyrre Aar gamle Mærker og Udraabstegn i den , Ting der for saa længe siden har slaaet mig , og ender med at læse Bogen fra første til sidste Side , mere og JONATHAN SWIFT 13 mere fænget , som om jeg aldrig havde læst den før . Det er dog et forbavsende , funklende og groft Produkt ! I Aar er det netop 273 Aar siden Swifts Fødsel , al Anledning til en Jubilæumsartikel om den store irske Prælat og Satiriker . Han var sin Tids G . B . Shaw , men har i Dimensioner ikke mere tilfælles med den endnu levende celebre Pudsenmager end en Mammut har med en Vindspiller . Shaws Sarkasmer smager ti Aar efter af gammel Revy , hvortil Allusionerne er glemt ; Swifts Humor har noget uforgængeligt , staar mere aktuelt i Øjeblikket end nogensinde . Gulliver som Figur er stærkt fremme i international Opmærksomhed for Tiden , to Tegnefilm bygget over Gullivers Rejser har været at se , den ene russisk , for faa Aar siden , den anden amerikansk , og gaar vistnok endnu . Der har aldrig været skrevet bedre Film end Gullivers Rejser , mere end to Hundrede Aar før der var noget der hed Film , og man har da heller ikke kunnet lade Sujetet ligge . Det er naturligvis Gullivers Rejser som Børnebog man er slaaet ned paa ; Swift selv er ikke kommen ret meget i Betragtning . Det er jo gaaet Gulliver som det er gaaet Robinson Crusoe , en Figur skabt af en anden Englænder , de er passeret over i Almeneje , ligesom Folkeeventyrene , oprindeligt er de opstaaet ved en Knopskydning af deres Forfatter , men har siden ført deres eget Liv som frit eksisterende Personer , som Tiden har arbejdet videre paa og gjort til det de er , hvilket i særlig Grad gælder Robinson Crusoe , som kun i et skævt , temmelig aandsfortærende Anlæg er Defoes Værk . Først Evolutionslæren har underlagt Robinson Crusoe med det rette naturnødvendige Motiv . Fra Gullivers Rejser som Børnebog er Begrebet Lilliput gaaet over i almindelig Bevidsthed , ureflekteret , en Bestanddel af hvad alle ved , uden Forestillinger om Kilden . Her i Landet har vi været i det Held eller Uheld at Glosen som Swift har fundet paa uden mindste malende dimensionel Hensigt , ved et Tilfælde netop giver et Størrelsesforhold ved den omtrent tilsvarende danske Glose ; Lilleput har man derfor haardnakket sagt paa Dansk , og enhver der skriver ved hvilke Van - 14 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER skeligheder man har haft med Sætteren for at faa den korrekte Form frem , ofte gennem mere end een Korrektur , før han har givet sig . Nu ser jeg at den korrekte Form hævdes de fleste Steder . Men egentlig har den folkelige Form en vis Ret , den siger hvad det er man skal forestille sig . Skriver man Lilleput , saa har man Børnene og et bredt Publikum med . Naar man ellers ved Besked kan man jo skrive som man synes . Mere er der ikke at sige om den Ting . Med det samme , de mærkelige Sprogprøver Swift giver fra de forskellige Eventyrlande Gulliver besøger er fri Opfindelse , indeholder ingen skjulte Nøgler , som f . Eks . Holbergs „Don Ranudo " , der stavet bagfra siger O du Nar ! Det hører tværtimod til Swifts gennemførte Realfantasi , hans Sandsynlighedsteknik , at Sprogprøverne kunde være ægte , saa egenartede og fuldstændigt uden Associationer som de er ; Landene hvor de tales føles virkelig som noget for sig . Swifts Virkemiddel som Skribent er jo netop dette , at naar han er mest fantastisk har han alle Indicierne i Orden . Der gives Virkelighedsskildringer man ikke tror et Ord af , fordi de er slet skrevet ; omvendt staar den vildeste Fabel til Troende , naar den er vel fortalt . Kunst har sin egen Sandhed . Som en Prokurators Indlæg formede Swift sine Umuligheder , du bliver dem ikke kvit . Gullivers Rejser som Børnebog og i den folkelige Udvælgelse koncentrerer sig om Lilliputernes Land , hvor Gulliver optræder som Gigant ; fjernere for den almindelige Bevidsthed staar den anden Rejse , til Brobdingnag , hvor Forholdet er vendt om og Gulliver er en Lilliput imellem Kæmper . Indenfor Rejsen til Lilliputernes Land kan man igen sige at en Udvælgelse har gjort sig gældende , af alle Optrin er det allerførste det populæreste , det mest slaaende , der hvor Gulliver vaagner op og finder sig bundet paa Jorden , mens alle Lilliputerne sværmer om ham og har sat Stiger til hans Krop for at komme op paa ham ; enhver der har læst Gulliver som Barn kan ikke glemme det . Situationen egner sig fordelagtigt for Illustration , og i min Gulliver var der da ogsaa en gammel naiv Tegning af Mandebjerget liggende paa Ryggen , Jonathan Swift. Efter et Stik. indspundet som i et Edderkoppenet af Traade og med det lange Haar fæstnet til Jorden ved smaa nedrammede Pløkke , et pinligt Træk , som man fandt noteret med al Troværdighed ogsaa i Teksten . Paa Mandebjergets Bryst , oppe foran Hagen , stod den lille Øvrighedsperson , med trekantet Hat og med Værge , men ellers af Musestørrelse , der haranguerede Gulliver , endnu inden han forstod Sproget . Aldrig har den Situation kunnet glemmes . Er det den Slags man drømmer ? Hvorfor forstod man Gulliver netop som Dreng , ikke med Forstanden , men med Aarerne , i Nerven ? 16 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Den russiske Film har taget sit Udgangspunkt fra denne Situation , som man kunde vente sig , fordi den indeholder et socialt Motiv , eller fordi det lader sig indlægge deri , i Overensstemmelse med russisk didaktisk Trang ; det ligger jo nær at identificere den bundne Gulliver med Proletariatet og dets Afhængighed af Puslinger , som tilfældigvis er i Besiddelse af Magten , indtil for nyligt . Man kunde ogsaa vende Motivet om og i Gulliver se Overklassen i Person , mens Lilliputerne repræsenterer den hellige Majoritet ; i hvert Fald Russerne har kogt den Suppe paa Pølsepinden de ønskede sig . Den amerikanske Tegnefilm , som skyldes Fleischer , er uden politisk Brod , ren Eventyrfilm , som udnytter Børnebogsmotivet , uden videre Inspiration og i en forloren Stil , snarere hentet fra en vedtagen universal Eventyrverden , en Slags overlæsset Dukkegotik , end det attende Aarhundredes robuste England . Den rigtige Gulliver Film er endnu ikke tegnet ; rettelig burde den vel komme fra det Land der har fostret Figuren . Som bekendt har Swift aldeles ikke skrevet sin Gullivers Rejser for Børn , alt andet , Bogen var en politisk Pamflet , rettet mod Regeringskredse i Datidens England i en kamufleret Form , Sammenligninger Swift fandt Anledning til at anstille mellem opdigtede Landes Forhold og saa de hjemlige . Naar man læser Bogen nu maa man nærmest undre sig over med hvilken Tydelighed og Voldsomhed det gik an at kritisere statslige Prærogativer , under den tyndeste Forklædning , ja rent ud af Posen , vil man synes ; man har kunnet gaa JONATHAN SWIFT 17 vidt den Gang i England under Paaskud af at servere en Fabel . Langt forsigtigere , med Fablen mere i Forgrunden , er Holbergs „Niels Klims underjordiske Rejse " , hvortil Initiativet , med et moderat Forbehold , er taget fra Swifts tilintetgørende Satire . En Sammenstilling af Swift og Holberg i Enkeltheder vilde lønne sig , taget som Midterfigur i den Gruppe af det attende Aarhundrede , Paryktidens , Mænd , der i forklædte Former forberedte „Oplysningen " og Borgerskabets Rejsning mod Enevælden . Her skal den politiske Side af Gullivers Travels ikke behandles . Swifts England og hans Holdning dertil bliver et Emne for sig . Hverken for at kaste Lys paa det attende Aarhundredes England , hvis Historie er tilstrækkelig kendt , eller med nogetsomhelst Henblik paa Nutidens England , eller i det hele taget nogen Nation eller nogen Regeringsform , er nærværende Betragtninger ført i Pennen . For dem der er interesseret staar Gullivers Travels som Originalværk til enhver Tid aabent . Det er Bogen som kuriøst literaturhistorisk Mindesmærke og det Indblik den giver i Forfatterens Psyke der er Temaet her , om man vil en ren literaturhistorisk Diskurs , henhørende under de uskadelige Adspredelser man hengiver sig til , naar man har taget Orlov fra Tiden . Allerede i sin Tid har Gullivers Rejser et Moment der gør at man spidser Øre , ikke uden et Suk , det er en Rejse , paa et Tidspunkt hvor der ikke mere kan rejses . Alle Muligheder ligger aabne for den der begiver sig paa en Rejse , for Gullivers Vedkommende saadan at det har kunnet forslaa . Rejser og nye Verdener lokkede , det var Englands Ekspansionstid , afmærket ogsaa i Literaturen ved en Sværm af Rejseromaner , hvoraf Defoes Bidrag har bevaret sig . Genren var allerede saa misbrugt at Gullivers Rejser oprindeligt med Malice var tænkt som en Parodi paa Søromanerne , men Emnet rev Swift med ; for at gøre Nar af Skipperløgnene udviklede han sig til Navigatør selv , med et Forraad af Oplevelser paa øde Øer og i fjerne Himmelstrøg som ikke gav Sindbad Søfareren noget efter i Opfindsomhed . Verden var jo endnu ikke fuldt opdaget paa hans Tid ; det gør et mærkeligt 18 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Indtryk nu at Swift i Gullivers tredje Rejse til Laputa sidestiller Japan med de fantastiske Lande der kunde tænkes at ligge i det Himmelhjørne ; men der skulde jo ogsaa gaa mere end hundrede Aar inden Japan blev aabnet for Evropæerne . Fantasien havde endnu frit Spil , og det skulde ikke undre mig om nogle af Swifts Læsere paa hans Tid med Gaasehud og rejste Hovedhaar har slugt hans Kameler , ligesom man for nylig kunde læse om et bredt amerikansk Publikums Panik i Anledning af en fingeret Radioudsendelse fra Mars . Hvis man kan blive ved at følge mig paa disse fjerne Stier , saa langt udenfor Nuets Begivenheder , er der endnu en Række Iagttagelser som en fornyet Læsning af Gullivers Rejser giver Anledning til . I det Kapitel af Gullivers første Rejse hvor han bliver ført som Fange til Lilliputernes Hovedstad og indkvarteret i et Tempel , hvor han kan være under Tag , naar han ligger ned , optages der paa Kejserens Befaling en Inventarieliste over de Genstande der findes ved Visitation paa Mandebjergets Person . Den er i dobbelt Henseende interessant , den giver et Indblik i Swifts imaginative Kraft som Skribent , og den leverer et kulturhistorisk Udsnit , som nu godt og vel et Par Hundrede Aar efter virker som et etnografisk Fund . Nogen Vidtløftighed kan ikke undgaaes ved Opregningen af Gullivers Ejendele , hvis man følger Swifts Liste , selv kun et Udvalg deraf . Naturligvis optræder han her selv kun som Translatør af den lilliputanske Tekst . Listen skal være en lumsk Latterliggørelse af de Politiundersøgelser der fandt Sted i England hos Personer der var mistænkt for hemmelig Forbindelse med Fjenden , og i hvis Besiddelse der fandtes Vaaben . „I en af hans Lommer , " skriver Kejserens Befuldmægtigede , „opdagede vi en hul Søjle af Jern , omtrent af Mandshøjde , gjort fast til et svært Stykke Tømmer , som var større end Søjlen , og paa den ene Side af Søjlen stak der nogle vældige Jernting ud , forarbejdet i underlige Figurer , hvis Formaal vi ikke er i Stand til at tyde . I en tilsvarende Lomme paa Mandebjergets anden Side beroede en Maskine af samme Beskaffenhed " . . . man fristes til at JONATHAN SWIFT 19 sige Kaliber . Som man ser holder Kejserens Kommissærer sig med streng Saglighed til hvad de konstaterer , de haandgribelige Fund . I mulig Tilknytning til de to hule Jernsøjler finder de en Sæk eller Pose med to Rum , store nok til at give Plads , hvert af dem , til tre af hans Majestæts Undersaater ; i den ene af disse Celler befandtes et Antal kugleformede Legemer , af et umaadeligt tungt Metal , omtrent af et Hoveds Størrelse , og alt hvad en stærk Mand kunde løfte ; den anden indeholdt en Dynge sorte Korn , af ubestemmelig Natur . Videre nævnes et Stykke Stof af grov Vævning , fundet i en anden Lomme og stort nok , naar det blev bredt ud , til at tjene som Gulvtæppe i et af hans Majestæts Gemakker . Fremdeles en vældig Kiste , af massivt Sølv og med Laag af samme Metal , som Kejserens Kommissærer ikke var i Stand til at løfte . Efter Ordre lukkede Mandebjerget Kisten op , og en af Kommissærerne steg op i den og sank til Knæ ' s i et Slags Pulver , hvoraf nogle Bestanddele hvirvlede op i Ansigtet paa Kommissærerne og foraarsagede en gentagen Nysen hos dem begge . Men det mærkeligste Fund var ligegodt en Maskine , eller et Instrument , som blev paavist , forankret ved en svær Kætting i en af Vestelommerne , af en saadan Størrelse og Vægt at to Mand havde deres Læs med at bære det paa en Stang . Det var af halv sfærisk Form , af Sølv paa den ene Side og en transparent Materie paa den anden , der dækkede over nogle hemmelighedsfulde Tegn i en cirkulær Anordning . Naar man holdt Øret til Objektet hørte man en ustandselig Larm , som fra en Vandmølle ; Kommissærerne gisnede paa at det kunde være en eller anden ukendt Organisme , eller en Gud , som Mandebjerget tilbad , den sidste Antagelse den sandsynligste , idet man havde hans Erklæring for at han sjælden foretog sig noget uden at raadføre sig med det , han kaldte det sit Orakel og sagde at det fastlagde Tidspunktet for enhver af hans Handlinger hele hans Liv . I min Barndoms Gulliverbog var der en mægtig god Tegning af de to Lilliputer der slæber af med Uret paa en Stang . Den flinke Læser har naturligvis gennemskuet hvad det var man fandt paa Gullivers Person : et Par Pistoler , med tilsvarende Kugler og Krudt , et Lomme - 20 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER tørklæde , en Snustobaksdaase , samt altsaa Uret . Flere forskellige Genstande opregnes , hvad en Gennemsnitsenglænder paa Swifts Tid har baaret paa sig . Nu bagefter staar Skildringen i et andet antikvarisk Relief end i det attende Aarhundrede . Det vilde give Anledning til en artig Sammenligning mellem Datiden og nu hvis man forestillede sig en moderne Gulliver blive visiteret i Lilliputernes Land , hvad man vilde finde paa hans Person . Uret er der endnu , ikke en Tvebak som i Swifts Dage , men et Armbaandsur , baaret som en Art Haandjern , Symbol paa at man fremdeles er en Slave af Tiden . Snustobaksdaasen er bleven afløst af et Etui med en Forsyning af lange Papirhylstre stoppet med Hø . Vaaben findes ikke paa vor Tids Gulliver , da han har ladet sig dem berøve . Derimod vil man finde en Fyldepen paa ham , af Lilliputerne sagtens tydet som et torpedoagtigt Rør , fyldt med en sort Vædske og endende i et Spydblad , et forgiftet Redskab , som hos Folk i Gullivers Hjemland træder i Mordvaabens Sted . I den stive Affattelse af Inventarielisten gør Swift sig lystig over Juristers og Fysikeres saglige Dialekt . Men det morsomste er det Indtryk af første Erfaring , ligesom med rensede Øjne , Swift giver af sin Tidsalder ved at se den i Lilliputperspektiv , forvandlede Dimensioner , det er som om hans Verden først nu rigtig bliver til derved . Dette Relativitetssyn , Tingene vurderet bagfra , er Swifts Force og betegnende for Arten af hans Vid . I Gullivers anden Rejse , til Kæmpernes Land , pointeres Indtrykket , Absolutismen vendt om , nu . er det Gulliver der er en Pusling , til den Grad at han holdes som Kanariefugl i et Bur og er en lille Piges Legetøj . Hofdamerne sætter ham overskrævs paa deres Brystvorte ( Hofdamernes Moral dengang ? ) , til Indignation for den værdige Gulliver , i hvem det vender sig ved Nærheden af de unge Brobdingnaginders Hud , for den er hullet og poret , med Børster af Spaserestokkes Længde . Farerne er ikke faa , Gulliver maa bl . a . bestaa en Kamp med en Hveps , som overfalder ham , men har det Held at nedlægge det kæmpemæssige Insekt med sin Hirschfænger . 12 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Uf , den Gang Kejserens Hofdverg ved Taflet proppede ham i et Marvben til midt paa Livet ! Og det var den samme Mand der i Lilliputernes Land koblede hele Fjendens Flaade sammen ved Ankertovene og vadede af med den , Tredækkere og alting ! Ja snart er den ene Side af Hjulet øverst , snart den anden , som en fangen antik Hersker engang bemærkede . Udeladt i Børnebøgerne er Gullivers Beskrivelse af Regeringsformerne i Brobdingnag , samt den Rapport han paa Kejserens Befaling aflægger om Forholdene i sit eget Land . Disse Ytringer skal udelades ogsaa her som Swifts private Mellemværende med sin Tid . Udgaverne af Gullivers Rejser for Børn indskrænker sig i Reglen til de to første , med Strygning af de politiske Indlæg . De to sidste , Rejserne til Laputa og til Hestenes Land , er helt strøget , af de fleste Udgaver , og i Almindelighed forholdsvis lidt kendt . De egner sig heller ikke for Børn , har ikke den Absurditet Børn elsker , men er mere skruede og vejede ned af Tendens , selve Rejserne kun et magert Paaskud . Tricket i Rejsen til Laputa er at Gulliver optages paa en flyvende 0 , som styres ved Hjælp af en svær Magnet i Øens Indre . Den er beboet af lutter Astronomer , Opfindere og Lærde , en intellektuel Elite , saa forsænket i matematiske og fysiske Grublerier at de har Betjente til at rive dem ud af Distraktionen ved et let Slag af en oppustet Svineblære paa Munden . Øen , som er plan paa Undersiden og af Adamant , det haardeste Stof der gives , holder den menige Befolkning nedenunder i Laputa i Ave , simpelthen ved at sænke sig ned som et Strygejern og knuse en Opstand , hver Gang Laputanerne gør Forsøg derpaa . At Verden engang vilde blive behersket fra Luften kunde Swift ikke ane , men vi har jo virkelig faaet det at se , omend Arten af Opfindelsen er en anden . Med denne Rejse har Swift villet harcelere over Datidens Projektmagere og Astrologer ; endogsaa den store Newton faar et Hib , i Anledning af en ulykkelig Trykfejl , som gjorde en Beregning af ham meningsløs . Satiren er iøvrigt ganske aktuel , den Part af den der 22 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER beskæftiger sig med Horoskopi — er Tiden stort anderledes nu ? Heller ikke kan man værge sig mod den Tanke at den Svamp i Erkendelsen som Ignoranters Fortolkning af moderne Relativitetsteori samt af Atomlæren har laant Vækst til kunde have godt af at blive lagt lidt i Presse under Swifts flyvende Ø . Den mindst fantastiske og den hensynsløseste af Rejserne er den fjerde , den om Hestenes og Yahooernes Land . Den har ikke noget umuligt eller helt udenfor Naturen , Fortællingen gaar kort og godt ud paa at det eneste Land hvor Fornuft og Maner er kommen i Højsædet er hvor Hestene regerer og Menneskene er degraderet til at trække Karrer og gøre andet Slavearbejde . Swift har her helt mistet Besindelsen og slipper sin Misantropi løs , det blodigste Anklageskrift der har været rettet mod den Art han dog selv tilhører . Det tilraades voksne og modne Folk selv at læse Skildringen og dømme Swift og dem han anklager imellem . Hesten er et renligt og harmløst Dyr ; men hvordan den har underlagt sig de skidne Yahooer skylder Swift os en Forklaring paa , for det kan dog vel ikke være sket ved at bide og sparke , dertil er the houyhnhnms , som Swift kalder Hestefolket , dog for ædle og retsindige . Man gaber lidt over Hesteselskabet og faar en Mistanke om hvorvidt Swift nu ogsaa er oprigtig her , om han ikke er allermest lumsk i Skildringen af disse Moralheste med deres Højskoleforedrag og Retfærdighed og Syndsforladelse , den værdige Hov de byder dig til Goddag , og den herremandsmæssige Vrinsken , naar du gaar . Synes man ikke man skulde kende det høje engelske Aristokrati igen , Hesteatmosfæren , Skinhelligheden og Standsglorien om Hovedet , kort sagt Selvgodheden og Forvoksetheden hos dem i Toppen , der har skudt Nedværdigelsen og Smudset af paa de Yahooer de har til at arbejde for sig ? Ja , det er kun en literaturhistorisk Hypotese , egnet for en Disputats ; man ved ikke hvor man har Swift , ofte er hans Ironi med dobbelt , ja med tredobbelt Bund . Revolutionære Anskuelser , som Swift tumler med paa sin maskerede , bidende Maade , er først kommen til aaben Udfoldelse i den Tid vi lever i . JONATHAN SWIFT 21 Trods den barokke og vildt fortegnede Form placerer Rejsen til Hestenes Land sig dog som en Optakt til det attende Aarhundredes senere Program om en Tilbagevenden til Naturen og det naturlige Menneske . Det menneskeligste Sted i den lange hule og morbide Skildring er det kostelige Optrin hvor Gulliver bader i en Bæk og bliver overfaldet af en ung Yahookvinde , hos hvem Kønnet er i Udbrud , en fortvivlet Situation for det Skrog til Gulliver , der kun redder sig fra Faldet ved høje Brøl om Hjælp , som høres af en nobel Vallak , der galoperer til og skiller Parret i Tide . Er Swift nu alvorlig her , eller skal Gullivers Pruderi med fingeret Deltagelse udleveres til Grinet ? Problemet giver Stof til en hel Pennefejde . Med Henblik paa Swifts egen Situation foreligger der et Fingerpeg i det Uheld han havde med Kvinder : Stella og Vanessa , hvorom der er bevaret en fyldig Dokumentation , kendt af enhver der er fortrolig med Datidens Memoirer , og som ikke skal gentages . Det tør vel siges at havde Gulliver under Swifts Pen forligt sig med Kvinden var Skildringen af Yahooerne ikke bleven saa menneskefjendsk og vidnende om en bundulykkelig Sjæl . Manden , den Bavian , vi kender ham , saadan som Swift har stigmatiseret ham , men Haand i Haand med Kvinden vil du dog tilgive Slægten . Det var ikke Swift forundt . Som en gammel udstødt Enegænger af en Hanulv i Polarnatten tudede han imod Frostmaanen . Om Swifts Karakter skal der ikke gaaes i Bredden , den er tilstrækkelig gennemdrøftet . Flere Biografier findes af ham , af Sheridan , Walter Scott , Thackeray . Paa eet Punkt er Meningerne ikke delt : den haarde Dom han fældede over sin Samtid udsprang ikke af nogen Særstilling som uklanderlig Person for hans eget Vedkommende , ethvert Stempel han paatrykker sin Tid bærer han til Overflødighed selv . Tidens politiske Karrierejagt og Korruption , Intriger og Antichambrering hos de Store var ham ikke fremmed — kun havde han ikke Succes . Ikke engang et Bispedømme fik han sig til - 24 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER tusket , han var og blev Dean . Med hans Religion forholdt det sig som man kan læse i „A tale of a tub " , anonym , som det meste af hvad han udgav , den koldeste Kritik af al Kristendom der vel nogensinde er skreven . Ved Religionen forstod han kynisk erklæret , det sikreste Magtmiddel man har til at holde en Befolkning i Under - Træsnit fra en gammel ABC. kastelse . Han havde egnet sig for de Regeringskredse han persiflerede . Ikkedestomindre staar Swifts humane Aktorat ved Magt den Dag i Dag , selv om han krænkede dets Grundsætninger selv . Natur og Fornuft var stærkere i ham end hans kompromitterede Jeg . I hans Haand var Svøben , og paa hans Krop Hadets Nessosskjorte ; nu er han Børnenes Forfatter , saadan har Tiden udludet ham der var barnløs og ikke kendte Forsoning . Glemselen har lagt sig over Foranledningen til hans hævngerrige Skrift , men Gulliver bestaar og fryder Børn . De er jo selv Lilliputer og stillet i en Kæmpernes Verden saalænge de er smaa , og selv finder JONATHAN SWIFT 25 de Erstatning i Leg med Dukker og Indholdet af Noæ Ark , diminutivt Kvæg , som de lader græsse paa Gulvet , mens de selv rager op i Luften og er Forsyn . Forestillingen om Gulliver som elskværdig Eventyrfigur er trængt ind i Verden en Gang for alle , efter at det Skedevand hvoraf han har dryppet fra Swifts Haand er fordampet . Naar Spektaklet og Skænderiet er glemt overlever Poesien . I min Barndoms A B C og Læsebog fandtes der en Tegning af det mest opsigtsvækkende Indhold , af et lille Familiekøretøj der overfaldes og bringes til at hælde af en Oldenborre . Teksten dertil havde ikke noget med Lilliputer at gøre , men det er da tydeligt at Tegningen med de overnaturligt store Insekter i Luften er inspireret af Traditionerne om Gullivers Rejser . Man maa forestille sig en lille tugtig Lilliputfamilie der er paa Søndagstur og har forvildet sig ind over Grænsen til Brobdingnag . Det ser næsten ud som om de ikke kan være i Vognen mere . Saa dybt er Swifts Fantasiverden trængt ind i den almindelige Bevidsthed . Næsten mod sin Vilje var han produktiv . For han havde ikke Ret , Mennesket er ingen Yahoo , uden naar Mishandlinger og Lidenskaber driver ham ned i hans Væsens Underverden . Swift var en stor grov maskulin Person , med en Fysik der havde bestemt ham for alt andet end den gejstlige Stand , hvorvel Typen hørte Fortiden til , man tænke paa Thomas Kingo . En eller anden uopklaret Defekt var Skyld i at Kræfterne i ham ikke kunde forløses . Og dog , ad Omveje , bar han Frugt . Det kan siges om Swift hvad Samson gav Filistrene at gætte paa som en Gaade , efter at han havde dræbt en Løve og siden set Bierne bygge Bo i Aadslet og fylde det med Honning : Der kom Mad fra Æderen og Sødme fra den Stærke . JONATHAN SWIFT 23 SWIFT OG HOGARTH ( 1942 ) FOR et Par Aar siden havde jeg en Jubilæumsartikel om Jonathan Swift i Anledning af 273 Aars Dagen for hans Fødsel ; det er nu i Aar 197 Aar siden han døde , al Grund til igen at mindes den kendte , yndede Børnebogsforfatter . Swift blev 78 . En almindelig ikke nærmere undersøgt Antagelse gaar ud paa at han døde sindssyg , i hvert Fald aandsformørket de sidste Aar han levede , altsaa enten en Form for Utilregnelighed , der kunde benyttes bagud som kondemnerende Træk ved hans Forfatterskab , eller et emotionelt Sammenbrud , folkelige Forestillinger om at mentalt Krak skal kunne skyldes titaniske Aandsanstrengelser , skønt Forholdet er det at Sindslidelser som oftest beror paa primære cerebrale Aarsager ; ingen af Antagelserne holder Stik for en Analyse af Swifts Psyke , paa Grundlag af hans egne Skrifter og hvad der ellers vides om ham . De sidste fire Aar Swift levede tilbragte han i en fuldstændig hjælpeløs og udslukt Tilstand , efter et apoplektisk Anfald med paafølgende Lammelse , ikke andet end hvad der kan hænde enhver hvem Alderdommen og Aareforkalkningen rammer . At Slagtilfældet var saa lang Tid om at bryde ham ned taler om en i andre Henseender betydelig fysisk Modstandskraft , hvad der svarer til det Indtryk man ellers har af Swift som en stor robust Person , mere af et Karlfolk end hvad man vilde forestille sig ved en Prælat . Et oprindeligt Fond af Sundhed og SWIFT OG HOGARTH 27 Vitalitet ligger til Grund for Swifts Frugtbarhed som Forfatter , det groende og fabulerende hos ham , i Anlæget har han , som alle produktive Naturer , været præget af aktiv , umiddelbar Livslyst . Men den mødte Hindringer . Modstanden laa i Tiden , de Omgivelser Swift fødtes til , og som han reagerede mere og mere skærende imod . I straffende Vehemens minder han om de gammeltestamentlige Profeter . Arten af Swifts Temperament og Klangfarven af hans Forfatterskab maa bedømmes under Hensyn til hans Plager . En af dem førte han med sig i sig selv , en Lidelse der ikke nedbrød hans Kræfter , men har paavirket hans Sindsstemning , en med Aarene tiltagende Døvhed og Svimmelhed , til Tider med akute Anfald og i Forbindelse med Symptomer hen i Retning af Afasi . Efter hvad vi ved nu , sammenholdt med Ytringer af ham selv om hans Lidelse , er det sandsynligt at han har lidt af en Form for hvad man nu kalder Meniéres Sygdom . Sygdomsbilledet lader sig sammenstille af Træk i Breve fra Swift til Mrs . Howard , en kendt Personlighed ved Datidens Hof , som selv synes at have haft en Ørelidelse og beklager sig derover i et Brev til Swift ; Korrespondancen falder i Aaret 1727 , da Swift altsaa har været 60 Aar gammel . Han skriver til hende at med ham er det meget værre , han er ti Gange døvere end hun nogensinde har været og dertil i Besiddelse af en god kraftig Svimmelhed og Hovedpine . I et senere Brev gaar han nærmere ind paa sin Lidelse og kan datere sine Svimmelhedsanfald saa nøjagtigt som til to Timer før Mrs . Howard blev født , et Tidspunkt der vilde falde under hans Ophold hos William Temple som ung Mand endnu i Tyverne . Som Aarsagen til det første Anfald angiver han at det skyldtes Fortæringen af altfor mange Æbler paa een Gang , en Forveksling af Samtidighed og Kausalitet aabenbart ; han afholdt sig siden fra Frugt , uden dog at slippe for Svimmelheden . Døvheden mente han stammede fra Opholdet hos Temple , hvor han for at faa Ro studerede i et Lysthus i Haven og ved den Lejlighed forkølede sig ; muligt har han her med en Ørebetændelse lagt Grunden til den senere Døvhed . De subjektive Lyde 28 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER i Øret , der karakteriserer Meniéres Sygdom , har Swift kendt , han taler om „Oceaner " i Ørerne . I et Brev til Sheridan ved samme Tid nævner han et Træk endelig som fuldstændiggør Sygdomsbilledet , Opkastninger i Forbindelse med Svimmelhedsanfaldene , naar de var haardest . De har været af periodisk Natur , med lettere Befindende ind imellem . Datidens Læger ordinerede Æselmælk for hans Lidelse ! Til Swifts Plager med Ørerne kom en svigtende Hukommelse overfor Gloser , grænsende til Afasi . Swift kan ikke afholde sig fra Vittigheder i den Anledning , i Brevet til Mrs . Howard , Dobbelttydigheder der ikke lader sig oversætte til Dansk , han skriver i den Grad forkert , meddeler han , at naar han skal skrive Walpole bliver det til wellpull , Minister bliver til monster , og naar han vil skrive speaker kommer han til at stave med et n i Stedet for et p , altsammen let gennemskuelige Hib til Datidens Politikere som havde Swifts Unaade . Usikkerhed i Sproget , at man ikke kan huske Ord , er et TræthedsFænomen , som sagtens maa skrives paa Alderens Vegne for Swifts Vedkommende , Alderdommen ytrer sig som konstitutionel Træthed , og det lader til Swift blev forholdsvis tidligt gammel , Aareforkalkning , der viste sig som en Hjerneblødning , før omtalt . Ørelidelsen og Afasien tiltog med Alderen ; i 1740 , da han altsaa var 73 , skriver han til en Niece med Udtryk for den elendigste Tilstand , navnlig den aftagende Hukommelse : I hardly understand one word I write . Han var saa døv at , som han skriver til Mrs . Howard flere Aar før , hvis de lagde deres Hoveder sammen og betroede hinanden deres Hemmeligheder vilde det høres fem Stuer henne ! Hvor klar Swift selv har været over sin Tilstand kan man , foruden af Brevene , læse sig til gennem en Passage i den galgenhumoristiske Nekrolog han skriver over sig selv „On the death of Dr . Swift "; han forestiller sig her hvad Folk vil sige , bl . a .: That old vertigo in his head , Will never leave him till he ' s dead . Besides his memory decays : He recollects not what he says ; Buste af Swift. He cannot call his friends to mind ; Forgets the place where last he din ' d ; Plies you with stories o ' er and o ' er ; He told them fifty times before . . . I samme Digt lader han Damerne af Selskabet beklage hans Død mens de sidder ved Whistbordet : The Dean is dead : ( Pray what is trumps ? ) .. . med videre . Sig selv er han til det sidste , trods Plager , indtil Alderdom og Apopleksi endelig lukker Forstanden paa ham . Paa intet Punkt har der nogensinde været Tale om egentlig Sindsforvirring , Vrangforestillinger , Mani , eller svækket Dømmekraft . Som det er blevet sagt om ham i hans sidste invalide Aar : He never talked nonsens or said a foolish thing . Gælder det saaledes at det han staar for som Skribent ikke lader sig afkræfte under Henvisning til nogen intellektuel Skævhed , saa maa det ogsaa siges at han som fuldt normal Hjerne staar til Ansvar for hvad han har publiceret , og for sin Holdning i Politik , et Ansvar ikke saa ganske let at bære , hvis Regnebrættet skal gøres op efter almindelig menneskelig Standard . Bekendt er hans tvetydige Balancering mellem Partierne i Datidens England , uden anden Frugt end at man benyttede hans farlige Pen , men med Skuffelse for ham selv , et Spil paa Politikens Børs der endte med at han trak sig tilbage til Irland for at dø , som han selv siger , „som en Rotte i et Hul " . Ogsaa her beroede hans Plager paa noget i ham selv , en vidtrækkende Magtbrynde , i Forbindelse med Brist i Karakteren , som førte til et Deficit i hans Karriere og nærede Galden de sidste tilbagetrukne Aar han levede . Ulykkelige Forhold i Privatlivet kom til . Men hvad der hele Livet igennem , og positivt holdt Harmen oppe i Swifts Sind var Indtryk af Tiden , Samfundsforholdene i den Periode han levede ; for at forstaa ham maa man gaa nærmere ind paa hans Tidsalder , Slutningen af det syttende Aarhundrede og ind i første Halvdel af det attende , nogenlunde Holbergs Tid her i Landet ; Buste af Hogarth. han var noget yngre , men gennem ham er vi for vort Vedkommende introduceret til Datidens Evropa . 32 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Det var Paryktiden , et Afsnit af Historien der har en egen Sluttethed allerede i Kostumet . Set nu bagefter , et Tilbageblik paa Datidens Portræter , har man jo svært ved at forstaa at et Slægtled , hele den civiliserede Verden over , lod sig i den Grad uniformere at man bevarer Indtryk som af et Individ , hvor Parykken siger mere end Fysiognomiet ; det er som Befolkningerne i samtlige evropæiske Lande set fra Frisurens Side havde kamufleret sig som en Flok Faar . Moden var Symbolet paa Enevælden ; den udgik som man ved fra Frankrig , Ludvig den Fjortendes Hof , og var uomgængelig , ingen kunde vise sig uden Paryk . I enhver Henseende var Frankrig toneangivende , her gik man med Paryk , hvorefter Evropa som een Mand anlagde samme Hovedprydelse ; men Moden kan da følges helt tilbage til det gamle Ægyptens Faraoner , og stammer vist oprindeligt fra Overtagelsen af Løvens og Kappebavianens Manke som dynastisk Skrækmiddel . Under Enevælden udslettede Parykken ethvert nationalt Særpræg i Datidens Evropa . Samtidigt beklædte den Hoveder efter hvem Tidsalderen siden har faaet Navn af Oplysningstiden . Hvis man med det samme forfølger hvad der blev af Parykken , saa aftog den i Volumen hen mod Slutningen af det attende Aarhundrede og blev til Haarpisk og nogle pudrede Kringler ved Ørerne , saadan som endnu den unge Goethe ses afbildet , eller George Washington ovre i Amerika . Herfra kom iøvrigt en revolutionær Impuls i Form af Benjamin Franklin , der indfandt sig som Gesandt i Frankrig i sit eget Haar , Natur der var i Færd med at komme igen . Revolutionen gjorde Ende paa Paryktiden , den faareagtige Maskering var som blæst bort af alle Hoveder i Evropa paa en Gang omkring 1800 , og Ukæmmetheden traadte i Stedet , som ses kan paa Baggesens Schusterfrisure . Endnu Robespierre havde Parykbukler ved Swifts Dødsmaske. Ørerne ; Napoleon skiltede med det kendte nonchalante Haarslik ned i Panden . 34 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Portræterne af Swift viser ham med rigelig Faareuld paa Hovedet , selv for ham , Irlænderen og Rebellen , var der ingen Udenom . Det har noget tantalisk ved Paryktidens Mennesker at man ikke kan studere Hovedformen , Individet ; Tordenskjold og Hans Egede lod sig bytte om , en Parykmand beholdt man , hvem man saa fik stukket ud . Først i Dødsmaskerne blev Paryktidens Mennesker sig selv . Swifts Dødsmaske viser ham med stort udfyldt Hoved og kraftige Træk , mærket af Alderen , alle Tænderne er gaaet til sidst . Masken har noget blindt , der leder Tanken hen paa Maanen , en udslukt Klode . Det ses paa den Døde , nu Trækkene er kommet i Ro , at Naturen endelig har været ham naadig , og nu tier han . De sociale Forhold i det attende Aarhundrede i Evropa staar en Gang for alle illumineret af den franske Revolution , hvad der var gaaet forud , og hvad Følgen blev . Parolen var udgaaet fra Frankrig , det enevældige Hof og de Besiddende der flokkedes derom , mens Resten , selve Befolkningen , nedsank i Armod og Smuds ; og i Frankrig faldt Øksen . Forud gik „Oplysningen " . Det var Individualiteterne der rejste sig mod Uniformeringen og ad intellektuel Vej byggede en ny offentlig Mening op , ikke netop sagt ligeud , men ad Fablens og Dobbeltbundighedens Vej , Ironien , som Tiden uddannede Mestre i , hvorimellem Swift var en af de dristigste . Tvang forlener med Modstandens Gave , ikke i Udøverens Favør , af Hemning følger aandelig Spaltning og Sejglivethed . Der er noget om at Tortur og Sjælfuldhed gaar sammen ; Middelalderens Helgenglorier taler derom . Den Maade hvorpaa Swift reagerede mod Samfundsforholdene i den Del af Evropa han kendte har noget blodigt og uforsonligt , der nu ser ud som en Brand i Kødet paa ham , men havde sin Grund i oprørende Tilstande man ikke har for Øje nu mere . Her sekunderes han af Hogarth . Naar Swift svang Ordets Svøbe SWIFT OG HOGARTH 35 hudflettede han med Billedet . Hogarth var tyve Aar yngre end Swift , men vi ved fra Swift selv at han i ham har set en Forbundsfælle . I det bidende Digt The Legion - Club hilser han ham med følgende Linjer : How I want thee , humerous Hogarth ! Thou , I hear , a pleasant rogue art . Were but you and I acquainted , Every monster should be painted : You should try your graving - tools On this odious groupe of fools ; Draw the beasts as I describe them From their features , while I gibe them ; Draw them like ; for I assure you , You will need no Car ' Catura ; Draw them so , that we may trace All the soul in every face . Swift har her allerede gjort den Iagttagelse at man ikke kan gaa videre med Karikaturen end Virkeligheden har den . Hogarths Forvrængninger taler ikke netop for hans Rang som Tegner , men som Billeder af Tiden har de næppe været overdrevne , Fordærvelsen i Toppen og Elendigheden i Byerne , hvor Industrien var i sin Begyndelse , Kullene , saavel som paa Landet , hvor Bonden var sunken ned til Jeppe paa Bjerget . Hogarths Tegninger af Selskabet , og af dem som Ingenting var , staar som Anklagen mod en Tid der endnu ikke kendte et Begreb der siden skulde blive forkyndt , Menneskerettighederne ; endnu paa Hogarths og Swifts Tid var der ingen . Saavel i England som i Frankrig gjorde den mest skærende sociale Ulighed sig gældende , Oprindelsen den samme , de ubetingede Privilegier der udgik fra Suveræniteten og al den Graft der trivedes i Ly deraf , en Sorgløshed som ikke en Gang bekymrede sig om at holde Liv i de underkastede Klasser man havde sine Subsidier fra . Facaden og Reversen minder om et forgyldt Rokokospejl med en ormstukken Bagklædning . Under og efter den stærkt franskpaavirkede Charles II stod England Fastlandet nærmere end senerehen , ogsaa i Aandsformerne , Swifts 36 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Vid er beslægtet med fransk Esprit , ligesom han heller ikke var fri for et vist gallisk Frisprog , med et Tillæg af engelsk Plumphed . Voltaire sammenstiller ham med Rabelais . Swifts Tidsalder virker mærkelig afstikkende for en Eftertid , der har sine Indtryk af engelsk Aand fra den victorianske Periode . Afviklingen af den sociale Misere fik et andet Forløb i England end i Frankrig , man sparedes for Terroren , man fik heller ikke Ondet op med Rod . Under Napoleon gravedes et dybt Skel mellem England og Frankrig , og indtil for nylig har Landene fulgt sine egne Veje . Men endnu paa Swifts Tid var England kostumeret i Ludvig XIVs Billede , som det løb Verden rundt i Præget paa hans Louisdorer . Moden udgik fra Frankrig , selv Stilarterne bærer endnu franske Navne , efter Enevældens Fyrster . Men Hogarth revolterede mod Uniformeringen . Han tilhørte en yngre Slægt , med Tendenser der pegede ud af Tiden , hans Satire rettede sig med gammelengelsk Grovhed mod den importerede Forlystelsessyge , Maskeraderne , Selskabets Luksus og moralske Forfald , samtidigt med at han lige i Ansigtet paa Selskabet afdækkede Gaden og de nedre Stænders bundløse Forsumpning . Selv personligt skulde han ikke have noget af at være en Monseigneur , paa Selvportrætet man har af ham , det med Hunden , bærer han ikke Paryk , han har afbildet sig selv med en Slags Baret af Pelsværk paa Hovedet , en lignende Hovedbedækning for Resten som den der kendes fra et Portræt af Rousseau , Hogarth har villet markere at han ikke hørte fil Selskabet . Og paa den fransk - engelske Billedhugger Roubillacs Buste af Hogarth , et fint udtryksfuldt Arbejde , Portrætet af en ung Mand med Underbid og et koldt mod Tingene rettet Blik , er han fremstillet med et Tørklæde foldet om Hovedet , uden Ludvigsmærket , af megen plastisk Virkning i Modsætning til Parykken , som har lagt Datidens Billedhuggere umulige Hindringer i Vejen . Denne Klud om Hovedet i Stedet for Parykken møder man paa flere af Datidens Billeder , som hørende til et uformelt Kostume , med noget tarveligt og revolutionært ved sig , siden understreget under Rædselsperioden som Tegn paa at man havde renset sig for den aristokratiske Paryk . 30 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER I dens Sted traadte den frygiske Hue som Republikens Symbol , tilligemed de lange Bukser , der afløste Paryktidens Knæbenklæder , siden overladt til Domestikerne . Oplysningstidens Kunstnere og Lærde har lagt Parykken , naar de var i Stuedragt , og bundet et Tørklæde om det ragede , kuldskære Hoved ; saadan har de siddet i deres Studerekamre og skrevet Suveræniteten sønder og sammen . Saaledes kan man forestille sig Holberg inden fire Vægge i Fiolstræde , han har hængt Parykken paa et Skabilkenhoved , som man havde til det Brug , der stod Ludvig , efter hvem Alverden naturligvis , og ogsaa han , var opkaldt , og selv har han siddet i det bare Kranium og skrevet sine Komedier ; og i den Situation skulde han jo have været malet . SWIFT OG HOGARTH 37 SWIFTS KVINDER ( 1943 ) UNDER Krigsaarene , hvor hvad alle tænker paa ikke har kunnet drøftes , har man søgt udenfor Tiden , hver paa sin Maade , under Nødvendigheden af at skaffe sig Næring for Tanken , i Naturen , hos de store Afdøde , hvis man er en Læser og ser Liv , mere end Papir , i hvad de har efterladt os . I Forening med Sommerophold paa Landet har man haft Ferie , i dobbelt Forstand , ufrivilligt , Pauser der skulde være Rekreation , men hvor man har haft svært ved at holde sig i Ro . En Vane tro fra de forløbne Somre har jeg forsket i mit lille hullede Bibliotek paa Landet hvor forskellige samlede Værker udmærker sig ved manglende Bind , som om Indholdet af dem er bleven forbudt . Et Aar gav en plyndret Swift - Udgave mig saaledes Stof til en Artikel om den store Satiriker , hans Gulliv er s - T rav els , med dens maskerede Udfald mod Swifts Tid ; et andet Aar gravede jeg Tusind og een Nat op og genfortalte en af Sindbads Rejser , den hvor han faar den gamle Mand fra Havet paa Ryggen , udvidet med nye vigtige literære Fund , erhvervet i sin Tid i Kairo , som enkelte Orientalister maaske endnu vil erindre . Senere vendte jeg tilbage til Swift , en Analyse af hans formodede Sindslidelse , samt hans Forhold til Hogarth , det Indblik i de sociale Tilstande i det attende Aarhundredes England begge tilsammen giver ; jeg nødes til at omtale disse Ting som Introduktion til de følgende . Indeværende Sommer er jeg ikke stødt paa noget ekstraordinært i mit lille stynede Landbibliotek ; Sandheden tro har de sidste Maaneders overvældende Begivenheder i Virkelighedens Verden beskæftiget mere end Læsning selv af Klassikerne . Dog er jeg nu og da faldet til med et Bind af Swift igen , som paavirket af en Magnet , eller af Shakespeare , et af hans sekundære Arbejder , da Bindene med de store Numre naturligvis er dem der mangler . For Swifts Vedkommende har jeg med Opmærksomhed genlæst hans Journal to Stella , det mærkeligste Dokument , baade ved hvad det oplyser om hans Forhold til Veninden , Esther Johnson , og ved det Indblik det giver i engelsk Politik , Selskabet i Regeringskredse under Dronning Anna , saa levende præget af Øjeblikket at man synes man kan følge Swift som paa en Film , fra han staar op om Morgenen , efter at have skrevet et Par Timer paa Sengen , til han efter en lang travl Dag , optaget af at stikke Hovedet sammen med Rigets ledende Statsmænd og smede en Opinion , hvortil han leverede sin frygtede Pen , ikke uden at han dagligt noterer hos hvem af dem han sikrer sig sin Middagsmad , bjergsom som han var ; eller paa Kaffehus i Selskab med Londons wits , de store literære Navne , Steele , Pope , Addison , en Kreds hvor Viddet florerede og gav sig Udslag i de af Tiden saa yndede Brandere , puns , som vi synes er skrækkelige — altsaa en lang virksom Dag , til Swift slutter den med at skrive til Stella i Irland paa Sengen ved et Vokslys , trofast hver Aften . Saa nærig er han at den Smule Kul han bruger i den raa Londonvinter optager mere Plads i Brevene til Stella end den har gjort i hans Kamin . Barske , kantede Folk var man i Paryktiden , protestantisk afklædt for Charme og Gratie . Megen plump Ømhed skinner dog igennem i disse Breve til Stella , foruden en Fortrolighed med en Kvinde , paa aandelige og højpolitiske Omraader , som man vilde finde ualmindelig selv i vore Dage . Det var en lærd Tid , og Kvinder fulgte undertiden Manden i Studiet af Sprog , Renaissancens Dyrkelse af Antiken , man tænke paa Leonora Christinas polyglote Dan - 40 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER nelse ; et saadant aandeligt Kameratskabsforhold har knyttet Swift til Stella , mens Forholdet mellem dem som Kærestefolk iøvrigt formede sig tragisk . Meget Blæk , en hel Literatur , er bleven ødslet paa dette famøse Forhold mellem to Mennesker , der ikke kunde undvære hinandens Selskab , men ikke fik hinanden , allehaande literaturhistoriske Boringer og Formodninger , lige til Swifts seksuelle Norm draget i Tvivl , saa ufattelig har man fundet Muligheden af et aandeligt Ægteskab , Valgslægtskab , mellem to Personer af forskelligt Køn . Vulgær Nysgerrighed ligger til Grund for Størsteparten af al denne Literatur om Swifts Kvinder , en Tilbøjelighed som den Dag i Dag kendes fra Romanliteraturen , med samt den lykkelige Kritik der schufter for den , Behaget ved at følge Næstens Privatliv gennem Nøglehullet , uden at Beskueren faar andet i Virkeligheden end Træk i Øjet . Til Seksualpatologiens lettere Tilfælde , der har dannet Begreber for forskellige Maader at gaa psykiske Genveje paa , kunde man føje et nyt , Begrebet liseur , en der skal skaffe sig sine sarte Oplevelser gennem Læsning . Der er skrevet nok om Swift og hans Kvinder . Men en Reduktion af hele Problemet skal forsøges her , simpel Forklaring , paa Grundlag af hvad der vides , med Swifts egne Skrifter som Kilde . Om Swifts personlige Afstemning overfor Kvinder i Almindelighed foreligger der Vidnesbyrd nok gennem hans egne Udtalelser ; han har set ned paa dem paa gængs , grov Mandfolkevis , tilsat med en skærpet Evne for Udtrykket , hans Force , og stigende til en Grad af Misogyni , som man snarere vil forklare som stærke Drifter , der har vendt sig hævngerrigt mod Genstanden , end som nogen Slags seksuel Forkerthed ; man erindre at han var Gejstlig , og at teologisk Hemning ofte ytrer sig i Anathema mod Kvinden , vekselvis med en undertrykt Kødelighed der baner sig Vej i Sproget , en Slags omvendt Utugt . Swift har skrevet Ballader om Kvinden , f . Eks . den der hedder The Ladies Dressing - room , der aander een lang uskaansom Kynisme og nærmest er til at kaste op over ; her maa man tage Tiden i Betragt - Stella. ning , den løsagtige Tone i England der fulgte med Charles Ils Regering , Swift har baade været smittet deraf og har vendt sig derimod , det fordærvede Kvindeselskab er han efter til enhver Tid , ogsaa i Gullivers Travels . Et feminint Træk i Tiden har han forfulgt . Han hævdede sig som Hankønsvæsen , med sit Arbejde sat forud for et Familjeliv , et Træk der ogsaa kendetegner Tiden , og som maaske er en Rest af det katolske Coelibat ; der tillægges ham den drastiske Ytring at han endnu aldrig havde set en Kvinde til Fordel for hvem han vilde aftræde Retten til Midten af sin Seng ! 42 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Han kom heller ikke i den Situation . Hvordan det gik ham er hurtigt fortalt . Som man ved var der en anden Kvinde i hans Liv , om hvem han skrev under Navn af Vanessa , en ung Dame med det hollandske Navn Hester Vanhomrigh . Saa vidt man forstaar var det hende der gjorde Kur til ham , hun var formuende , og Swift undgaar ikke Mistanke om at det var hendes Penge der fristede ham . Hans Holdning i hele Affæren lader sig ikke forsvare . Saa længe det gik holdt han de to Elskovshandler , der havde Smag af Bigami , ude fra hinanden , men tilsidst gik det galt , Vanessa skrev til Stella og aabenbarede Sammenhængen , med den Følge at Swift som en frygtelig Jahve indfandt sig hos hende og slyngede Brevet , som Stella naturligvis havde ladet gaa videre til ham , paa hendes Bord , som en Selvretfærdighedens Trumf ; hvorpaa Guden gik . Hester Vanhomrigh døde kort efter , som det hedder af Sorg , hvis man skal tro Overleveringen , ventelig dog i Forbindelse med et eller andet Sygdomstilfælde , „en hidsig Feber " , som de Gamle omtrentlig talte om . Men ogsaa med Stella var det ude , Krænkelsen var ikke til at bære , hun havde længe været lidende , nu svigtede Helbredet helt . For at redde hendes Rygte samtykkede Swift i at indgaa Ægteskab med hende , formelt ; de havde aldrig boet sammen , og flyttede heller ikke sammen efter Vielsen . Men hendes Død efterlod Swift som en gammel ensom ulykkelig Mand , pint af en Ørelidelse , som i Forbindelse med et apoplektisk Tilfælde nedbrød hans Aandsevner de sidste Aar han levede , uden at nogen virkelig Sindssygdomsform dog lader sig paa - Vanessa. vise , som omtalt i den Artikel jeg havde om ham og Hogarth . Breve til hans Venner før og efter Esther Johnsons Død taler om en hjerteskærende Sorg over at være berøvet en Livsledsagerinde , der havde fulgt ham i treogtredive Aar , uden at de nogensinde , som det er oplyst , havde talt med hinanden uden i en tredje Persons Nærværelse . 44 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Skal man forklare sig denne tilsyneladende naturstridige Forbindelse ligger det nær at slaa ned paa en Omstændighed ved deres Forhold , den at Swift var en voksen Mand og Esther Johnson endnu kun et Barn , da de lærte hinanden at kende . De traf hinanden i William Temples Hus , hvor Swift fungerede som Sekretær , og hun som lille Pige blev optaget , han tog sig her af hende og lærte hende de første Skolekundskaber , senere udvidet til en Opdragelse næsten ligesaa omfattende som hans egen , under hans Vejledning . Hun var klog , belæst og vittig , saa charmerende et Selskab at vi har Swifts Erklæring for at hun var det eneste Menneske han brød sig om at tale med . Men egentlig erotisk Tiltrækning opstaar ikke hos en Mand overfor en Kvinde han har kendt som Barn , og i hvem han bliver ved at se Barnet . Thomas Sheridan , der har kendt Swift nøje , og har skrevet hans Biografi , er klar over det og udtrykker det saaledes : „We find that even among young people bred up together from childhood , the passion of love seldom appears ; and much likely is to take place where there is such a disparity of years " . Det har da været virkelig intellektuel Tilbøjelighed der har knyttet de to sammen , et Særsyn i en raa Tid . I et af Brevene Swift skrev da hun laa for Døden udtaler han at hun . . was a person of my own rearing and instructing from childhood , who excelled in every good quality that can possibly accomplish a human creature " . Og i Fortvivlelse udbryder han : „I know not what I am saying , but believe me that violent friendship is much more lasting , and as much engaging , as violent love " . Dette besynderlige Udtryk , violent friendship , anvendt om en Kvinde , er skildrende for Forholdet mellem Swift og hans Stjerne , SWIFTS KVINDER 45 Stella , bestemt til at ende sørgeligt , men uden at hverken Skandalen eller Flertallets ordinære Levedygtighed er i Stand til at kaste Skygge derpaa . Uden Grund har man skumlet om Swift som normal Mand , i hvert Fald uden at vide noget , eller om hans Tilregnelighed , han var et ganske almindeligt Mandfolk , med voldsomme Instinkter , men styret af en Genius , og overfor Kvinder har han været grov , men har ogsaa været i Stand til at holde en haaret Haand over et Fruentimmer , naar hun var ubeskyttet og havde rørt ved hans Hjerte . Det Kulturen stræber imod , og hvorved den kan maales , Graden af Befrielsen af Forholdet mellem Mand og Kvinde , Ligestilling , med hver sit Væsen i fri Udfoldelse , Selskabet mellem Kønnene hævet over det elementære , uden at det derfor behøver at være udelukket , dette Trin , den sværeste Del deraf , aandeligt Kameratskab , var naaet mellem disse to Mennesker i det attende Aarhundrede , isoleret og forud for Tiden . Den Honnør man skylder dem derfor gaar i lige saa fuldt Maal til Stella som den gaar til Swift . Ved Læsningen af Journal to Stella , der gaar fra 1710 til 1713 , lukkes man lige ind i Datidens Evropa , selve Atmosfæren , de spændte Forhold der kan markeres blot med to Navne : Mariborough og Ludvig den Fjortende . Det drejede sig den Gang om Ligevægten i Evropa , som det har gjort siden . Forløbet lod sig følge op til vor Tid ; det staar Enhver frit for at memorere Historien , almindelig Skolekundskab . Her har Journal to Stella kun givet Anledning til et Blik paa Dean Swifts Stilling til Kvinden . SWIFTS KVINDER 39 II DEN UNGE OEHLENSCHLÄGER ( 1948 ) I „Meddelelser fra Thorvaldsens Museum " 1947 findes offentliggjort et nyt , forhen ukendt Billede af den unge Oehlenschlager , tegnet under hans Ophold i Rom i 1809 . Det blev fremdraget ved at gennemblade en gammel latinsk Foliant , et Værk af Pausanias , som i sin Tid har tilhørt P . O . Brøndsted , og som er havnet paa Thorvaldsens Museum , vel et af de svære Pergamentsbind man erindrer at have set der bag et Staaltraadsgitter . Tegningen , der uden Tvivl skyldes en af Brødrene Riepenhausen , omtales som en Karikatur , og den har ogsaa nogle Overdrivelser , den unge Digters Skrivepukkel , som ikke kan have været saa prononceret , de alt for lange Ben og urimeligt smaa Fødder , en Maner hos de to Kunstnere , som Oehlenschlager ogsaa har noget om i sine Erindringer . Ikke desto mindre indeholder Figuren trods Chargeringen noget spændt og karakteristisk , Energi i Hvile , men ladet , samlede Fødder , som forud for et Spring . Og Trækkene er jo mere end en Karikatur , et omhyggeligt udført Portræt , let kendeligt ved - Sammenligning med Riepenhausens Maleri fra samme Tid , men i Profil , et Dokument mere . Dragten giver en Forestilling om hvordan man gik klædt i Rom i Varmen , lange Lærredsbukser og en Stumptrøje over Skjorten med Datidens Kalvekrøs . Højre Haand holder Digteren indstukken i 50 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Barmen ligesom Napoleon , nødvendig Gebærde den Gang ; nu lader man sig fotografere med en Cigaret eller en Pibe i Forlemmet ; i venstre Haand holder han Gaasepennen lige dyppet , han er greben ved Arbejdet , morgenduelig , for Oehlenschlager skrev fra Morgenstunden . Og klarhovedet ser han ud , med fremstrakt Hoved og strittende Haar , inspireret , lidt uvan , at agte sig for , saadan som man ved den unge Oehlenschlager var , stolt , som han selv bekender , sikker , i Følelsen af sine selvberoende Kræfter . Tegningen gengiver , skønt i lille Maalestok , de kendte smukke Træk , som Oehlenschlager bevarede hele Livet igennem , de store Øjenspalter , med det straalende , magnetiserende Blik , den frodige Mund , det tykke Haar . At han har haft en god Nakke viser Tegningen , frem for andre Billeder man har af ham . Det er den unge Oehlenschlager , midt i Frembrudet af sit Geni , en Glose hvormed Datiden smykkede Udfoldelsen af Personlighed hos Folk udenfor de privilegerede Kaster . Som nærmere udført i Bogen om „Thorvaldsens Portrætbuster " lader Literaturen og Kunsten i Begyndelsen af det 19 . Aarhundrede sig lede tilbage til et socialt Aarsagsforhold , i Modsætning til Literaturhistorien , der afleder Literaturen af sig selv ; det var Borgerskabets Opstigning som Afløsning af Enevælden der satte ind , med Literatur og Kunst som et Plovjern i Spidsen , „Oplysningen " , Revolutionen , og den almindelige Rejsning , der endte med at føre til Konstitutionerne , her i Landet omkring 1848 . Højrøstetheden inden for Literaturen foranledigede Suveræniteterne til at søge Forbindelse med Pennens Mænd , som Hertugen af Weimar , der sikrede sig Goethe og Schiller , efter at de begge havde luftet revolutionære Ungdomsværker ; han fik dem gjort hoffåhige , men i Ry har de jo ganske fordunklet deres Mæcen . Genidyrkelsen gik til Grænser som aldrig før eller siden , det stærkeste Eksempel Thorvaldsen . H . C . Andersen har bevaret hvordan Distancen føltes i Eventyret „Børneleg " , Lykken ved at have et Navn der ender paa - sen , ham selv indbefattet . Herregaardene var ham bevaagen , som før ham Bag - gesen , en Mindelse endnu om Literaturen som søgt Allieret af den „fødte " Portion , efter dens Forsumpning , som Tilfældet var med Ewald og Wessel . 52 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Men Oehlenschlager var haardere i Halsen ; alt taget i Betragtning staar han for Eftertiden som den der frigjorde Literaturen for Afhængigheden under Enevælden og hævede den over Protektion og Parti . Han var selv begyndt som Barn af Revolutionen , med „Aladdin " , af Datiden højt beundret som blændende æstetisk Produkt , og gaaet over i Traditionen som blot saadant ; i Virkeligheden skjulte den østerlandske Maskering en oprørsk Tanke , Bevidstheden om det naturlige Genis Udfoldelse , i Modsætning til fyrstelige Prærogativer . Det var Napoleons Stjerne , der stod over „Aladdin " , Tidens Haab , inden Korsikaneren endnu havde forraadt sin Mission som Evropas Befrier og var bleven Folkeundertrykker selv . Thorvaldsen tænkte som den unge Oehlenschlager , som nærmere eftervist i Bogen om hans Buster , de var begge Frihedsmænd og bevarede hele deres Liv Indvielsen fra Revolutionen og Napoleon , selv om Tiden faldt tilbage til den hellige Alliance . Det var mig magtpaaliggende , da jeg søgte Forudsætningerne for saavel Thorvaldsens som Oehlenschlägers Genius , at trække den Dyne af et Eftermæle af dem som Reaktionen og Nationalismen havde skjult dem under , eller med Ord man vil forstaa : erobre dem fra Højre over paa frisindet Side igen . I en Apologi for Oehlenschlager , trykt i „Form og Sjæl " , 1931 , kan man finde dette Synspunkt yderligere begrundet . Det nylig fundne Ungdomsbillede af Oehlenschlager efterlader ikke Tvivl om Arten af hans Væsen , sammenfattet , aggressiv Energi . Han skrev paa det Tidspunkt „Correggio " , som det fremgaar af Tegningen , et Slags Modstykke til „Aladdin " , hvor Lykkebarnet reusserer , mens Helten i Kunstnertragedien gaar til Grunde , under saa groteske Omstændigheder som at han slæber sig til Døde paa en Sæk Penge , som Køberen af et Billede med udtænkt Haan har udbetalt ham i Kobber ! Det var Bagsiden af „Aladdin " , Modgangen og DEN UNGE OEHLENSCHLÄGER 53 Pengesorgerne der venter Lykkens Yngling uden for Tusind og en Nats Fantasienemærker . Stykket forekommer nu . naivt , som de fleste af Oehlenschlägers Skuespil . Tiden selv var naiv . Den er nu en anden . Men hvad der bevarer sig af Oehlenschlägers Produktion er den lyriske Vælde i saadanne Værker som „Baldur hin Gode " , „Nordens Guder " og „Helge " , her var den unge Oehlenschlager selv som en Gud i Sproget . Hans „Erindringer " er Normen for et simpelt , aabent , letflydende Dansk , som en Aa gennem et Landskab . Hverdagen bemægtigede sig ham — hvem bemægtiger den sig ikke ? Men gennem hele hans Liv gaar en fastholdt Retning , den poetiske Begrebsverden , som han ikke tillod Politik eller Parti nogen Sinde at gribe ind i . Det kan synes uforstaaeligt nu at han lod store historiske Begivenheder gaa hen over sit Hoved , at han f . Eks . da Napoleons sejrrige Tropper drog ind i Weimar , hvor han opholdt sig paa det Tidspunkt , næppe vidste at Frankrig og Tyskland laa i Krig med hinanden , som han selv erklærer ; fra en Kælderhals iagttog han de tyske Troppers Flugt ud af den ene Ende af Byen og Franskmændenes Indmarch ad den anden , uden i øvrigt at lade sig forstyrre i de Optrin af nordisk Mytologi og Helteliv han havde under Arbejde , og som han sendte hjem samme Aar som Englænderne bombarderede København . I 1849 , et Aar før sin Død , og nu just for Hundrede Aar siden , skrev han Heltedigtet „Regnar Lodbrok " , omfattet uden Deltagelse af Literaturhistorien . Det er dog Billedverdenen , om man vil Klimaet , fra „Helge " han vendte tilbage til , Søen , og Vikingetidens frie Horisonter , dens sagnomspundne Kvindeskikkelser , som den henrivende Fortælling om den i et Fiskenet snildt forklædte Aslaug . Oehlenschlager associerede Kvinden med Havet , en Frodighed i Tanken der var ham egen , det nøgne Liv i en Omarmelse af Søen . Aslaug forestillede han sig forfriskende sig i Badet . Kølighed ved en Strand , og under Bøge , var det Element Oehlenschlager elskede ; naar han tænkte paa Svømmersken følte han sig 54 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER som Bølgen , endnu ung i Sjælen , som i Digtet om Helge og Havfruen . Havde han da slet ikke noget han skulde have sagt om Bevægelserne og Tidehvervet i 1848 ? Det var jo netop Fuldbyrdelsen af Ideerne fra hans Ungdom , Europas Befrielse . Han tog Stilling dertil paa sin Maade , fortsatte med Revolutioneringen af Aanden , som han havde begyndt den i sin Ungdom , den nordiske Renæssance . Den bestod i Udformningen af en Myteverden fra vor hedenske Ungtid , der ved Billedpragt og Flugt traadte i Stedet for Drøveligheden og Livsfjendskheden i Forkyndelsen fra Syden . Vore Forfædre var Naturdyrkere , deres Vejrguder var et Indslag i Aanden af Aarstiderne , de tænkte atmosfærisk , under aaben Himmel . Endnu kan man fatte Thorsmyten under et Tordenvejr . Det var Oehlenschlägers Evne , hans Følsomhed , hans Nerve , at Naturen virkede billeddannende paa hans Fantasi ; hans Sjæleliv forløb under aaben Himmel . Livet igennem var det hans Linje , at blive sin aandelige Retning tro , vigtigere for ham end Trækninger i Politik , og liggende over enhver Form for Parti . Genkaldelsen af den nordisk Gudeverden , der beskæftigede Tiden , beskæftiger ikke mere . Men Datiden tænkte i nordisk Mytologi , selv den officielle Verden ; Orla Lehmann var virksom for at Constantin Hansens store Komposition „Ægirs Gilde " blev malet . Freund modellerede sin Ragnaroks - Frise til Christiansborg Slot . Apropos Navnet Orla , saa stammede det fra Ossian , ligesom Oscar , et Arvenavn i Bernadotternes Slægt . Napoleon var interesseret i Ossian . At disse oldgæliske Digte greb Tiden var et af dens Tilbagegreb til hedenske Symboler , ligesom Klassicismen hentede sine Impulser fra Antiken , Ytringer af Revolutionstidens Aktion mod Kirken . Blicher har noget af sin Tone fra Ossian , som han oversatte . Oehlenschlager blev ved den nordiske Mytologi , der gav Stoffet til Kraften i hans Natur . Efter ham ebbede den ud i Epigoneri . Men det er muligt at følge Oehlenschläger i hans Instinkt , hans Smag , at tage sin Livsbekræftelse fra Naturen , og fra den alene , skønt under andre Former . Hvor klar Oehlenschläger selv var over sin Holdning viser en Strofe han lader falde et Sted i „Regnar Lodbrok " , Betydningen af et Arbejde der ligger over Tiden , det Blivende : Egen voxer i tusind Aar ; Men i en eneste Nat Fuldvoxen alt i Mosen staar Den prægtige Paddehat . DEN UNGE OEHLENSCHLÄGER 55 ADAM OEHLENSCHLÄGER 1779 — 1850 ( 1950 ) FOR et Hundrede Aar siden døde Adam Oehlenschlager , den 20 . Januar 1850 , 70 Aar og et Par Maaneder gammel . Samme Aar døde William Wordsworth i England . I Frankrig døde Balzac , i Tyskland Nicolaus Lenau . Ibsens „Catalina " udkom i dette Aar , samtidigt med „Onkel Toms Hytte " af Harriet Beecher Stowe . Det første Telegrafkabel blev nedlagt i Kanalen mellem England og Frankrig i 1850 , til poetisk Inspiration for H . C . Andersen , der herom digtede sit Eventyr „Den store Søslange " , med rigelig Udpensling af hvad de dumme Fisk paa Havbunden mente om dette Tegn paa en ny Tid , som H . C . Andersen var ene om at forudse . Af disse Punkter lader det sig skønne hvad Tiden havde indeholdt før 1850 , og hvad der skulde komme efter . Hvad de næste Hundrede Aar vilde bringe kunde Oehlenschlager og hans Tid næppe gøre sig Forestillinger om , vi ved det , og ømmer os lidt ; et Tilbageblik her skal beskæftige sig med i hvilken Udstrækning Oehlenschlägers Betydning og Indflydelse har bevaret sig op igennem Aarhundredet , til vor egen Tid . Man vil tillade at jeg , for hvem der ønsker Orden og Sammenhæng i deres Læsning , anfører hvor og naar jeg har skrevet om Oehlenschlager før . I et Skrift om Hamlet , 1924 , bestemte jeg første Gang Oehlenschlägers Aladdinskikkelse som et Nedslag af Klasse , et sent Slægtskab med den jydske Hamlet , Ur - Hamlet , med Vølundarkvida , ADAM OEHLENSCHLÄGER 1779—1850 57 Askeladden , Klods Hans , Figurer hvori de Uprivilegeredes , i sin Tid Trællenes Forlangender ytrer sig , et Synspunkt yderligere udviklet i Bogen om „Thorvaldsens Portrætbuster " , 1926 . I „Form og Sjæl " , 1931 , findes et Kapitel om Oehlenschlägers Personlighed , bestemt gennem en Analyse af givne Portræter af ham . Fundet af en før ukendt Tegning af ham , af Riepenhausen , indlagt i et latinsk Værk paa Thorvaldsens Museum , endelig gav mig Anledning igen til en fornyet Undersøgelse af Oehlenschlägers Karakter . Nærværende Bidrag til den store Digters Minde vil nok komme til at danne Afslutningen paa hvad jeg har haft at sige om Oehlenschläger , et Resumé , ikke uden Gentagelser , og med Henvisninger til ovennævnte tidligere Skrifter . Oehlenschlägers første slaaende Fornyelse af Literaturen fandt Sted med Digtet „Guldhornene " . Det var et Stød der aabnede op for Arkæologien , som Videnskab og som Holdepunkt for national Bevidsthed om vor Oprindelse . Før Oehlenschläger ansaa man de bevarede Stensætninger fra Oldtiden for „Tingsteder " , de blev nu bestemt som Grave , og Undersøgelsen af dem afdækkede Landets forhistoriske Kulturtrin ; et kyndigt , gennemført Værk om Danmarks Oldtid , af Worsaae , fremkom i 1843 . Siden har Arkæologien indtaget en Centralstilling i dansk Videnskab , med Anseelse ogsaa i Udlandet , ved originale Bidrag til Oldsagernes Tydning og Datering . Et fornyet Opsving har Arkæologien kunnet opvise i de seneste Aar , ved Befolkningens Deltagelse , og nye Fund , markeret ved en endelig Totalfredning af alle danske Oldtidsmindesmærker . Det kan saaledes siges at Traditionerne fra Digteren af „Guldhornenes Tid " har haft Livskraft , og har været opretholdt af senere Slægter , som stoflig Oplysning om vor Vækst som Folk . Var Aladdin et Greb i Datidens Samfundsforhold , maskeret Politik , i en fremmed , østerlandsk Form , saa var Oehlenschlägers senere Produktion bestemt af en Tilbagevenden til nordiske Traditioner , vor førkristelige Fortid , med Edda , Sagaerne og Heimskringla som 58 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Kilder , en udtalt hedensk Bevægelse . Den hang sammen med en universel Tilskyndelse i Tiden , der skyldtes den franske Revolution , med dens Front imod Kirken , og Genoptagelse af Motiver fra Antiken , Klassicismen , hvis fornemste Navn paa Kunstens Omraade var Thorvaldsen . I Literaturen fulgte Oehlenschlager Flugten fra Kirken , men paa hjemlig Grund , ikke just Antiken , skønt han ogsaa lod sig nære af den , Stof tog han hovedsagelig fra oldnordiske Myter og Historie , Vikingetiden og dens Ynglingeskikkelser , en Virksomhed der kulminerede i „Nordens Guder " og i hans Tragedier . Hele denne Begrebsverden , der var Datiden saa kær , har ikke holdt sig til Nutiden , ikke i de Oehlenschlågerske Former , hans Tragedier har ingen Næring for Aanden mere , naar Sandhed skal siges , og Nordens Guder er gaaet under for anden Gang . Oehlenschlägers Digtning kan endnu læses , men ikke for Stoffets Skyld , derimod for hvad den har af Natur . I en anden Retning fortsatte den oldnordiske Tone sig , men uden Brud med Kirken , i den Grundtvigske Forkyndelse . Oprindeligt optraadte han som Elev af Oehlenschläger , med Stof hentet fra Nordens Gudeliv , men indfiltreret med Kristendom , og i denne Form holdt hvad vi endnu kalder Grundtvigianismen sig til Nutiden , Højskolen , paa hvis Bænke Aser og Apostle har siddet Side om Side , to Livsanskuelser under een Hat , en Sammenblanding af Bestanddele , der ophæver hinanden . Grundtvig og Højskolens Fortjenester som folkeligt Opdragelsesmiddel kan derimod ikke underkendes , til Grund herfor laa en demokratisk Tanke , som har Livskraft endnu . Som Digter over oldnordiske Motiver havde Grundtvig ikke Oehlenschlägers Gratie i Sproget , paa sin Side udfoldede han i sine Fædrelandssange og Salmer en robust , malmfuld Formevne . For Grundtvigs Vedkommende betød „Genopvækkelsen af Kæmpelivet i Nord " ikke Afstandtagen fra Kirken , ikke sært , da han var Præst . Det gjorde det for Oehlenschläger , i hvert Fald i Form af Kirkens Fraværelse , saalænge der var Tale om Thor og Freja . Oehlenschlå - gers hedenske Instinkter ytrede sig ikke saa meget i hans Livsanskuelse som i hans Smag . Den statslige Religions Former bar han som man bærer et Sæt Klæder , Frakke , Bukser , og Vest . Men han kunde ikke tilegne sig Kristendommen uden at digte den om , som han gjorde i „Aarets Evangelium " , den henrivende Digtcyklus , der fører fra Kirkens Tusmørke ud i Naturen og Aarstiderne . I Kapitlet „Naturmennesket i Literaturen " , i „Æstetik og Udvikling " , 1923 , findes en nærmere Analyse af dette i sin Art enestaaende Digterværk . 60 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Sammesteds er Oehlenschlägers Forhold til Naturvidenskaben belyst . Man kender den berømte Samtale med Steffens , uden at det nogensinde er blevet oplyst hvad de talte om . Som der er Grund til at formode var det Nyopdagelserne paa Fysikens Omraade Steffens har glimret med , Elektriciteten , Voltasøjlen , opfundet Aar 1800 ; og Forklaringen paa hvorfor Aladdins vidunderlige Lampe netop skulde gnides for at hidkalde Lampens Aand er da hentet fra den gryende Elektricitetslære , hvor Gnidning satte de hemmelige Naturkræfter i Bevægelse ! Hulen med alle de ædle Stene der forekommer i Aladdin er nok en Paavirkning fra Samtalen , Steffens var jo Mineralog og Bjergværkskyndig . Det var Naturfilosofien der var i sin Blomst . Tager man nu et af Steffens ' tyske Værker for sig , f . Eks . hans „Anthropologie " fra 1822 , vil man forbavses over dets Ulæselighed , Bogen er et Sammensurium af Halvviden , alle de Ender Videnskaben den Gang havde fat i , uden endnu at kunne etablere en Forbindelse ; det kom først siden . Oehlenschlägers Indvielse i Naturfilosofien blev da kun en forbigaaende Impuls ; han var i det hele taget ikke aktiv naturhistorisk anlagt . Det der var vigtigere for hans Vedkommende var den intuitive Kraft i hans Natur der skilte ham fra Mørkesiden og Pønitensen i den kristne Forkyndelse . Her var han i Pagt med et Syn paa Tilværelsen der senere skulde vinde Magt , efter at Læren om en Skabelse var blevet afløst af Visheden om en Udvikling , og hvad deraf fulgte . Saa Oehlenschläger er dog den der ender med at Oehlenschlägers Grav paa Frederiksberg Kirkegaard ved Vintertid. betyde noget ud over sin Tid , paa langt Sigt , i Trit med Slægter der tør kalde sig hedenske , i Overensstemmelse med den naturbaarne Genius der endnu præger Oehlenschlägers Forfatterskab . 62 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER Skønhed og Lys straaler ud derfra . Gør man op hvad det er der for altid indtager for Manden er det hans geniale Simpelhed . Jeg forstaar derved en biologisk Distinktion , evolutionsmæssigt bestemt . Gennem Slægterne gaar en Midterlinje , der kan forfølges gennem Dyreriget op igennem Historien , Menneskets Fremskridt i Menneskelighed , med alle Forvoksninger ladt tilbage , eller skudt ud i Sidelinjer . Ved Geni forstaar man i Almindelighed vagt noget ekstraordinært , overmenneskeligt , det er det modsatte , Geni er Normen , Resten falder udenfor den . Simpelhed skulde man synes laa lige for , men hvoraf kommer det da at hvad man ser er alle Bestræbelser for at komplicere sig , syne ved Særhed , indtil himmelraabende Unatur ? Øjeblikkets Kunst og Literatur er en Flugt fra Normen , som der vist aldrig har været set Magen til før . Tiden vil have det saadan . Simpel , naturlig , af sig selv , normal , var Oehlenschläger . Den sunde Natur viser sig i hans Sprog , han var udtryksfuld , lige til , en Form for skolet Mundtlighed . Før ham skrev man gammeldansk , tyktflydende , eller ekstravagant , som Baggesen . Grundtvig skrev en hul , uren Prosa , der skulde være naturlig , men var forloren naturlig , en Mode der en Gang var ejendommelig i grundtvigianske Kredse , en egen forkert Djærvhed . Af Romantikens Sprogbrug , som stammede fra Folkevisen , og som Oehlenschläger udformede , blev der en Cliché , som længe holdt sig i Poesien , indtil den op imod Aarhundredets Slutning var slidt op . Dansk har været under vekslende Indflydelse fra Udlandet , en Tid lang tysk , siden gallisk , en Periode der stemplede Sproget som daarlige Oversættelser fra Fransk , og endte i Forskabethed . Men endnu den Dag i Dag kan man hente Berøring med ægte Danskhed gennem Oehlenschlägers klare , simple , og træffende Sprog . Det hang sammen med hans Naturel , Rolighed , hans Liv havde ADAM OEHLENSCHLÄGER 1779—1850 63 ingen Ekscesser , han skabte sig ikke et Ry ved et vildt Levned , som Offentligheden forlanger af en Kunstner , Anderledeshed , ubetalte Regninger , Svir og Fruentimmerhistorier , han var en Mand som Folk er flest , en ordentlig Mand , Familjefader , Professor og Konferensraad , Ingens Fortrædiger , fri Skive derimod for alle og Enhver at skyde paa . Men han var en lykkelig Mand . Landet tog ham til sig , han havde aabnet Øjnene for Værdien deraf . Hans Navn er indvokset med Danmarks Natur , som er en venlig Natur , saadan som han har skildret den i en Sang , der er bleven til Nationalsang . Allerede første Strofe fastholder Landets Karakter , et bølget Agerland , nær Søen , og en Beliggenhed markeret af Bøgen , „Frejas Sal " , hvormed han mener Kvinden , Landets lyse Døtre , som han omfattede med saa megen Varme og Sødme . Saalænge „Der er et yndigt Land " synges vil Oehlenschläger ikke glemmes . Og han fik en lykkelig Død , mæt af Dage , som det hedder med et gammelt livsklogt Udtryk . Han blev Halvfjers , Støvets Aar , som man siger , og havde ikke mere at haabe af Livet end et Tilbageblik . For Alderdommens Nedbrydning og Viderværdigheder blev han sparet . Han fik en let Død , efter en kort Sygdom . Der forlyder ikke noget om at han søgte Trøst i Religionen paa sit Dødsleje , men han bad om at faa forelæst en Passage af sin Tragedie om Sokrates , et hedensk Motiv . Det er værd at bemærke at den døende Digter vælger et af sine egne Værker til at styrke sig ved , idet han ser Døden imøde , det var ikke Papir altsammen hvad han havde efterladt sig , men Part af hans Jeg , som han stod inde for . I Repliken han lægger Sokrates i Munden , kort før han tømmer Giftbægeret , lader han ham udtale sig om Mulighederne for hvad der venter ham , naar han er død . Der kan kun være to , enten gaar man over i en Tilstandsform hvor man genser sine Kære , der er gaaet forud , og det kan man kun imødese med Forventning og Glæde ; eller ogsaa udslukkes ens Tanke samtidig med Legemet , og i saa Fald vil man ingen Bevidsthed have en Gang om at man er død . I begge Fald har Døden 64 SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER da ikke noget afskrækkende , der er sørget for en hinsides , ihvad der saa sker . I denne Overbevisning , hvor han som ellers var i Pagt med Naturen , døde Oehlenschläger , ved fuld Bevidsthed til det sidste , idet han vekselvis saa paa Uret og paa sine Nærmeste , der stod omkring hans Seng . Faa var saa humant placeret , i Livet og i Døden , som han . JOHANNES V . JENSEN SWIFT OG OEHLENSCHLÄGER GYLDENDAL