text: VOR OPRINDELSE Om Evolution udkom tidligere : ÆSTETIK OG UDVIKLING . 1923 EVOLUTION OG MORAL . 1925 DYRENES FORVANDLING . 1927 AANDENS STADIER . 1928 DET BLIVENDE . 1934 VOR OPRINDELSE GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXXXI JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1941 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 3000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side HISTORIE OG UDVIKLING 7 Historiens Inddeling S . 7 . Historien og Alderstrinene S . 9 . Ungdom og Alderdom S . 14 . Alder og Kønsvariation S . 18 . Alder og Fremtid S . 25 . Skovalder og Byalder S . 27 . FRA SKOVEN TIL BYEN 30 Forvandlingen i det Skete S . 30 . Land og By S . 33 . Bonden og Arbejdsdelingen S . 40 . By over det hele S . 43 . MENNESKEHEDENS MEMOIRER 45 Det Blivende S . 45 . Arbejdet S . 46 . Alderstrin og Stadier S . 49 . Historiens Tyngdepunkt S . 54 . Biogenetisk Hukommelse S . 58 . Graduslæren S . 60 . KASTEREN 62 Ungtiden S . 62 . Haanden S . 65 . Kasteren og Kønnet S . 68 . Kastet som Skel S . 71 . Afstamningens Krise S . 75 . MANDEN MED KØLLEN 78 Litoforalderen S . 78 . Kastestokken S . 79 . Køllen S . 82 . Det første Klædningsstykke S . 87 . Vildmanden S . 88 . Asenskæften S . 91 . NATURENS SKOLE 95 Det fossile Menneske S . 95 . Bjergbarrieren og Istiderne S . 97 . Isaben S . 99 . DEN FØRSTE SMED 103 Haandkilen S . 103 . De franske Hulefund S . 104 . Uluen S . 107 . HULEBEBOEREN 116 Brug af Ilden S . 116 . Nordisk Karakter S . 124 . Væbning og Fysik S . 125 . RENSDYRTIDEN 129 Kunstens Oprindelse S . 129 . Flintens Teknik S . 131 . Skæftning S . 138 . FLINTTEKNIKENS KULMINATION 141 Øksen S . 141 . Betydningen af vaadt eller tørt Træ S . 145 . Arbejdsmaader i Flint S . 150 . Sammenfatning S . 152 . DET PRIMITIVE MENNESKE 154 Urmenneskets Type S . 154 . Haar og Skæg S . 156 . Ansigtets Vækst S . 161 . Herkomstens Problem S . 168 . To Menneskearter ? S . 176 . Gnomen og Atleten S . 178 . Grækere i Danmark S . 183 . Homo belliger og Homo artifex S . 185 . Den diluviale Kvinde S . 191 . Indianeren S . 197 . Fartøjet og Husets Oprindelse S . 207 . Den store Aand S . 210 . Kønsvariation og Mode S . 213 . SKYTTEN 215 Bue og Pil S . 215 . Lyren og Buen S . 219 . Hesten og Manden S . 222 . Sagittarius S . 228 . HYRDEN 233 Græslandene S . 233 . Tamdyrene S . 241 . AGERDYRKEREN 248 Kornet S . 248 . Ploven S . 253 . Koen S . 257 . Den firlængede Gaard S . 261 . SPREDNINGEN 276 Beduinen og Bonden S . 276 . Nomaden S . 278 . Hjulet S . 282 . Udtørringen S . 289 . Metallerne S . 292 . SAMFUNDSDANNELSEN 296 De første Fartøjer S . 296 . Trafiken S . 300 . Befolkningers Sammensætning S . 302 . Arbejdsdelingen S . 307 . HVEM VI ER 312 Race og Klasse S . 312 . Folkekarakteren S . 317 . Vor By S . 318 . OPGAVEN 320 Tilskyndelsen S . 320 . Maalet for en Menneskelære S . 321 . Afslutning S . 323 . HISTORIE OG UDVIKLING Historiens Inddeling . HISTORIEN , saadan som man lærer den i Skolen , inddeles traditionelt i de tre Hovedafsnit Oldtid , Middelalder og Den nyere Tid . Oldtiden er hvad der falder ind under Sagntiden og Antiken , den skrevne Historie , hvortil kommer Arkæologiens Oplysninger bagud . Man regner Oldtiden til Romerrigets Fald , Aar 476 , en ren dynastisk Betragtning , Kejserrækkens Afslutning ; Rom gik paa anden Maade over i Eftertiden , i Form af Papisme og ved uudryddelige Spor paa kulturelt Omraade . Middelalderen opfyldes af Folkevandringstiden og Dannelsen af de nye Riger norden for Alperne , som afløste Antiken , en Forflytning af Kulturcentrerne fra Middelhavsomraadet op mod Mellemevropa og dets nordlige Kyster . Middelalderens Afslutning sættes til omkring Aar 1500 . Den nyere Tid næres fra flere Kilder . Man taler om Renaissancen som Tidsskel , eller man regner fra Reformationen , som var et Skisma indenfor Kirken , Papismen der fik en Revne , Romervældets Fallit i Grunden for anden Gang ; eller 8 VOR OPRINDELSE der tænkes paa Amerikas Opdagelse , som lagde en helt ny Verden til Historien ; man kan regne med alle tre Aarsager tilsammen som udsprungne af een stor Impuls , den uimodstaaelige Udvidelsesaand der brød sig Vej paa en Tid som ligger omkring Christiern II ' Regeringstid her i Landet . Renaissancen var som Kulturskel en Tilbagevenden til Antikens Idealer , og gik videre hvor den havde sluppet , i Oplysning og Udvidelse af menneskelig Horisont ; man kunde derfor fra den aandelige Retnings Side reducere de tre Perioder til to , Oldtiden , med dens Fortsættelse til den nyere Tid gennem Renaissancen , og saa hvad der laa imellem , Middelalderen , da Verden var katolsk . Man begyndte hedensk , var en Overgang , ikke faa Aarhundreder , katolsk , og endte med at blive hedensk igen , i moderne Forstand , med frigjort Tanke . Oplysningen havde sin Oprindelse i sin Tid hos de græske Tænkere og genoptoges af Renaissancen . Hvis man regner med de naturvidenskabelige Opdagelser som den egentlige Indgang til den moderne Tid har jeg foreslaaet at datere den til Galileis første Observationer i Himmelrummet med Kikkert . Herved fandt hvad Grækerne havde tænkt sig til , og Kopernikus ført videre , sin Bekræftelse ved den direkte Undersøgelse ; Fysiken , den moderne Naturvidenskab , var grundlagt , Mærkeaar 1609 . Den gældende historiske Inddeling , saavel som Tidsregningen i det hele taget , er ved nærmere Betragtning af rent vedtægtsmæssig Natur , udsprungen af et kronologisk Behov , med visse Hvilepavser . Historien har man set i et Perspektiv bagud , med aftagende Belysning , Fortiden karakteriseret som „graa " , og associeret med høj Ælde , Middelalderen laa nær - HISTORIE OG UDVIKLING 9 mere , men var „mørke " Aarhundreder ogsaa , først vor egen Tid har forekommet klar ; Nuancerne er hentet fra Døgnet . Men den gældende historiske Kronologi , selv om den i og for sig ligger i Fortsættelse af sig selv , dækker ikke de egentlige afgørende Tidehverv . Hvis man vil ind paa en aarsagsbestemt Rækkefølge , fra Fortid til Nutid , maa man flytte sin Opmærksomhed fra Historien til Udviklingen . Historien og Alderstrinene . Paa en uvis , intuitiv Maade har det været forsøgt at faa en Gruppering af Historien til at falde sammen med noget fremadskridende , vækstligt i Historien , noget hen i Retning af Historiens Træ , man har sidestillet de forløbne historiske Perioder med Menneskealdrene , endogsaa før Udviklingslæren havde leveret Nøglen til et saadant Synspunkt , i uklare Former , forsøgt f . Eks . af Grundtvig , der i Historien vilde se en Afspejling af det enkelte Menneskes Aldre , her som der en Ungdom , en Manddom og en Alderdom , hvis Karaktertræk han bestemte som Fantasi , Følelse og Forstand , og genfandt i Historiens tre Epoker , store løse Favnemaal , og en usikker psykologisk Bestemmelse . Men Tanken var i sig selv rigtig . Grundtvig var her inde paa Udviklingen , uden endnu at kunne gøre det Skridt der senere blev gjort , men Tanken laa i Tiden . For en fuldbyrdet evolutionær Betragtning udgør Historien , forstaaet som vor Oprindelse , virkelig et Afbillede af det enkelte Individs Aldre . Mennesket gennemløber under Opvæksten fra Barn til Voksen alle Udviklingens Faser . I Retningen , fra den ene Tilstand til den anden , foreligger en intim Analogi ; det der er Lov for Individet omsluttes af det der 10 VOR OPRINDELSE har været Lov for hele Slægtens Opstigning . Men det hænger ikke saa enkelt sammen som Grundtvig med et Seerblik gættede sig til . Kronologisk kan Historie og Udvikling ikke bringes til at falde sammen . Hvor Historien har gjort sig færdig , op til Dato , kan Udviklingen endnu være i sin Begyndelse . Trin der hører en fjern , tilbagelagt Fortid til , sammenligningsvis , det ene Sted paa Jorden , kan forefindes præsente det andet . Den antike Kultur gik sammen med raa Trin oppe i Evropa . I vor egen Tid kan man notere et Ekstrem som at Evropæere med Flyvemaskine besøger endnu menneskeædende Stammer i det indre Ny - Guinea , som ofrer en Gris til Hydroplanet , i den Tro at det er en Aand , dokumenteret af et Fotografi ; indenfor samme Nu , paa samme Plade , mødes her to Trin som ligger adskillige Tusinde Aar fjernet fra hinanden ; Pælebyggerne i Schweiz levede maaske paa et lignende Trin som Papuaerne i det indre Ny - Guineas Sumpe gør nu . Selv indenfor et Samfund , paa et og samme Sted , findes de forskelligste Trin repræsenteret . Udviklingen er en Retning indenfor Historien , men Tempoet , Indholdet af Tid kan være ganske forskelligt . Stort set slaar det til at Ungdom , Manddom og Alderdom har noget tilsvarende i Menneskehedens Opmarsch , men ved nøjere Gennemtænkning melder der sig forskellige Vanskeligheder . Selv om Analogien mellem Individets og Slægtens Liv holder Stik lader den sig ikke føre ud i sin sidste Konsekvens , af den Grund at Individet jo da afgaar ved Døden , mens Livet bevarer sig . Den sidste Ende af Sammenstillingen , at Alderdommen skal svare til den Tid vi lever i , og vel endogsaa HISTORIE OG UDVIKLING 11 til den der kommer , har noget misligt , som kræver en skærpet Undersøgelse . At Barndom og Ungdom svarer til en Fortid , hvor Grunden til Menneskelivet blev lagt , forholder sig rigtigt . Det medfører at gængse Forestillinger om Alder , om Ælde , maa vendes om , i en Grad som slet ikke endnu er trængt ind i den almindelige Bevidsthed , skønt det ligger saa lige for . Ved Ælde forstaar man i Almindelighed alt hvad der er længe siden , det staar vagt for Bevidstheden at alle i Oldtiden var gamle Folk , skæggede Patriarker ; selv Vorherre har man forestillet sig som en gammel Mand . Alt hvad der er urgammelt , fra Arilds Tid , iklæder man Træk hentet fra Alderdommen , som i Lighed med Kampesten formodes at være mosbegroet . Forholdet er jo det omvendte , det er Fortiden der var ung , og vor Tid der er gammel , i hvert Fald senere end Tiden før . De Tider der ligger længst tilbage er de yngste , og de svarer til Barndommen . Man skulde derfor vende Begrebet Oldtid om og tale om en Ungtid i Stedet for , hvilket jeg ved anden Lejlighed har indført , og som vil blive fulgt i al videre Sammenhæng . Svarer den ældste Historie til Barndommen , saa møder man længere oppe i Tiden Træk der falder sammen med Ynglingealderen ; vor egen Tid skulde svare til et voksent Begreb , hvad den forhaabentligt gør . Analogien har ikke mange Nuancer . I Virkeligheden har der været en lang Række Stadier med mange Afskygninger , af flygtig , fysisk og psykologisk Natur , som endnu hverken er fastlagt eller defineret , og et ukendt Stof indenfor den almindelige Bevidsthed . Selv under den rigtige Bestræbelse efter at se Historien og 12 VOR OPRINDELSE Udviklingen i Billedet af det enkelte Individs Vækst falder man let for Fristelsen til at forenkle Historien ved at glide over i den gamle prøvede Tredeling igen . Tre Aldre , det er man saa hjemme i . Selv den rette Metode naar da ikke længere end til et Skema , med Opsættelse af at gaa nærmere ind paa Materialet ; med mindre man gør det . Disse Begyndelsesgrunde vil mange mene er af en saa elementær , selvindlysende Natur at det ikke lønner sig at ofre et udførligt Arbejde derpaa . Det skal imidlertid en Gang gøres , fordi Begyndelsesgrunde ogsaa fra Tid til anden maa revideres . Man bedes være forberedt paa at der her ikke handles om andet . Navnlig den sidste Etape , vor Tid sammenstillet med Alderdommen , har jeg ikke set analyseret og forfulgt ud i sine sidste logiske Konsekvenser , det skal , med Forbrug af den Plads det tager , forsøges her . Hvis Historiens tidlige Epoker laaner Parallel fra Ungdommen og Manddommen , skal al senere Tid , Fremtiden med , følgerigtigt ende med at dele Karakter med Alderdommen ; hvordan forholder det sig dermed ? Der er dem der uden Skrupler , uundersøgt , overfører Analogien paa Historien . En gammel overfladisk Tydning af Dynastiers Endeligt , tilsyneladende slaaende Eksempler , Ægyptens Forfald , Roms Forfald , har forledt til den Antagelse at Kulturer har en Blomstring og en Undergang , Ungdom , Alderdom og Død , som i det organiske Liv . Følelsesmomentet der ligger til Grund for Forkyndelsen minder om saa mange andre mørke Forudsigelser om Verdens Undergang , en gammel sekterisk Form for Nydelsen af Skrækfornemmelser paa Forhaand ; Instinktet kender man HISTORIE OG UDVIKLING 13 igen fra en vis folkelig Tilbøjelighed til at overvære eller høre Tale om Ulykkestilfælde , ofte Kvinders Form for Oplevelse . Naturhistorisk , biologisk er Tanken om Kulturens Undergang født umulig , højst kan der være Tale om Forflyttelser deraf . Analogien mellem Historien og Menneskealdrene kan ikke føres længere ud end den rækker . Alderdommens Kulmination er Døden , hvilket er ingen Tilstand , Livet derimod begynder til enhver Tid forfra igen . Livet fornyer sig , Formerne gaar . Det er man utrøstelig over , naar man selv har Hovedet fuldt af Former , som er under Opløsning , nogle Fraser der dør . Men Livet ser altid anderledes ud , det kan Undergangsforkynderen ikke se . Hvis det forholdt sig rigtigt at Verden gaar en Alderdom imøde skulde Verden allerede være uddød , siden alt Levende er begyndt at ældes paa det første Udviklingstrin det overhovedet har gjort . Døden er lige saa gammel som Cellen . Men naar man er færdig med det Sorgens Budskab om Occidentens nærforestaaende Undergang lader der sig udlede noget positivt , styrkende for Tanken af Analogien mellem Alderdommen og vor Tid , eventuelt Fremtiden . Hvis Aldrene nemlig , som Udviklingen , betegner en Stigen , fra den primitive Tilstand til den højtstaaende , skulde Alderdommen , Manddommens sidste Station , have Betingelser for at have opsamlet hele Vækstens positive Sum i sig , den endelige Modenhed , et Maksimum af Egnethed for Tilværelsen , naar alt , overstaaet Tilværelseskamp , Erfaring , Overblik og Harmoni , bliver lagt sammen . Herfra træder Alderdommen saa ud i det Negative , Forfald og Død . Men saalænge den holder sig som positiv Livstype , kronologisk den sidste , skulde der kunne 14 VOR OPRINDELSE sluttes fra den til Kulturstandpunktets Kapacitet i vor Tid , muligt et Stykke ind i Fremtiden . Det tør antages at Modenhed er noget man vil se mere af i kommende Aarhundreder end i dem Menneskeheden har tilbagelagt . Af Vigtighed bliver det at bestemme netop den Grænse hvor Alderdommen , positivt opfattet , holder op og Forfaldet begynder . Ungdom og Alderdom . Det frister her til nogle almindelige Bemærkninger om Ungdom og Alderdom , et altid aktuelt Modsætningsforhold , fjendtligt bedømt af Parterne , men ikke videre psykologisk undersøgt , og vanskeligt at stille sig objektivt til , da enhver Udtalelse ubarmhjertigt vil blive rejiceret under Henvisning til enten at man er for ung , eller at man er for gammel . Det skal imidlertid voves , et Udfald fra de Gamles Lejr , i Fortrøstning til at man dog som gammel en Gang har været ung , hvorimod Ungdommen i hvert Fald endnu ikke har været gammel . De Gamles Bidrag til Tiden er og har altid været af væsentlig fornuftig Natur , en Holdning der vrages , som oftest uden Undersøgelse , af den yngre Slægt , der foretrækker at styrte sig i Vildfarelser , med rigtigt Instinkt , for man kan ikke oppebie Erfaring , man maa bløde for den . Har det nogensinde været anderledes ? Modsætningen mellem de Ældres Erfaring og Ungdommens Hensynsløshed ( som man i sin Tid bidrog rigeligt til selv ) er et Polaritetsforhold af den Beskaffenhed at den ene Generation ikke er i Stand til at lære af den anden , aldrig har været det , og aldrig vil blive det . Uenigheden er nødvendig , uden den vilde Tilværelsen gaa istaa . Der gi - HISTORIE OG UDVIKLING 15 ves Kræfter , hinsides begge Parter , en Ligevægt gennem Spænding , som sørger for at Maalet naaes , selv om man af al Magt mener man fjerner sig derfra . Naturen trættes ikke af Gentagelser . Alderdommen var i sin Tid et Privilegium i sig selv , da Samfundet endnu hvilede paa Familjen , Klanen , der kunde ikke være Tvivl om hvem der skulde raade , det skulde Familjeoverhovederne , de Ældste , Patriarkiet . Endnu i vor Tids Regeringsformer , Begrebet Senat , i Brug endnu i Frankrig og Amerika , og overtaget fra Romerne , har Institutionen sat sig Spor ; Roden deri er senex , en gammel Mand . Man tænker meget anderledes nu . I det moderne Samfund udgør Ungdommen en social Fraktion for sig , som ingenlunde føler filialt for nogen Art Statsvælde . Da den er talrig bejles der tværtimod paa forskellig Maade til den . Alt ventes af Ungdommen , ikke mindst af dem selv , idet man uden videre gaar ud fra at de sidst Tilkomne , de Nyeste , repræsenterer Udviklingens Blomst og er i privilegeret Pagt med Fremtiden . Uden Tvivl , det forholder sig saadan , at den unge Generation skal overleve den der er ældre . Man vil kende disse Udtalelser om Ungdom og Alderdom igen som berørt af mig før , f . Eks . i „Evolution og Moral " , i en anden Sammenhæng ; under nærværende Synspunkt kan Gentagelser paa nogle Punkter ikke undgaaes , saa meget mere som hvad her staar former sig til et Resumé , en Epilog til alt hvad jeg i det hele taget har bidraget til Historiens og Udviklingens Filosofi . Agitationen for Ungdommens Fortrin gør man sig nyttig i Politik . Under Bestræbelsen efter at udvide sin Majoritet har 16 VOR OPRINDELSE man søgt at skyde Aldersgrænsen saa langt ned som muligt , for at sikre sig Stemmer , uden at betænke at Modenhedsgraden i Længden vil slaa ind og undergrave selve Majoritetsprincipet . Hvad man faar at se er derfor et Skridt ud af parlamentarisk Regeringsform tilbage mod Enevælde , i en eller anden kamoufleret Form , da Majoriteten i Virkeligheden ikke besidder politisk Modenhedsgrad . Ungdommen , de Yngste , det skal være Fremtiden ; Sandheden er at man benytter sig af Instinkter hos Ungdommen der peger tilbage mod en Fortid og saa langt fra har noget med Fremtiden , betragtet som Fremskridt , at gøre . Jo længere man kommer ned under Umyndighedsalderen , des mere nærmer man sig en Urtilstand . Den unge Arving til Fremtiden bærer en Jungle paa sit Hoved og en Vildmands Tilskyndelser underneden . Den sobre Skaldepande derimod deler Klarhed og Udsigt med den evige Sne paa Bjergtinderne . Heldigvis gives der en Kategori midt imellem : Manddommen . Mellem Manddom og Alderdom savner man en Nuance i Sproget , som der her var Brug for . Man er ikke i Tvivl om den , naar man træffer paa den i Tilværelsen . Heller ikke er man i Tvivl om naar Alderdommen begynder at mærkes af Forfaldet . En Egenskab der regnes for dens Fortjeneste , dens Ro , kan have visse Aarsager ; Sindsligevægt og Ubevægelighed er to forskellige Ting . I det Øjeblik Alderen stagnerer , for ikke at tale om Skrumpning og svigtende Sanser , kan Alderdommen ikke mere være i Pagt med nogen Fremtid . Affældigheden og Døden , alt Levendes Kaar , slutter sig til Fortiden , den store Tumulus af det der har været . Paa den gale Side af den Grænse der bestaar mellem Alderen og Forfaldet HISTORIE OG UDVIKLING 17 gør Individet vel i at nedlægge sit Hverv som Menneske ; og opdager man ikke Grænsen selv vil andre gøre det . Men indtil da , i Kulminationsalderen , staar det ældre Slægtled udviklingsmæssigt set Fremtiden nærmere end det yngre , da det er det der har Stadierne bag sig , og som Udviklingen har virket længst paa . Populært har Alderdommen Ord for at gøre sig bemærket ved at optræde fjendtligt og hindrende imod alt Nyt . Dog er der Forskel paa hvordan Alderen ytrer sig . Nogle Personer er ligesom lokalt bestemt , tilhører kun deres Tid , hos dem standser Udviklingen tidligt , de rækker ikke længere end deres egen Generation , i Virkeligheden er de født gamle . Indtrykket af Alder kan forveksles med Indtrykket af Mode . En Mand der stikker i sin Tid vil ende med at blive bagved den . Det Syn hører derfor ikke til Sjældenhederne at de Folk der er de hidsigste efter at bekende sig til Tiden mærkeligt hurtigt sejler agterud med den og bliver lige saa haarde til at holde igen som hver Generation nu en Gang er det i Forhold til den der følger efter . Den goldeste og mest aandsfortærende Sondring mellem det hvori der er Liv , og det hvori der ikke er det , er derfor Partibetegnelser som konservativ eller radikal ; Brugen deraf stempler Forbrugeren som indhentet af sin Tid . Det er imidlertid muligt at blive gammel uden at standse i Væksten . Man har Eksempler paa produktive Naturer som har lagt til i aandelig Kapacitet og Overlegenhed , lige til de i en høj Alder mejedes ned af et eller andet svigtende Organ . Det er som om Stammen gaar igennem nogle Mennesker , hvorimod andre kun har noget af en Forgrening , de bliver ikke andet end Individer . Gamle stærke Slægtsmennesker , af 18 VOR OPRINDELSE begge Køn , har noget i Karakteren der peger mod Fremtiden . Ungerne hos alle Pattedyr fastholder Træk af den Type hvoraf Arten er kommen ; de Voksne er det Arten er bleven til , og hvad den stræber imod . Det udvoksne Individ vender mod Fremtiden . Det bliver her nødvendigt at se sig om efter Vidnesbyrd fra Naturen selv , tilsyneladende udenfor Temaet . Alder og Kønsvariation . Hos de fleste Dyr er det de gamle fuldt udvoksne stærke Hanner der monopoliserer Forplantningen , efter forudgaaende Kampe , der slaar de yngre Hanner af Marken . Det paatrænger sig Opmærksomheden at netop denne Omstændighed maa have betydet noget for Udprægningen af Afkommet , idet det fremadskridende i Udviklingen mere er knyttet til de ældre Eksemplarer end til de yngre . De har i højere Grad bragt til Modenhed hvad der viser ud over Slægten end de unge Individer . Den sekundære maskuline Karakter hos Hannen gør den ofte saa forskellig fra Hunnen at man næsten synes man staar overfor en ny Art , eller Træk oplagt dertil . Hos Dyr med en ekstrem Forskel mellem Kønnene , f . Eks . Kappebavianen , som jeg ved tidligere Lejligheder har haft et Øje til , kan man paa Hunnen se den oprindelige Abeart , af en marekatteagtig Type , som Kappebavianen har udviklet sig fra , paa Hannen ser man hvad Udvælgelsen har bragt det til , en formidabel Overdrivelse af Typen , med den maskuline Prydelse hvorefter den har Navn , som Hunnen slet ikke har . Hunnen er altsaa ikke ret meget Kappebavian , der er en saadan Udviklingsgrad mellem Kønnene her at Benævnelsen i Virkeligheden kun dækker den HISTORIE OG UDVIKLING 19 ene Part . Og dog maa Han og Hun blandes sammen hver Gang Afkom , af det ene eller det andet Køn , bliver til . Det er næsten som om man staar overfor en Krydsning , indenfor en og samme Art ! Definitionen af en Art er at Individer indenfor den skal kunne forplante sig med hinanden . Hos Varieteter gaar det endnu , som hos Hest og Æsel , Afkommet er dog her uforplantningsdygtigt . Saa længe levedygtig Forplantning finder Sted kan der altsaa ikke tales om en ny species , selv om Kønnene er kommen saa langt fra hinanden i Habitus at de gør Indtryk af forskellige Trin af det samme Dyr . Men her er dog vel en af de Faktorer der er Aarsag til at Aberne har differentieret sig ud i saa mange Abearter som de har . Man kan antage at en intern Forskydning gør sig gældende i det lange Løb , forskellig fra de øvrige ydre Paavirkninger der betinger Artsdannelsen , indenfor Arveligheden , at Anlæget , som under andre Forhold vil bevare sig konstant , omsider bringes til at tippe over , naar Distancen mellem Kønnene bliver for stor . Træk af den mandlige Differentiation ender tilsidst med at krydse over paa Hunnen , ved et Skred i de indre Anlæg , som skjuler sig i Ægget . Altsaa den Omstændighed at Artsdannelsen tager et af sine Udgangspunkter fra Hannens Udstyr paa et fremskredent Alderstrin maa holdes i Erindring , naar man undersøger hvad Alder overhovedet betyder for Udviklingen . Mærkelige Forhold ved Divergensen mellem Kønnene indenfor Arten , som ikke kan have været uden Indflydelse paa Forskydningen af den , paatrænger sig Opmærksomheden ved en umiddelbar Betragtning af Dyreriget , et Iagttagelsesstof som 20 VOR OPRINDELSE er udstrakt gennemlyst i Darwins „The Descent of Man " . Det siger sig selv , naar man ser sig om mellem Dyrene , at der er dem af dem hvor Kønsforskellen næsten ikke gør sig bemærket , og saa dem hvor den er meget iøjnefaldende . Hos de fleste Gnavere er det ikke til at se hvad der er Han og hvad der er Hun , heller ikke hos Katte og Hunde ; hos andre gør en vis Forskel i Størrelse og et kraftigere maskulint Præg sig gældende , uden at der dog er nogen væsentlig Forskel i sekundært Udstyr , som hos Hestene . Det er der derimod hos Hjortene , hvor Hannen bærer Gevir , mens Hinden er kullet . Men hos Rensdyrene har ogsaa Hunnen , Simlen , Gevir , ligesom hos Kvæget , hvor begge Køn er udstyret med Horn . Hvordan hænger det sammen ? Hos Hjortene , hvor Hannen er ene om Prydelsen , finder der den bemærkelsesværdige Udvikling Sted , gentaget hos Individet , at Geviret begynder med en Stamme og lægger en ny Gren til hvert Aar , efter at have været afkastet , til Dyret er paa sin fulde Højde med det Maksimum af Ender der kan naaes ; hos Handyret er det sekundære Artspræg altsaa begyndt med en enkelt Tak og har udviklet sig til flere , med Bibeholdelse af et annuelt Øgningsprincip , der endnu hos Individet genfortæller hele Udviklingsforløbet . Paa Kvægets Horn kan man tælle Aarringene , uden at nogen Formforandring ellers giver Anledning til at studere Overgangen fra et Trin til et andet ; Hjorten bærer saa at sige sin Alder og sin Arts Historie paa Hovedet . Men Hinden har ingen ! Hvad den angaar har den ikke gennemløbet nogen Forvandling , den er udviklingsmæssigt set et ungt Dyr , ligesom Kiddet , viser i Typen tilbage til Hovdyrformer , hvoraf der i sin Tid har kunnet blive baade det ene og det andet . For Eks . HISTORIE OG UDVIKLING 21 en Ren . Tilpasset under arktiske Forhold har denne Hjorteart sin egen bestemte Karakter . Men der er den fra Hannen krydset over paa Hunnen , som ogsaa har Gevir . Der er dog vel her en Gradsforskel der taler for at sekundær Artskarakter er erhvervet , og at den ved Nedarvning ender med at springe over paa Afkommet , slutteligt begge Køn , skønt den oprindeligt er begyndt ved en Udvælgelse kun hos det ene af Kønnene . Udvælgelsen har hos Hannen fundet Sted gennem Udrustning i Forsvarets og Parringskampens Tjeneste , et Motiv som ikke paa noget Tidspunkt foreligger for Hunnens Vedkommende . Ikke desto mindre ender Hunnen for Renens Vedkommende med at overtage Hannens Forsvarsmiddel . Vaagner den en Morgen og finder sig muteret , med et Gevir paa Hovedet ? Formodentlig vil man vælge enhver anden Forklaring end den ene nærliggende , at erhvervede Egenskaber ender med at slaa igennem ved Krydsning mellem Kønnene , en indre Fuldbringelse hvis Regler endnu ikke er studeret . Her maa der en Gang skaffes Indsigt , ikke paa Grundlag af forudfattede Meninger om Umuligheden af erhvervede Egenskabers Nedarvning , støttet paa periferiske Laboratorieforsøg , som f . Eks . Weismanns graverende Eksperiment med at skære Halen af Mus i en Række Generationer , uden at de dog fødtes haleløse . I Behold efter Forsøget tør man notere en Samling afskaarne Musehaler i Weismanns Besiddelse . Om den indre Arveligheds Destination er man paa et Spor ved Mikroskopi af Ægcellen , men andre Faktorer maa medindbefattes i Undersøgelsen , før man naar til et Resultat . Retningen er angivet af Darwin i Begrebet Pangenesis , indtil videre en Indskrift over et Studieomraade forude Ingen endnu behersker . Mellem de Udviklingsfaktorer der gør sig gældende i den fri Natur , Tilpasning og Udvælgelse , samt Krydsning mellem Varianter af samme Art , staar Krydsningen mellem Kønnene ikke i Forgrunden , maaske som et for nærliggende Fænomen , udenfor sædvanlig Defination af Begrebet Krydsning . Dog paa hvilken anden Maade vil man forklare at Hinden er kullet , hvorimod Simlen har Gevir , end ved Kønsvariation ? Det Begreb Darwin arbejder med i „The Descent of Man " , sexual selection , er paa Dansk oversat ved Parringsvalget , et Ord uden tilstrækkelig Rækkevidde ; det indeholder Aarsagsforholdet , men ikke Følgerne deraf . At Han og Hun divergerer mere fra hinanden hos nogle Dyr end hos andre fører foruden Arvelighedsproblemet ind paa et andet vidtrækkende Spor : Midtlinje - og Sidelinje - Retninger i Udviklingen . Det blotte Formindtryk af Arter hvor Han og Hun adskiller sig umærkeligt fra hinanden falder sammen med andre Tegn paa at man staar overfor oprindelige , relativt unge Trin , hvorimod en prononceret Forskel mellem Kønnene taler om en vis Overudvikling , henimod en ny Art , under Omstændigheder ud i barokke Sidelinjer , som har fjernet sig endeligt fra en fælles Stamme , hvorfra de er udgaaet . Dette Forhold , som tilsyneladende ligger langt udenfor Temaet her , kan ikke lades ude af Betragtning hvis Menneskets Opstigning i det følgende skal behandles paa Baggrund af biologiske Forudsætninger . At den fri Udvælgelse i Naturen begunstiger de ældre og stærkere Individer leverer et Moment til Forklaring af erhvervede Egenskabers Nedarvning , som endnu er uundersøgt . Det er givet at hvis erhvervede Egenskaber skal nedarves maa de HISTORIE OG UDVIKLING 23 overhovedet være erhvervet først , indenfor Individet . Kaarene maa have virket paa Arten saadan at et Præg er bleven paa den , og det har et ældre Individ flere Betingelser for end et der staar ved Begyndelsen til at mærkes af Kaarene . Forholdet berører vigtige praktiske Problemer , for Husdyropdrættere , hvorvidt det er fordelagtigt at benytte helt unge Avlsdyr eller ældre , for Menneskets Vedkommende et Spørgsmaal om det heldigste Tidspunkt for at indgaa Ægteskab . Et muligt Optimum har sin Grænse , naar Alderen begynder at gaa over i Forfaldet . Naturen regulerer her sig selv ; naar de stærke udvoksne Hanner begynder at blive for gamle bliver de banket af Marken af den næststærkeste Generation . Slægten gaar til enhver Tid gennem Individet . Altsaa Individets Tilstand er bestemmende for Afkommet . Et rask Billede kan tages fra Hestens Udviklingshistorie , der er et af de bedst oplyste Eksempler man kender , ofte benyttet . Det er Gangen der har forvandlet paa Hestens Fod , under Kaar der har forandret sig fra Ophold i Skov til Ophold paa Savanner . Mellem det femtaaede Stamdyr og Hesten som vi kender den ligger saa og saa mange Trin Arten har gjort , her at forstaa bogstaveligt , et meget stort Antal Trin af hver enkelt Hest , gennem utallige Generationer , et fantastisk Tal , men dog et ganske bestemt Tal , for alle Heste tilsammen kan ikke have gaaet hverken mere eller mindre end Summen af alle de Skridt der overhovedet er bleven gjort . Tallet lader sig naturligvis ikke tilnærmelsesvis bestemme . Men hvis alle disse Skridt tilsammen har været Aarsag til at hvad der oprindeligt var en Negl har omdannet sig til en Hov maa hvert eneste Skridt Hesten har gjort have en Part deri . Hver Gang Hesten har sat 24 VOR OPRINDELSE Fod paa Jorden har det forvandlet paa den , infinitesimalt , men et Spor , nødvendigvis , for ellers kunde Forvandlingen slet ikke have fundet Sted . Naar Hesten nu gaar skoet med Jern er det ikke Naturen længere der er virksom , men det er dog i Fortsættelse af Udviklingens Kausalitet , jo haardere Bund , des haardere Hov ! Hvis nu hvert Trin Hesten har taget har ført den videre hen mod den typiske Udformning af Foden er det klart at Forvandlingen har haft mere at arbejde med hos en Hest , et Individ , der har gaaet længe , end hos et Føl der lige er begyndt . Altsaa jo modnere og mere paavirket af Tilværelsen et Dyr bliver , des flere Betingelser faar det for at erhverve , opsummere en bestemt Retning og levere den videre til Afkommet . Udviklingens Fjed kan man følge hos Hesten , man kan næsten høre dem , den har løbet sig til hvad den er bleven . Hvor længe det har varet er det ikke værd at komme ind paa , Aarmillioner kan man alligevel ikke forestille sig . I det samme Tidsrum klatrede en egernagtig Insektæder sig op til det der skulde blive Menneske . Hestens Klumpfod viser med det samme at Udviklingen ogsaa kan resultere i en Forkrøbling . Udviklingen har ikke paa Forhaand en Tegning i sig , men den er vækstlig , og den bliver i sit Spor . Der er her gaaet ud fra at erhvervede Egenskaber nedarves . Naturen siger det . Naar det har været draget i Tvivl er det fordi man har forvekslet Bevis med Forklaring . Beviset foreligger , hvis man har Øjne i Hovedet ; Forklaringen mangler . Her har menneskeligt Kortsyn ikke formaaet at vurdere Naturens umaadelige Forraad af Tid , man har foretrukket at benægte hvad man ikke har kunnet skaffe sig Indsigt i . Vækst , med Naturens Metode , og dens Tempo , lader sig HISTORIE OG UDVIKLING 25 ikke se i faa Generationer . Men Resultatet deraf falder lige i Øjnene . Denne Udflugt til Naturhistorien er foretaget for yderligere at faa bekræftet at et langt Liv har Fordel frem for et kort . Alder og Fremtid . Man kan om man vil tage det ganske Aktorat som en 62aarig Persons Forsvar for sit Alderstrin ( skrevet i 1935 ) , en Apologi for Alderdommen der indfinder sig af sig selv , naar man har forskanset sig i Aarenes skrøbelige Fort . Givet er det dog at Erfaringer om Alder ikke kan hentes hos Ungdommen . Og det kunde ogsaa synes Umagen værd en Gang at analysere Begrebet fra en positiv Side . At en Mand er senil , naar han ikke længere er ung , er ellers i Almindelighed alt hvad der vides . Ungdom og Alderdom i Forhold til hinanden unddrager sig til daglig rationel Bedømmelse , Lidenskaber gør sig gældende her , Konkurrence , en Ufredstilstand hvor der ikke bliver givet Pardon fra nogen af Siderne . Alderdom er i sig selv saa rammende et Haansord at man endogsaa har set det anvendt af Personer der er ældre end dem de anvender det imod ; saa vidt gaar Hadet , naar det paa anden Maade er uden Argument . En født ubarmhjertig Spændingstilstand , en Tovtrækning finder Sted mellem hver to paa hinanden følgende Generationer , de Ældre og de Unge . Man ved hvordan de stiller sig til hinanden , de Unge ufølsomt , med et ubehageligt Mundsvejr , besvaret stiltiende af de Gamle med et Misbrug af Magten , som de sidder paa . Det er simpel Tilværelseskamp , det drejer sig om Pladsen , om at fortrænge hinanden fra Forgrunden . Og 26 VOR OPRINDELSE det skal saadan være , en naturlig Form for Arbejdsdeling , der holder Parterne beskæftiget . Fra et abstrakt Synspunkt lægger det til Indtrykket af denne uforsonlige Modsætning at Parterne vel for bestandigt er skilt , men dog ikke aldeles hindret i at gaa op i en Enhed , aldenstund et og samme Individ kan naa at give begge Roller indenfor Forløbet af et halvt Hundrede Aar . Problemet Ungdom — Alderdom er forfulgt her , med Digressioner og i Mag , for at indkredse med hvilken Ret Historien lader sig inddele i Analogi med Menneskealdrene , og i hvilket Forhold Alderdom , positivt opfattet , og Fremtid i saa Fald staar til hinanden . Hvordan Mennesket ender kendes ; Historiens Afslutning kan ikke studeres paa Forhaand . Den kendte Del af den lader sig , set fra Udviklingens Side , inddele i samme Trinrække som den man kender fra Forløbet af hvert enkelt Individs Liv . Fra det modneste Indtryk af Individet , paa et saadant Stadium at aandelige Nyerhvervelser , gennem tilstrækkelig lang Levetid , gør sig gældende , kan der med Sandsynlighed sluttes til en Retning ind i Fremtiden . Menneskehedens Historie svarer til dens Aldre . Men man er ikke kommen langt ved foreløbigt i store Træk at tale om en Ungdom , en Manddom og en Alderdom . Stadierne ligger i Fortsættelsen af hinanden , med en Flygtighed af Nuancer og Overgange , som er vanskelige at gribe , saa længe man endnu næppe ved hvad det er man taler om . Først naar Trinene er klarlagt og en almengyldig Benævnelse indført , saa at man paa hvert Punkt ved hvad der skal menes , lader en frugtbar Sammenstilling af Historie og Stadier sig HISTORIE OG UDVIKLING 27 gribe an . Her vil kommende Slægtled ikke savne Opgaver . En Gang vil man overhovedet ikke kunne se Historien i noget andet Lys . Analogien er af psykologisk Natur . Saaledes inddelt bærer ethvert Menneske Historien i sig . Skovalder og Byalder . Vender man nu tilbage til Historiens praktiske Inddeling maa Arkæologiens Inddeling omtales . Her har man indført de tre Epoker , Stenalder , Bronzealder og Jernalder . Danske er særlig fortrolige med Benævnelserne , de er indført i Sprogbrugen af danske Videnskabsmænd og har faaet Hævd Verden over , et af de originale Bidrag international Kultur skylder Danmark . Indenfor Arkæologien som Fag vil de ikke gaa af Brug . Som andre Inddelinger klamrer Systemet sig til Tretallet . Perioderne er teknisk bestemt , har Navn efter Materialet der har betinget Værktøjet og Kulturfremskridtet , giver altsaa et andet Tværsnit end den almindelige politiske Historie . Arkæologien har udvidet Historien bagud , meget betydeligt , Oplysninger hinsides skrevne Kilder , i en forholdsvis sen Tid , for en stor Del indenfor Mands Minde . De sidste Par Slægtled har lagt et mægtigt Stof til Menneskehedens Viden om sig selv , siden Fundet af det primitive Menneske , hvad Hulefundene har afgivet , den diluviale Periode , en Udvidelse af Jordens Annaler som sprænger alle tidligere Forestillinger . At optage hele dette Stof i sig tør siges at have været den største Oplevelse for dem der endnu da de gik i Skole lærte at Jordens Skabelse laa en fem - seks Tusinde Aar tilbage i Tiden . 22 VOR OPRINDELSE Arkæologiens Inddeling er ikke synderlig træffende , skiller ikke efter naturlige Skel . Indenfor Stenalderen falder et af de betydningsfuldeste , Overgangen fra Jæger og Samler til fastboende Agerdyrker . Bronzealderen er som Periode forholdsvis kort , den udhæver sig stærkt som et Fremskridt i Forhold til Stenalderen , men gaar uden væsentlige Skel over i Jernalderen ; i Grunden lod de sig sammenslutte til en Metalalder . Jernalderen er som arkæologisk Begreb knyttet til Oldtiden , men vi lever da i den endnu , og den rummer flere og dybere Kulturskillelinjer end Overgangen fra et Værktøjsmateriale til et andet . Hvis man inddelte Historien efter hvad man har bestilt , og hvilke Midler man har haft dertil , Arbejdet og Arbejdets Stadier , vilde man komme ind paa at skelne mellem Jægeren , Hyrden og Agerdyrkeren . Med en anden Gennemskæring kunde man tale om Haandværket og Maskinalderen , Tekniken , et Skel der ligger os nær og er et af de mest gennemgribende Udviklingen kender . Disse Inddelinger fører ud og ind . Orden kommer der i hvad man mener hvis man reducerer alle Benævnelser , Kategorier , Stadier og Aldre til kun to Begreber , Skovalder og By alder . Saavel de ydre Rammer som den indre Udvikling kan her bringes til at falde sammen , en fremadskridende Bevægelse der gaar fra Ungtiden til den Tid vi lever i . Endnu et : selve Tidsregningen , der i Almindelighed akcepteres uden Kritik , er dog ikke aldeles ubetinget indstiftet af Naturen selv . Officielt regnes i alle Lande med Aarstal før og efter Kristi Fødsel , af enkelte modificeret til „før og efter vor Tidsregning " . Den Kalender man gaar efter er den julianske , HISTORIE OG UDVIKLING 29 som Kirken i sin Tid paatvang sit Tidsskel ; i Virkeligheden er det Cæsar , Ophavsmanden til den julianske Kalender , hvis Navn skulde anvendes som Mærke mellem negativ og positiv Tidsregning . De romerske Navne paa Maanederne bruges endnu Verden over ; hver Gang vi er i Juli Maaned er Cæsars Navn nærværende . Men en Kalender regnet før og efter Cæsar vilde lide af en Difference paa et Hundrede Aar og kan derfor ikke gennemføres uden over store Perioder . Den negative Talværdi i Aarene før Cæsar er en af de besværlige Overleveringer Historiens Inddeling lider under ; den lader sig næppe afskaffe , da man ikke har noget fast forhistorisk Dateringspunkt . I en Almanak fra Aaret 1880 med Unisitetets Stempel finder jeg Aaret regnet til 5847 efter Verdens Skabelse , officiel Kundskab det Aar jeg kom i Skole . Tidsregningen er dog siden stille forsvunden fra Almanakerne . De Aarstal vi noterer regnet fra Cæsars Regeringstid , saa nogenlunde , med Milepæle fordelt paa henimod to Tusinde Jordomdrejninger omkring Solen , er der ingen Grund til ikke fremdeles at regne med . Vor Tidsregning efter Cæsar er jo endnu meget ung ; lad os snakke om det naar vi regner 25 . 000 , eller 200 . 000 Aar efter Cæsar , Tidsaldre som Jorden utvivlsomt vil faa at se , og endda af beskeden Længde , i Forhold til de Aldre der har ligget forud for Cæsar . Men Fremtiden om Fremtiden . 28 VOR OPRINDELSE FRA SKOVEN TIL BYEN Forvandlingen i det Skete . HISTORIE og Udvikling griber kronologisk ind i hinanden , uden dog at følges ad , de omfattes af at en og samme Tid er gaaet hen over dem , men er af forskelligt Tempo , et ydre og et indre ; tilsammen leverer de os i Hænde hvad der er vor Oprindelse . Historien er det Skete . Det er Begivenhederne , Annalerne . Udviklingen er en stille Forvandling , en Vækst , fra oprindelige Trin til dem man anser for højere , i hvert Fald senere , den ytrer sig i det meget lange Løb og er hvad man egentlig forstaar ved Evolution . Man taler ogsaa om Udvikling som Kulturerhvervelse . Selv naar Begrebet bruges i Flæng om begge Dele tager man dog ikke fejl af hvad der nøjere bestemt menes . Historien kan nu ses i Lys af Evolutionen . Den strenge Historieskrivning støtter sig udtalt til det Skrevne , den dokumenterede Overlevering . Her kan den gaa saa eksklusivt tilværks at den kun regner det for Historie man har Papir paa , en Metode der udsætter sig for rendyrket kun at handle om selve Teksterne . Ved Tilkomst af nyt Stof udefra , eller ved en FRA SKOVEN TIL BYEN 31 Vending i Smagen kan Historien komme i den Situation at staa isoleret med hele Arkivet . Arkæologi og Antropologi tvinger f . Eks . Historien til at udvide sig udenfor sine skrevne Kilder , paa Omraader hvor den før har haft hvidt Kort , som i sin Tid Afrika . Selv den objektiveste Historieskrivning har i høj Grad været underkastet Mode , Indvirkning af Tidsaanden , Parti , skønt man dog skulde mene Historien hele Tiden har været den samme . Man har Fikserbilleder , et gammelt Maleri paa Rosenborg bl . a . , hvor Billedet forfra forestiller en Person , set fra højre en anden , og fra venstre en tredje , Historien minder derom , det samme Maleri kan forestille Hjerter Konge , Belzebub , eller en vakker Dame , det kommer altsammen an paa Vinklen hvorunder man ser . Den tidligste Historie var Gudshistorie , saa blev den Kongehistorie , indtil for ret nylig , hvor man saa antimilitaristisk paa den ; en Overgang var et strengt økonomisk Synspunkt paabudt , i Henhold til marxistisk Dogme , hele Historien en Forretning , ikke af lang Holdbarhed heller ; Historien var mere . Bemærkelsesværdig er den Umaadeholdenhed hvormed ethvert nyt historisk Synspunkt forsvares , der kan gaa til ren Fornægtelse af vitterligt skete Ting . Den antimilitaristiske Skole aander og lever for at Krig ikke maa have fundet Sted , den udtrykker sig med Skræk , beslægtet med den Nerve vidløse Kvinder lægger for Dagen overfor Edderkopper , Krig maa ikke have fundet Sted . Jeg har oplevet , ved en Lejlighed hvor nogle Vers af mig skulde læses op i en offentlig Anledning at man har anmodet mig om at stryge et Sted hvor der var Tale om Tinsoldater ! Det undgaar Tidsaandens Opmærksomhed at en anden Tid ser helt anderledes paa Historien ; 32 VOR OPRINDELSE med Hensyn til Militarisme er den ved Gud i Færd med det . Men under alle Omstændigheder forbliver Historien dog vel den samme , det der er sket . Man har ogsaa villet omarbejde det gamle Testament , som man var for sart til at holde til , som om de drøje Steder dér ikke netop med særligt Eftertryk var indblæst af Jahve ! Enhver ny Betragtning vil søge at støbe Historien om bagud , lige til Roden ; det maa dog være sand Historieskrivnings Opgave at optage hele Stoffet i sig , under et Synspunkt der giver enhver Periode sin Ret . Historien maa ses i Stadier . Set fra Udviklingens Side falder en hel Del Historie ud som blot Ting der har tildraget sig , uden andet end kuriøs , anekdotisk Interesse . Den Maalestok Udviklingen regner med gør den skrevne Historie til et forholdsvis ganske kort Tidsrum og forlægger Tyngdepunktet udenfor Overleveringen . Sagntiden vil man se udefra , ikke i Lys af dens indre Dimension . Udbyttet af Odysseen vinder ved Sammenstilling af Stadiet med kendte nulevende Folk paa samme Trin . Det Tillæg til Historien man har skudt ind med den lange præhistoriske Periode flytter fra Studerekamre ud i Naturen . Svunden Tid rykker os nærmere , naar den opfattes gennem Tingene , bliver ny og ung igen , end naar Historien bibringer den det Indtryk af høj Ælde der hænger ved en gulnet Papyrus . Ændrede Magtforhold og en Forskydning i Smagen har allerede som berørt flyttet Tyngdepunktet fra Kongehistorien , Nationernes officielle Historie , som er Politik , over paa en Belysning af Kaarene op gennem Tiderne , Kulturhistorie , Folkehistorie . Fremskridtet beskæftiger , ikke hvordan man reves om Besiddelser . Fra Kulturhistorien er der endnu et Skridt til det evolutionære , naturhistoriske Grundsyn . Her samler man sig om Væksten , den fremadskridende Kapacitet , Omfanget af Liv . Ved Inddelingen søger man at benytte sig af hvad der fra Naturens Side skiller mellem Trin og mellem Kulturtyper . Linjen er givet , den gaar fra Skoven til Byen . Under dette Synspunkt er det muligt at forkorte Historiens Inddeling , i store vitale Træk , til kun to Epoker , idet der tages Hensyn paa en Gang til Historien og Udviklingen , altsaa : Forvandlingen i det Skete . De to Epoker er i Fortsættelse af hinanden , kommer af hinanden , men med et afgørende Skel , som er et Trin , imellem . Efter Karakteren af de Kaar der har formet Grundtyperne kan man som før sagt kalde den første for Skovalderen , den anden for By alder en . Det skal forsøges her i de korteste Træk at afgrænse Karakteristiken af de to Stadier , hvori alt hvad der er sket og alt hvad der har forvandlet sig kan bringes til at gaa op . Den ene rummer Ungtiden , den anden al senere Tid . Bestemmelsen af den ene Type vil faa Trækkene hos den anden til at springe frem . En videre Udførelse i Enkeltheder vilde have et klart Program , hvis man anvendte Synspunktet paa en udførlig Totalfremstilling af hele Historiens og Udviklingens Forløb . Land og By . Naar et Individ der er fra Landet , med en Oprindelse mellem Bønder , kommer ind til en stor By og bliver bosiddende der , den almindeligste Karriere , har han som Enkeltvæsen gennemløbet de to Stadier Menneskeheden har været hele den skrevne Historie , og den uskrevne med , om at tilbagelægge . FRA SKOVEN TIL BYEN 33 Han skulde være i Stand til at omfatte hvad der ellers hver for sig er skilte Verdener . Overskuet som Historiens Inventar gaar Udviklingen fra Naturmennesket til Civilisationen , fra en Hule i Jorden til Femtesalen , fra „Proprietæren " til Kollektivismen . Opstigningen i Trin gaar sammen med en proportional , mægtig Tiltagen i Omfang , fra nogle faa Flokke spredt over store Afstande , omtrent som Australierne lever endnu , til Millionbefolkninger i den ene Storstad ved Siden af den anden . Altsammen er det en Gang begyndt i Skoven , og alt vil en Gang domineres og præges udelukkende af Byen . Psykologisk , i Instinktet , er de to Kulturtyper væsensforskellige , stemt i to forskellige Nøgler . Udviklingen ligger ikke kronologisk i samme Plan , nogle Steder har man begyndt at slutte sig sammen til Byer allerede i Antikens Tid , og der er Folkeslag som endnu i vor Tid lever i en Skovalder . Forskellen har fra gammel Tid sat sig Spor i Sproget . Civilisation kommer overhovedet af Begrebet civis , en Borger , sammensluttet Bybefolkning . Roden i det danske Ord er Borg , et befæstet Sted . Af civis kommer City , heraf civil , høflig , baade paa Engelsk og Fransk . Urban kommer af urbs , en By , at være fra Byen var ensbetydende med gode Sæder . Vilde man derimod skælde Nogen ud for det værste hentedes Karakteristiken ude fra Bondelandet , det franske Ord vilain , gaaet over i engelsk villain , stammer fra det latinske Ord villa , Bolig paa Landet , altsaa lavtstaaende Person , en Slyngel ; allerede i Antikens Tid var det en hel Forbrydelse at være ude fra Bondelandet . Det engelske Ord heathen , Hedning , betyder oprindeligt en Mand fra Heden , ligesaa pagan , hvoraf FRA SKOVEN TIL BYEN 35 BegrebetPaganisme , med en anden Nuance , i begge Fald den tykke Uvidenhed paa afsides Steder , hvor Almuen holdt til . Distancen er med et aabent Øje udmaalt af Bybeboeren , han har kendt sit Værd , og det er ham der har haft Ordet . Den Afstand man i de antike Stæder følte mellem sig selv og „Barbarerne " har nogenlunde svaret til det Skel Nutiden har sat mellem den hvide Mand og „de Vilde " . Barbar har man tydet som skægget , en nyere Forklaring er at det skal komme af en medlidende Efterligning af de Fremmedes uforstaaelige Sprog , de har sagt Ba , ba . Det var det Indtryk Wessel havde endnu af Jyder . Tidligt var Forestillingskredsen mellem Bymennesker og Folk fra Landet artsforskellig . I det lange Løb er der af Selskabet i Byerne kommen næsten et helt nyt Menneske , endogsaa med fysiske Forandringer , som lader sig paavise , altsaa et virkeligt Udviklingstrin . Byalderen gaar altsaa helt tilbage til Ungtiden , og Skovalderen findes sine Steder urørt endnu ; men i den store Linje er Byalderen det Stadium Udviklingen stiler imod . Til Byalderen kan man derfor regne Træk fra Antiken som tilhørende vor egen Tid , skønt de er nogle Tusinde Aar gamle , hvorimod aktuel Skovalder , hvor den endnu findes , falder ind under Ungtiden . Opmarschen har fundet Sted fra Skoven til Byen . Mennesket er kommen fra Træerne . Naturmennesket bringer en Skov med sig i sin Forestillingskreds , i Underbevidstheden , i de arvede Tilskyndelser , saa at sige i Hænderne . To Gange har Skoven præget paa Mennesket under Udviklingen , i selve Oprindelsen , indtil Mennesket som klatrende Væsen kom ned fra Træerne , og efter Istiderne , da Evropa dækkede sig med 36 VOR OPRINDELSE tykke Skove igen . Herfra har Mennesket i anden Omgang sine Vaner og Instinkter . Slægten har været indvokset med Skoven til op imod vore nærmeste Stamfædres Tid . I Bindingsværks Huse findes den Dag i Dag Tømmer som har set en nu svunden Skovalder , ligesom i de ældste Træskibe . Endnu højt op i Middelalderen stod Skoven sammenhængende i de fleste nordevropæiske Lande , aldrig længere borte end at man kunde naa den ved en Fugleskydning udenfor Portene . Skydebanen i København ligger nu midt i Byen . For ikke mere end et godt Aarhundrede siden var der et Vildnis omkring Roskilde , med Kilder og Krat , en „Busk " , hvor Mennesker aldrig havde sat deres Fod , som fortalt i Henrik Steffens ' Memoirer . Fra gamle Kronikører ved man at Befolkningen i Købstæderne flygtede til Skoven og gjorde sig Hytter der , naar Pest brød ud , endnu sent i Middelalderen , man blev sig selv igen , isolerede Skovfolk , som man en Gang havde været , naar Smitten i Byerne gik paa Skindet . Der kan ikke vendes tilbage nu mere . Men lige indtil vor egen Tid bevarer Københavneren en gammel Stemning af en Tilstand der en Gang var den egentlige , naar han taler om at „tage i Skoven " . Fra Skoven er man flyttet ind til Byen ; Kilderejser , Dyrehavsbakken , bevarer Træk af en Hjemve hvis Genstand man har glemt . Skoven sidder i Nerverne endnu , det ses naar Cyklisterne i Maj vender hjem med en Fane af Bøgeløv paa Styret . Et gammelt Instinkt knytter sig til Nøddeture . Tilskyndelsen kan have Karakter af Slægtserindring , noget arvet i Sjælen der fødes naar Solen staar saadan og saadan , om Foraaret , et Ønske om at staa i et Krat og skære sig en Stok . Tveger og Vinkeltræer i Skoven gør et Indtryk paa en , noget i Øjet , af at FRA SKOVEN TIL BYEN 37 staa foran et Emne , brugeligt til Baadebygning . Lige Skud fængsler , som de gjorde en Gang da der stak en Spydstage eller en Pil deri . En Længsel der er mere end personlig Fornemmelse , Slægtslængsel , kan komme til en i Glimt , naar man ser Sager fra Bronzealderen , de runde Barkæsker de lavede , et Haandværk der endnu kendes fra Rusland . Svenske Spaankurve ! I Norge gaar Bonden , naar han slaar Græs , med et selvforfærdiget rørformet Trætrug paa Hoften som en Skede med Vand i , hvori en smækker Hvæssesten , fundet i Jorden , stikker — Skovalder ! Skoven og Forestillingerne derfra , en løvet Verden , hvori Hjort og Egern springer , Fuglesang , Pans Fortryllelse , er gaaet op i de Gamles Træskærerkunst , paa Skibe og Stavkirker , et Vildnis bleven til Ornament , Erindringer fra Skoven opfylder Antikens Billedverden , de græske Skovmyter , som de opfylder Folkevisens . Et Træ gaar igen i Gotiken . Den tyske Minnesang er som født af Klangen i en Skov , selv Navnene synger : Walther von der Vogelweide ! Sjæl af Skoven er Nattergalen . Unægtelig , Byen har andre Toner . Endnu Levende som har kendt København først i Halvfemserne kan have baade hørt og set Skralden , det Instrument hvormed Madammerne kaldtes med Bøtten til Skraldevognen , det lød som om en Jernstork knebrede i Gaden . Skralden er nu havnet paa Bymuseet . Men Byens Musik har lagt til i Volumen paa andre Maader . En dominerende Stemme i Gaden er Sporvognen , dens belæssede Skuren i en stenet Hovedaare , dens Crescendo og Diminuendo gennem kilometerlange Gader hørt i Søvne tidligt om Morgenen , dens Hylen om et Hjørne i Frostnætter . 34 VOR OPRINDELSE Hertil kommer Automobilhorn , Fabrikspiber , Kirkeklokker , Radio , Højtalervogne , som bibringer Forestillingen om en brølende Gulliver i Lilliputternes By , Alarm af et Opløb , Ambulancen , Brandsprøjten , samt Fuglesang i Form af den metalliske Node fra en Flyvemaskine ovenover Tagene . Den fra inden af bestemte Retning i Bevidstheden der er ført med fra Skovalderen gennemtrængte hele Menneskeheden i Ungtiden ; Begreberne har overlevet , efter at Kulturtypen er bleven en anden , de er gaaet over i Poesien . Til en vis Grad er det Poesiens hele Definition . Byalderens Begrebsverden er en anden . Den har i den Grad taget en ny Retning at den overhovedet ikke genkender sin Oprindelse udenfor Byen , selv om den stilles overfor den . Der gives Mennesker hvis Forfædre i to Tusind Aar og mere har boet i Byer ; de kan have vagabonderet , men da altid fra den ene By til den anden ; hvis de stilles over for Indtryk ude paa Landet vil man erfare at elementære Ting enten totalt undgaar deres Opmærksomhed , for man ser kun hvad man er opfyldt af , eller ogsaa ser de med Byøjne paa Naturen , anbringer sig selv i den ; og saa har det ene Fænomen da afløst det andet . Badesteder ! Omvendt : naar et Individ fra Landet kommer ind til Byen med en Okse , som skal paa Slagteriet , er han ikke meget anderledes placeret eller orienteret end den . De fleste Aandsytringer lader sig se i Lyset af dette dybtgaaende Modsætningsforhold , Skovalder og Byalder har hver sin Psykologi , hver sit Bevidsthedsinventar . Skovalderen omfatter alle Tings Oprindelse , Rod i Naturen , Mørkerædhed , Imagination , Dyrenes Verden , Aarstiderne , Simpelhed , stille - FRA SKOVEN TIL BYEN 39 staaende Vaner , Traditioner ; Byalderen præges af Menneskeværk , af Selskab , af Nyheder . I Stedet for Fantasi har man i Byen Vid . Havde man paa Landet Følelse , saa er man i Byen seksuel . For Natur har man Tivoli . Til Erstatning for Musik har man Noder . Paa Landet plump Varme , i Byen Pli ; hist Hjemmet , her Tingeltangel . Fordom , Livsfjendtlighed , tykke Vædsker finder man paa Landet ; et farvet Tankesæt , Bevægelighed , Livet tændt i begge Ender , i Byen . Sol , Maane og Stjerner , Vind og Regn , Himlen over Hovedet paa Landet ; i Byen en Horisont af Gader , Facader , Taarne , Søjler , Buer , Broer , Kajer med rygende Dampskibe , Havnen , som lugter af Saltvand , men ikke mere er nogen Kyst ; paa Landet Tiden , i Byen Raadhusuret ! Lige saa bundløs Skoven var , lige saa bundløs er Byen . Men den har skabt sig selv , dens Dimensioner er dens egne . Det Omfang Byer og Byliv har taget minder om Sneglehuset , som begynder med en Spids og vokser i Vindingerne , til den sidste er større end hele Resten af Sneglehuset . Forskellen mellem By og Land er trængt ind i selve Anlæget . En Ubarmhjertighed som ikke opererer med Grunde , men beror paa en sjælelig Uvidenhed om hinanden , lægger sig for Dagen i Forholdet mellem By og Land . Fjendtligheden er arvet . I Virkeligheden , det er to Varianter af Mennesket som Art der er stillet overfor hinanden . For at slaa ned paa et konkret Eksempel : hvis man som Soldat har haft Lejlighed til at ligge i Kantonnement ude hos Bønderne paa Sjælland , sammen med indfødte Københavnere , bevarer man Erindringer om hvordan ægte Bybørn , præget inde paa Stenbroen , Byalmue , forholdt sig til Bønder , hvis Forfædre i Aarhundreder 40 VOR OPRINDELSE havde siddet paa samme Gaard , de var hinanden mere fremmede end Folk af forskellig Nationalitet , med forskelligt Sprog . Afstanden mellem By og Land ligger til Grund for en Konflikt , politisk og socialt , som har givet Anledning til al den Historie man husker og kan se tilbage paa ; og Enden er ikke endnu . I aandelig Art kan Konflikten forfølges tilbage til Antiken . De Folk der som før omtalt er i Besiddelse af en arvet Bykultur gennem Generationer , to til tre Aartusinder tilbage i Tiden , bringer et Forspring med sig , som staar i en Kontrast til andre intime Oplevelser de ikke har delt . Antiken er endnu aktuel sine Steder , meget langt fra Athen og Rom . Hvad heraf er flydt , og vil flyde , har Ingen endnu gjort sig Regnskab for . Bonden og Arbejdsdelingen . Det der har gjort Mennesker i Byerne og Mennesker paa Landet væsensforskellige fra hinanden er Liv i Fællesskab , og Arbejdsdeling , i Modsætning til isoleret Tilværelse , henvist alene til egen Hjælp . Det og saa Befolkningstilvæksten i Byerne , der er gaaet i det Enorme , selve Virkningen af Antallet , er det der har grebet forandrende ind i Tilværelseskarakteren . For endnu blot en Generation siden var Leveformen paa en Bondegaard universel , i den Forstand at alle Fag endnu fandtes samlede under et , som de var bleven til i sin Tid ved at forvandle urørt Skov til et Torp , de fleste Haandværk , først og fremmest de elementære Ernæringskilder . Et Bondebrug kunde bestaa i sig selv , uafhængig af Forsyning , hvis man tænkte sig det afspærret derfra . Under Snestorme der af - FRA SKOVEN TIL BYEN 41 spærrede fra Omverdenen gennem flere Døgn kunde man ikke komme i Forlegenhed paa Gaarden , indenfor dens fire Længer havde man Bagerovn , var forsynet med Korn fra egen Mark , kunde slagte et Kreatur , man havde et Bryggers , et Huggehus , man spandt , vævede sine Klæder selv . Alt hvad Menneskeheden havde erhvervet og lagt som Sikkerhed mellem sig og Naturen fandtes her paa et Sted . Slige Bondehjem kunde endnu ses for et halvt Aarhundrede siden , med nogle Tusinde Aars Traditioner bag sig og fuldstændig uberørt af Byen . Denne primitive Livsform er bleven spredt og kommen paa mange Hænder i Byerne , fordelt paa Fag , paa Værksteder , i Butikerne . Det naturlige Erhverv omfattes ikke mere i Sammenhæng , Byen uddanner Faghoveder , Eksperter , Folk som driver det de kan op til et Højdemaal , men ikke kan bruges udenfor Faget . Arbejdsdeligen i Byen , som er af gammel Dato , helt tilbage til de ældste Middelhavsstæder , har foranlediget en Variation af Mennesketypen , i Lighed med den Form for Arbejdsdeling der har skilt Pattedyrenes forskellige Ordener , i Rovdyr , Gnavere , Hovdyr o . s . v . , Professioner , kunde man tale om ogsaa for deres Vedkommende . Selve Bylivet , at leve mange pakket sammen , indvirker paa Mennesker , det danner , uden altid at blive til Dannelse ; endogsaa den afsondrer sig som en Specialitet for sig ! Det kollektive Menneske er et andet end det Naturen oprindeligt gav Tegningen til . Bykulturen kulminerer i Kommunisme . En By er allerede i sig selv en kollektiv Mekanisme , hvor Arbejdsdelingen betinger Fællesskabet . En Grundvildfarelse , som fastholdes og 42 VOR OPRINDELSE næres af Hadet , foranlediget af sociale Uligheder , er det at opfatte Kommunismen som et Fællesskab i primitiv Forstand , der har været praktiseret paa et Jægerstadium , hvorom der endnu drømmes naar man taler om „Deling " . At skrue tilbage til det er en Utopi bagud . Teknisk Kommunisme derimod er opstaaet af sig selv , ved et Gensidighedsforhold , en Vækst , som der ikke har været givet Tegning til paa Forhaand , ligesom Lav er opstaaet ved Symbiose mellem en Svamp og en Alge . Kommunismen i denne Forstand , Lov for en By , og som har Fremtiden for sig , har jeg givet Grundtrækkene for i „Evolution og Moral " , en Gentagelse gøres ikke nødig her . Spontan Arbejdsdeling , som ligger til Grund for Kollektivisme i Byerne , har haft noget tilsvarende i Forholdet mellem Nationerne , en gensidig Udveksling af Raastoffer og Produkter , indtil for nylig , da Staterne lukker sig . Umuligt at denne Afspærringspolitik kan have Fremtiden for sig . Ingen kan være i Tvivl om hvilken af de to Kulturtyper der vil blive den dominerende , Skovalderen eller Byalderen . Forskellen derimellem udslettes for vore Øjne . Som et mærkeligt Privilegium kan det noteres at have levet netop i en Tidsalder hvor Skovalderen opløste sig og Byalderen bemægtigede sig Udviklingen . Personer som har set Lysesaksen i Brug , i Nærheden af en Bilæggerovn , har oplevet Indførelsen af kollektiv Belysning og fælles Arne i Byerne , Dynamoen og Gasværket . Herfra er elektrisk Lys trængt ud paa Landet ; Byen udbreder sig dertil . Forskellen mellem By og Land er i rapid Forsvinden , Landet søger begærligt ind mod Byerne , og Indflydelsen derfra siver den modsatte Vej . Betænkelighed ved Udviklingen har indfundet sig , paa et tidligt Tidspunkt , man gik i Kloster : 38 VOR OPRINDELSE der blev Byer af det ogsaa ! Man sværmede for Naturtilstand i det attende Aarhundrede , næret vistnok af de besmykkede Billeder fra Sydhavsøerne i Cooks Rejseværker : hvad det førte til var Kolonier , som paatvang Naturfolk Bylivets Velsignelser . De var glade for dem ! Den der har set et urørt Kina for blot en Trediveaarstid siden og ser Biografoptagelser defra nu ved hvor hurtigt det gaar . En Gang , ret snart , vil der kun være en Byalder . Og man vil da ordne sine Forestillinger om Skovalderen ved Samlinger paa et Museum . Men man vil ikke være i Stand til blot at danne sig en Formodning om hvori Skovalderens Besjæling bestod , hvordan Naturmennesket tænkte , for selve Hjernerne vil være anderledes . I Skovalderen dannede man sig i Ungtiden her nordpaa grønne Forestillinger om Tilværelsen , Alnaturen , man saa den under et som et Træ , Ygdrasil , i et Skovsymbol udtømte man hele sin Verdensfornemmelse . Det var hvad man var kommen fra . Af denne løvede Verden er der bleven tilbage Kukkeren i Uret . Nogle agtede Familjer kalder sig endnu Schou , uden at gøre sig Begreb om af hvad Grund . I hvilke Symboler udtømmer Storbyen sig ? Menneskehedens Gang fra Skoven til Byen , det er Skellet i Historien . By over det hele . Hvis man inddeler Historien i en Skovalder og en Byalder vil man finde at Retningen i al Udvikling , og hvad den fremdeles stræber imod , lader sig indordne og vurdere i Lyset af dette Afløsningsforhold . FRA SKOVEN TIL BYEN 43 Det ligger under som Konflikten i en hel Del af den skrevne Literatur . For Hjemstavnsskribenter , tit i den russiske Genre , udgør det selve Motivet , et helt Livs Produktion der cirkler om hvordan det trods blændende Udrustning har vist sig umuligt at overvinde Vanskelighederne ved at tilbagelægge Distancen fra Landet ind til Hovedstaden , uagtet det drejer sig om faa Mil . Det er Nøglen til en Side af norsk Literatur . Byfolks Lader har formodentlig en arvet Kvalitet , som mange med et Suk maa opgive at tilegne sig . Men har Skellet mellem By og Land skaaret dybt en Gang faar det trøste at de uforligelige Parter vil ende med at gaa op i en Enhed , er godt paa Veje dertil . Kan Landet ikke komme til Byen vil Byen strække sig og naa Landet . Midt inde i Nørrebros stenede Ørkener ligger en Gade ved Navn Solitudevej , opkaldt efter et Landsted der laa her en Gang ; den Vej gaar det . Historiens Aldre vil gaa op i en Enhed , som Stadierne gaar op i en Enhed hos ethvert Menneske der gennemløber og fuldbringer sin Vækst . For Tiden er der Tegn til at man stræber fra Byen igen , en af de Overgange hvor man sukker efter at vende tilbage til Naturen . Udviklingen har sine Stød , et Op og Ned . Man er overmekaniseret , synes man , maskintræt , og ønsker sig allesammen en Vraa udenfor Byen . Da man er flere om at ønske det vil Sporvognen snart finde den ny Koloni , og Højtaleren vil gale fra Nabohaven . Saa du er vel rejst . Skovalderen , som er Ungtiden , lader sig dele i flere paa hinanden følgende Trin , som dog kronologisk griber ind i hinanden : Jægerstadiet , Hyrden , Agerdyrkeren , Haandværkeren . Byalderen gaar fra Haandværkeren til Maskinen og Tekniken . 44 VOR OPRINDELSE MENNESKEHEDENS MEMOIRER Det Blivende . Hvis man ved Historien forstaar det Blivende lader den sig genfortælle ved et Blik paa hvad den har efterladt sig og hvori den fortsætter sig , Historiens faste Inventar , synlige , haandgribelige Ting , f . Eks . en By . Af sig selv vil Trækkene ordne sig i de to Epoker , Skovalder og Byalder , og i Flugt dermed vil man se de menneskelige Stadier udfolde sig . En By er som Koralrevet , der bliver tilbage efter at det lille Mavedyr i Generationer har bygget paa det . Hver Generation gør sig kun bemærket som et slimet Overtræk paa Koralrevet ; naar Kolonien er uddød siger den faste Substans den har efterladt sig alt om Arten . Som saadant et Dokument for menneskelig Byggevirksomhed kunde man slaa ned paa Byernes By , Rom . Enhver Alder har sat sig et Spor her . Paa Forum Romanum findes her , omringet af Drønet fra en moderne Storby , Resterne af Vestatemplet , hvor den hellige Ild vogtedes , en Ritus ført med fra en Tid da Romerfolket endnu var vandrende Ildtilbedere , et Stadium hele Menneskeheden en Gang har befundet sig paa . Templet var rundt , en sakral Type , som kan føres tilbage til Bronzealderens lette 46 VOR OPRINDELSE Hytter , og som gaar igen endnu i Formen i Lappernes og Indianernes transportable Boliger . I en enorm Maalestok er Hustypen vokset op i Pantheon i Rom , der endnu har Røghullet i Form af en rund Aabning i Toppen , 9 Meter i Tværmaal , og Bygningens eneste Lyskilde . Saadan holder oprindelige Træk sig , men gaar i Dimensioner . Peking skal være anlagt som en Lejr , og Tagenes Form bevarer endnu en Kurve der gaar tilbage til Teltet ; stiliserede Gevirer paa Gavlene minder om de Dyrekranier hvormed den nomadiserende Mongol pryder sin Jurt . Hvis man gik ud fra Rom lod hele Resten af Historien sig hægte dertil . Men det er strengt taget hverken Rom eller nogen bestemt By der udgør Hovedmotivet , det er den Virksomhed hvorved enhver By er bleven til , Kampen mod Naturen og den gradvise Overvindelse af den , Næringsvejene og Værktøjets Historie , Haandværkets Historie , Vaaben og Redskaber , Opfindelserne , lige op til Teknikens sidste blændende Vidundere , som vi selv har oplevet , under et Arbejdet . Det er et Stof der fortæller sig selv , og Arbejde , Virksomhed , har ikke noget antikveret , vi staar midt i det allesammen endnu , det er det Blivende . Arbejdet . I Titlen til en Publikation om Tankens Revolutionering i det 19 . Aarhundrede , „Det Blivende " , 1934 , er Temaet anslaaet , et Forarbejde til det da allerede planlagte udførligere Arbejde ; indkredset var her den aandelige Grad , tilegnet i evolutionær Skole , der var Forudsætningen for at gribe det an . Synspunktet var her anvendt paa en kortere Periode , men MENNESKEHEDENS MEMOIRER 47 overhovedet hele Historien lader sig se i en Ramme der tager Hensyn til det Blivende og ikke til andet . Materielt forstaaes ved det Blivende det Indbegreb af Historien altsaa , der har haft Varighed gennem Tiderne , Sporene af positiv menneskelig Virksomhed , samt hvad der efter sin Retning kan bestemmes som bærende ogsaa i en Fremtid . Evolutionært maa der med det Blivende menes Midterstammen i al Udvikling , som forener Oprindelsen med Opstigningen , potenseret gennem alle Trin ; hvorimod sekundære Forvildelser , Sideskud , falder udenfor Betragtningen , selv om de tilsyneladende har domineret . Al Naturmoral lader sig udlede af dette Princip . Intellektuelt , rent oplysningsmæssigt , sondres i Overensstemmelse hermed mellem en Linje indenfor hvilken Kausalitetssammenhængen i Naturen har afdækket sig , som Opmærksomhed værd , til Forskel fra den Jungle af barokke Tydninger Naturen har været Genstand for , og som hver ny Tidsalder har kondemneret , Størsteparten af hele Aandshistorien , som kan være af kuriøs Interesse for sig , men maa udskilles naar Vægten ligger paa det Blivende . Sand Sammenhæng har altid været virksom , selv inden den blev erkendt . Saadan som nutidsmæssig Erkendelse har stemplet Aarsagssammenhængen i Naturen , saadan er der Mening i at se Historien , i Lys af Udviklingen og Erkendelsen af den bagud . VedArbejdet er der i snævrere Forstand tænkt paa Redskabernes og Teknikens Udviklingshistorie , fra de første Stenalderredskaber og op til vor Tids højt komplicerede Maskinalder , Haand i Haand med hvordan Mennesket har arbejdet sig 48 VOR OPRINDELSE op som Fornuftsvæsen , fra en nøgen Vild i Skoven til Samfundsmennesket i en Storby . I en udvidet Forstand begynder Arbejdet saaledes allerede hos Dyrene , kan tages for et andet Ord for Udvikling . I sit Værk om Pattedyrenes Afstamning , deres Overgang fra den ene Art til den anden , taler Herluf Winge om Dyrenes „Arbejde " og mener dermed den Energi der er fælles for alt Levende , og som ytrer sig i Vækst og Omformning , under Indvirkning af Vilkaarene , den organiske Plasticitet der er sat i Gang af Tilværelseskampen og betinger Dyrenes Forvandling . Udtrykket er usædvanligt , men simpelt og motiveret . En Nødvendighed og Aktionen derimod ligger til Grund for Begrebet . I den Brug Winge gør af Ordet tænker han nærmest paa Tilpasningen , en Fortolkning af Lamarcks Hypotese om Dyrenes eget dynamiske Initiativ som Aarsag til Artsdannelsen , men med en anden nyere Aarsagsbestemmelse . Dyrene kan ikke med Hensigt have stræbt i Retning af hvad de er bleven til , som Lamarck antog , med en Forklaring hentet fra datidig ideologisk Tankegang , men Selvopholdelsen har været virksom i dem ; de Kaar de har været udsat for fra Omgivelsernes Side , og som de har reageret imod , kan aflæses i deres Form og i den Plads de indtager i det naturlige System . Om Dyrene kan det meget vel siges at naar de er gaaet af den ene Art over i den anden har de arbejdet sig op dertil . Sammen med Tilpasningen gør Udvælgelsen sig gældende , Loven om at den overlever i hvem Livet ytrer sig stærkest , Darwins Tanke , en anden Form for at arbejde sig paa Plads . Tilpasningen viser sig i Arten , Udvælgelsen i Slægten . Flere Aarsager betinger Udviklingen , Krydsning , indre Skred i Anlæget , endogsaa For - MENNESKEHEDENS MEMOIRER 49 fald , men Retningen i al blivende Forvandling er en organisk Kraft som trænger paa i Tilværelsen , bygger sig op og varierer sig , gør Front imod Modstand i Naturen , med en stadig tiltagende Kapacitet , op gennem alle Ordener , indtil den naar sin Klimaks i Mennesket , som har Træk opsamlet i sig af dem alle , Menneskeheden , saadan som vi er os bevidst , du og jeg , paa det Trin vi har naaet . Ved Arbejdet , saavel i direkte som i biologisk Betydning , skal man da forstaa den Nødvendighed og dens Følger , af positiv , blivende Natur , der gaar gennem hele Menneskehedens Fortidshistorie , dens Memoirer , og som i en Fortsættelse er det Liv vi lever i den Dag i Dag . Et sikkert Dokument ligger i de haandgribelige Spor menneskeligt Arbejde har efterladt sig , de første Redskaber , der er formet over en Tanke . Ved Haandens Brug , som Haandværker , har Mennesket gjort de første Skridt ind paa Kulturens Vej . Følger man hans Arbejde , saa følger man samtidigt hans Opstigning som sædeligt Væsen , Forfinelsen af hans Fysik og hans deraf følgende videre sjælelige Fundamentering . Arbejdet og Arbejdets Frugt , det er Bevægelsen i hele den Fortid vi kan se tilbage paa , hvordan det kom , Historien og Evolutionen under et . Alderstrin og Stadier . Det historiske Instinkt indfinder sig med Alderen . En naturlig Trang til Tilbageblik gør sig gældende , naar man har passeret de 60 . For mange bliver det til at de begynder at skrive deres Erindringer . Det vilde for mit Vedkommende sige Perioden fra 1873 og om paa den anden Side af 1933 , et meget begivenhedsrigt Afsnit af den nyere Tids Historie , som 50 VOR OPRINDELSE bl . a . har set Teknikens sidste blændende Udfoldelse og har aabnet op for hele Verden paa en Gang i et Omfang ingen tidligere Epoke har kendt , det er som om alt hvad der tidligere kom fjerne Frasagn om nu tildrager sig paa eet Sted . Men netop disse Ting har i en udtalt Grad beskæftiget mit Forfatterskab , som kan siges at have staaet i Trafikens Tegn . Cyklen var bleven opfunden , netop som det passede mig at bestige den . Hvormange har nu set de første Cykler ? Og da jeg i en moden Alder egnede mig for at blive aget holdt der en Ford for Døren . Det er falden i min Lod at flyve til England . Mine Memoirer vilde ikke have meget Nyt , ud over hvad der allerede er flydt fra min Pen , hvis jeg skulde gaa i Detailler om Fremskridtene i de to Kvartaarhundreder før og efter Verdensudstillingen i Paris 1900 . Desuden Verden begyndte ikke i 1873 . Det Aar da jeg var Svøbelsesbarn døde Eks - Kejser Napoleon III , et Punktum for en hel Del af det der havde bevæget det 19 . Aarhundrede ; Agassiz , Stuart Mill døde ; ellers var det ikke i nogen særlig Grad noget Mærkeaar . Min Fader var født 1848 , et stort Aar da han laa i sin Vugge . Hvor Slægterne fylder lidt , selv det ene Led lagt til det andet ! Efterretninger om min Slægt gaar ikke længere tilbage end til 1767 , da min Oldefader fødtes , han har været en halv Snes Aar ældre end Oehlenschlæger ; man kunde ellers forlænge sine Memoirer bagud ad den Vej , hvordan Verden saa ud for hver enkelt Generation . Men det vilde tabe sig i en almindelig Danmarks Beskrivelse . Lyst til at skrive den har ikke manglet . Den maatte begynde med Begyndelsen , Arkæologien , i Forbindelse med et almindeligt Blik paa Landet og dets Naturhistorie , som vilde for - MENNESKEHEDENS MEMOIRER 51 lange Istiden og foregaaende Jordperioder spredt ud . Havde man saa endelig faaet rejst Indgangen til en Danmarks Historie vilde det snart vise sig at en saadan ikke kan skrives uden synkronistisk Hensyntagen til al øvrig Historie , i en universel Sammenhæng . Dansk Arkæologi er jo ikke isoleret , tværtimod ; er Landet endt med at blive et begrænset lokalt Omraade , saa hang det i Ungtiden sammen med hele den daværende Verden , hvor den klingre Lyd af Flint bearbejdet med en Sten kunde høres fra enhver Boplads hvorhen man saa kom . Arkæologien er et stort internationalt Niveau . Historien om vor Ungtid vilde være at gribe i vor egen Jord , men Studiet deraf vilde føre Evropa rundt , gennem Berøringspunkter med hele den kendte Menneskehistorie , præhistorisk Tid , Hulefund , Fossilfund , et Stof der fører langt ud over Evropas Horisont , dybt ind i Asien , ad Peking til , ned i Sydafrika , til Rhodesia ; i sin Oprindelse taber Sporene sig i Zoologien . Studiet af Værktøj og Udviklingstrin her i Landet i Ungtiden kunde ikke drives længe før man stod foran Spørgsmaalet om hvad for Slags Folk det er der har levet og arbejdet her i en Fortid , hvor de er kommen fra ; og saa var man inde paa Etnografien , ført fra et forhistorisk Problem ind paa et aktuelt . Uden en Orientering som fører Jorden rundt , en Gennemgang af alle primitive Folkeslag og hvad der vides om dem , Oprindelse og Slægtskabsforhold , kunde den danske Stammes Historie ikke skrives . Man er her inde paa et Stof der som Stof for sig ikke kan udtømmes , et Studium der ikke kan bringes til Ende . En Undersøgelse af samtlige Racer og vilde Folkeslag paa Jorden 52 VOR OPRINDELSE rækker ud over Enkeltmands Evne , er ikke en Gang ført igennem af en Stab af Rejsende og Forskere endnu , efter et Arbejde i Generationer . Opgaven er staaende , hver Tid vil tage den op paa ny . Imidlertid forandrer Studieobjektet sig ; der kan ikke mere rejses til de Sydhavsboere Cook første Gang besøgte . Opgaven gør en lille Mand af en . Men man kan staa paa en Afstand og sukke efter den . Man har Brug for den . Trinvis svarer svundne Ungtidskulturer jo til hvad der kendes fra endnu levende primitive Folkeslag ; aktuel Stenalder kan der rejses ind i endnu , visse Steder i det indre Ny Guinea ; vil man trænge ind i hvordan vore Urfædre i Evropa har levet tager man ikke fejl i at indsætte hvad man kender fra nulevende tilbagestaaende Folk i Billedet . Et særlig uvurderligt Berøringspunkt har Danske i Tilknytningen til Grønland . Eskimoer og Stenalder er Begreber der indtil for ganske nylig falder temmelig nøje sammen . Hvad der her i Landet ligger indtil fire - fem Aartusinder tilbage i Tiden og kun kendes fra Bopladsfund har man paa Grønland kunnet rejse lige ind i . Indtrykket af Temperament er endnu lyslevende det samme og svarer til hvad man paa et vist Trin kender fra Børn . Det maatte derfor komme af sig selv at hvis man vilde ind paa en Danmarks Beskrivelse fra Ungtiden af , og benyttede sig af Fundene paa Museet , at man da sammenholdt dem med Materialet fra den etnografiske Samling . Etnografien i Marken er uden Ende , en Begrænsning vilde ligge i at indskyde etnografisk Museum , der dog i hvert Fald er tilgængeligt . Netop hvad Eskimoer angaar , hvis Trin i saa mange Træk MENNESKEHEDENS MEMOIRER 53 genkalder Magdalénientiden , kendt fra de franske Hulefund , og som rummer vidtrækkende Tilknytningspunkter , besidder vi paa Nationalmuseet Verdens bedste og righoldigste Samling . Det antropologiske Udbytte af den er endnu ikke uddraget . Forhistoriske Trin , som vi kender gennem Fundene , kan ikke rekonstrueres uden ved at sammenholde og parallellisere dem med nulevende primitive Folkeslag , Lighedspunkter der indfinder sig af sig selv , f . Eks . Analogien mellem Pælebyggerne i Schweiz og Italien , Venedig var formodentlig i sin Tid saadan en Pælebyggerkoloni , hvad Dogepaladset endnu i sin Stil minder om , og saa Malajer og Papuaer i Bagindien . Eftersom Trinene svarer til hinanden , nedenfra op , foreligger der en lang Række Folkeslag , udenfor den hvide Mands Omraade , der kommer i Betragtning ved en Sammenstilling . Til palæolitisk Tid og ældre Stenalder , hvad man under et kunde kalde Jægeralderen , med de Trin , det ene over det andet , der gaar under Navnene Chelléen , Acheuléen , Moustérien , Aurignac , Solutré , Magdalénien o . s . v . svarer af nulevende Folk , Rester af en Fortidsbefolkning , Australiere , Buskmænd , Indianere , som før nævnt Eskimoer , og mere eller mindre beslægtet saadanne Reliktfolk som Ildlændere , Ainoer , Samojeder , Lapper , Tunguser , Melanesiere , Pygmæer . Paa højere Trin kommer andre Grupper i Betragtning , Ungtidsfolk med et livskraftigere Præg , Malajer , Mongoler , Negre , højere oppe Somali , Arabere . De Udviklingstrin vi kender fra Historien , op gennem Oldtid og Middelalder til vor egen Tid lader sig jævnføre med en eller anden Kultur som er bleven staaende paa samme Trin , i Asien , i det vidtløftige Afrika , i Sydamerika ; 54 VOR OPRINDELSE Livet vender tilbage til svundne Perioder naar man anvender hvad man kender fra nulevende perifere Folk paa dem . Saaledes betragtet er der ikke noget forbigangent i Historien , selv om man anlægger en Kronologi , de tilbagelagte Trin forefindes ved Siden af de mere fremskredne , hvis man ser Historien i Lys af Udviklingen . Visse Vaabentyper hos Stammer i Afrika genkalder Bronzealderen , Korsfarertiden — hvad er da i Grunden længe siden , hvad er passé ? Historiens Tyngdepunkt . En uudryddelig Tilskyndelse har for mit Vedkommende vedligeholdt Ønsket om at trænge ind i vore Forfædres Liv , leve det om igen med dem . Arkæologien ser sin Opgave i en systematisk Ordning af Oldsagerne og den kronologiske Placering af Typerne , et betydningsfuldt og højt fortjent Fundamenteringsarbejde ; noget Forsøg paa at uddrage Historien eller Udviklingen af Materialet , en Rekonstruktion af det Liv der dog en Gang har været levende , har Arkæologien derimod ikke indladt sig paa og anser den for liggende udenfor den arkæologiske Videnskabs Mandat , en i og for sig sundt fastholdt Arbejdsdeling . Alligevel , Arkæologien har i Længden ingen Mening , hvis man ikke en Gang uddrager det af den som de jordfundne Sager melder om , Datids Menneskekaar . Man kan ikke blive ved at nummerere og rubricere Tømmeret til en Bygning , man maa opføre den . Man kommer Ungtid og primitive Folk nær , hvis man forstaar deres Værktøj og slutter levende til deres Arbejde derfra . Metoden gaar gennem Indbildningskraft og fri Kombination , en Metode Videnskabsmanden viser fra sig , ikke MENNESKEHEDENS MEMOIRER 55 desto mindre er det dog det Resultat ogsaa han fra sin Plads arbejder for . Arbejdets Bog vil forlange at skrives . Ved Arbejdet menes samtlige haandgribelige Spor Menneskeheden har efterladt sig , paa alle Virksomhedsomraader , hvad den har skabt ved sine Hænders Arbejde , og hvad der i den Anledning er gaaet for sig i Panden paa den . Hvilke Forestillinger man op igennem Tiderne har gjort sig om Tilværelsen og Naturen , mytologiske og religiøse , beskæftiger gennem de Spor de har sat sig ; Afgudsbilledet kulminerer i Kunsten , Templer og Katedraler staar igen som ukrænkelige Monumenter for Menneskeaandens Higen , ogsaa i dens Vildfarelser , og for dens Hænders Arbejde . Opsamling af forladte Tankesystemer , Overtro , Folklore , enhver Grille Uudviklethed og svigtende Indsigt har efterladt sig , lad gaa , der gives en Pietet og en Grundighed som ikke slipper selv gamle aflagte Hude . Stadierne belyses derved . Men hvis man tænker f . Eks . paa „Pagtens Ark " , som de gamle Israeliter førte med sig , vilde man interessere sig mere for Skrinet end dets Indhold , hvis det var bleven bevaret . Ogsaa Stil er at opfatte som Arbejde , Symboler gaaet over i noget produktivt . Hvad der har sat sig Spor i et Kunstværk , hvad der har overlevet , deri er der Liv , Resten er Aandshistorie . Noget i Tiden kalder paa en Udsortering af det Erindringsstof Menneskeheden har ført med sig , meget deraf skudt ud som ikke værd at huske mere , andre Ting draget i Forgrunden og lagt som en Bro mellem Fortid og Fremtid . Endnu doceres Historien som Aarstalshistorie , Dynastiers Historie , og som saadan bevarer den en Plads for sig , set fra den Side , det Skete . Som Menneskehistorie er den officielle 56 VOR OPRINDELSE Historie , der er Fyrsternes Privathistorie , med faa Undtagelser forbavsende ensformig og fattig at se tilbage paa . Historien bredere set , som Politik , økonomisk Tovtrækning , et Synspunkt der for Tiden helligholdes som et Skriftsted , ogsaa fra den Side , Klassehistorie , kan Historien skrives . Ubemærket , men af langt mere indgribende Betydning staar visse naturhistoriske Indflydelser , som har grebet ind i Nationernes Kaar i det Store , f . Eks . Regnbæltets Forskydning fra Middelhavslandene op imod Nordevropa . Uundgaaelige Vendinger i Tiden , Fremskridtet , geografisk Placering , har paa sine Steder grebet mere ind i Historien end Arvefølgekrige og Gridskhed efter Land ; paa et Tidspunkt i Middelalderen forlagdes Tyngdepunktet for Samfærdselen fra Søvejen til Landevejene , efterhaanden som Skovene blev ryddet ; at Danmark mistede Skaane , Halland og Blekinge havde sin naturlige Aarsag her . Endnu paa Shakespeares Tid var Themsen den mest befærdede Hovedaare i London , man færgede fra og til hinanden . Monroe - Doktrinen bærer en Mands Navn , men det er Naturen der har udstedt den . Kongerne synes de har regeret , imidlertid har Jorden roteret under dem . Historien efterlader Indtryk af et Selskab , hvad man har snakket om , hvordan man har tusket , og hvad det har kostet af Blod . Hvordan man aabnede Aarerne paa hinanden , derom vidner Vaabnene , udtænkt med et djævelsk Snille , som imidlertid ogsaa er kommen Freden tilgode . Paatværs af hvordan man saa skriver Historie er der en Retning der følger den produktive Linje , uden Hensyn til hverken kongelige Personers Stridigheder , Politik , Klasse eller Stand , Profession eller Parti , Privilegium , Begærligheden , MENNESKEHEDENS MEMOIRER 57 Niddet : det er Arbejdet og Arbejdets Frugt . Arbejdsudøver er enhver der ved korporlig eller aandelig Virksomhed har lagt til den blivende Totalsum af Menneskehedens Energi og Produktivitet , Haanden og Aanden lagt sammen . Mellem Kunsthistorie og Arbejdets Historie er der ingen Grund til at skelne . Antikens Kunstnere var ofte Slaver ; de har overlevet dem der ejede dem . Middelalderens Billedhugger fremstiller sig selv med et Skødskind . Holbein førte et Skilt . Vor Tid lider i Øjeblikket af en ikke før kendt , alvorlig Disharmoni mellem Produktion og Arbejde . Arbejdsløsheden i alle Lande føles som en større Ulykke end Arbejdets Aag nogensinde har været følt . Arbejdet har været udbyttet , og det har man rejst sig imod , med Held . Men dette , slet ingen Virksomhed at have mellem Hænder , det er en endnu mere nedbøjende Elendighed end Fattigdommen , der følger dermed . Mennesket er bleven det han er gennem Hænderne ; tomme Hænder , det er Ulykkens Gebærde . Arbejde har været følt som en Trældom ; ingen Arbejde er værre , den sørgeligste Ferie der har været kendt . Staterne slaas om Olie og Placering paa Markederne ; den eneste Statsopgave alle Kræfter skulde sættes ind paa var atter at bringe Befolkningerne i Harmoni med Arbejdet . Tekniken , Maskinerne faar Skylden — Arbejdets fineste Frugt ! Hvordan det saa hænger sammen , naar man med Oplagthed føler sig draget mod den Opgave man for sit Vedkommende er bleven spændt for , at spejle Tiden , føler man det som en Mission at genkalde Arbejdets Historie i alle dets Træk , ikke som en Dvælen ved Antikviteter , men for at holde sig menneskelig Virksomhed for Øje , fra det første tildannede 58 VOR OPRINDELSE Flintredskab , der i sin Form genkalder den hule Haand , til Storbyen og alt hvad den har opsamlet i sig . Ingen ved hvordan Verden vil komme til at se ud i de følgende Slægtled ; men det ved man , naar man ser tilbage , at ingen Tilstand har været varende , den ene har man forladt , rask , efter den anden . Men det kan siges med Sikkerhed , at hvad der saa gaar under , og hvad der kommer : Arbejde , Virksomhed vil bevare sig . Bio genetisk Hukommelse . Det ses saaledes at skulde jeg beslutte mig til at skrive mine Memoirer vilde det , efter en let Orientering , blive til hele Menneskehedens Memoirer . Naar man begynder at komme op i Aarene , og Bevægeligheden udadtil snævrer sig ind , levnes der ingen anden Funktion end netop Opsummeringen af Tilværelsen , et Element der ikke er en nægtet . Den personlige Interesse forstyrrer ikke ens Tanker , man lever ikke mere noget Egetliv , man lever Tidens Liv , Tidernes Liv . Fuldkommen betydningsløst falder hvad man selv kan se tilbage paa , en i ydre Henseende aldeles ordinær Privattilværelse , der kunde regnes ud i hvor mange Par Støvler man har slidt . Ret mange Personer har man ikke været i Berøring med i Forhold til de endeløse Hærskarer der befinder sig paa Jorden , selv om man relativt er kommen en Del omkring , Tilknytning har man haft kun til ganske faa , for andre faa har man lukket sin Dør . Men Menneskeheden i sin Helhed har angaaet en . For min Part er det som om jeg har kendt samtlige Racer Jorden over , fra Udspringet af og op til den Tid vi lever i . Hvad der har fuldbyrdet sig , fra Mennesket traadte ud af Skoven med en Sten i Haanden , til han rejste en By i Skovens Sted , det har jeg kendt igen i mine Aldre , det har bevæget mig . Mine Erindringer , det er alle disse Horders Erindringer . Og det er ikke at stige ned i en Fortid , tværtimod , alt er i Erindringen lige nærværende , staaende Præsens , saa vidt Tanken gaar . I Aanden ophæves Tiden . Kun den Tid der er glemt er forgaaet . Men det der er glemt er det med Grund . Der er ingen anden Evighed end den man kan se tilbage paa . Begrebet Tid har ingen Eksistens før det er Tid der er gaaet . Alt er Tilbageblik . Naar man skal skille sig fra Tilværelsen , og være længe død , er det en Fortid man gaar over i . Hvis man derfor vender sine Tanker mod Evigheden er man vel placeret midt i Menneskehedens Memoirer . Fra Ungdommens Side hører man ofte Fortiden omtalt med den største Misbilligelse , næsten som en Brøde at noget paa et tidligere Tidspunkt har fundet Sted , og det undertiden af Ynglinge i Begyndelsen af Fyrrerne , med et Embonpoint . Tilværelseskamp ! Parti ! Aldrene har altid været spillet ud imod hinanden som et femte Es . Naar hørte man andet af den ældre Hob end at man var en Grønskolling , den halve Del af ens Liv , den anden Halvdel var man i Unghedens Øjne senil . At unge Folk , der gør et Parti ud af at de er unge , reagerer saa energisk mod Fortiden kunde man tyde til deres Fordel som en Bestræbelse efter at fjerne sig fra de ubehagelige Instinkter der hænger ved Trinet , men det er næppe det de føler selv . Egen Asensagtighed fra da man var i Tyverne har man da heller ikke glemt . For Resten skulde Ungheden , naar den optræder som politisk Parti , og som foretrækker at more sig 60 VOR OPRINDELSE frem for at faa Børn , lægge Mærke til hvad Statistiken siger , at de Midaldrende om en eller to Generationer vil være i Majoritet , hvis de der er unge nu ikke rekrutterer sig . Gud hvor Graaskæggene saa vil bruse til den Tid og forbyde alting ! Det er næppe at vente at de vil aflægge at rotte sig sammen som Parti heller . Hvor billigt at slippe igennem Verden , ved at udstede Papirer enten paa sin selvapplauderede Unghed eller sin tilskuebaarne Anciennitet ! Billedskønhed i begge Fald ! Hvad om man subsidiært glimrede lidt ved Gaver ! Fortiden , set i Lys af hvad der har bevaret sig , hvad der er i os endnu , den vender af al Magt mod en Fremtid . Derfor naar man har tilbagelagt Tilværelsen , og har faaet en Alen i sig der angiver dens Retning og Mening , ser man højt oppe fra dens Begyndelse , langt og vidt , megen Menneskedom , din Broder for smaa seks Aartusinder siden som boede i Ur , ikke fjern , du kender ham igen i hans Hænders Arbejde , Haandslag til ham ! Historien var en lang glad Dag . Gerne , naar man har faaet sin Identitet klaret og sit Hoved i Orden , lægger man sig hvor de Gamle , Jægersmænd og Grublere med Redskaber i Haand , fandt deres Hvile . Graduslæren . Retningen og Metoden for det planlagte Værk har jeg allerede fulgt , al min Tid ; Motiverne der her er berørt kommer igen i Tilløb og mere udførte Ting overalt i hvad jeg har publiceret . I en komponeret , mytisk Form er Vandringen fra Skoven til Byen nedlagt i Romanserien „Den lange Rejse " , som er Evolutionen anvendt paa Fortiden . Direkte , i Essayform , har MENNESKEHEDENS MEMOIRER 61 jeg søgt at arbejde Historie og Udvikling , Zoologi og Antropologi sammen i „Dyrenes Forvandling " og „Aandens Stadier " , et Fugleperspektiv paa Materialet , i en improviseret , privat Form . Der er deri rakt efter alt det Liv der har været levet . At sidde ved Nomadens Ild , og at nærme mig alle Arbejdspladser , det har jeg ønsket mig , det har været Nerven i mit Arbejde . Skulde en udførligere , bredt anlagt Plan ikke naa at blive ført ud i Virkeligheden , for Tiden har andre Tilbøjeligheder , og Trækvinden truer Lyset , kan nærværende Introduktion til en Yndlingstanke tjene til Efterskrift for hvad der allerede har bevæget sig i samme Retning . Hele og færdige i sig selv staar de Forsøg jeg har gjort , i hvert Fald i Synspunktet , den Gradus - Lære jeg har anlagt og fulgt . Der er her boret ned til et Princip som hverken Mode eller noget andet Tankesystem nogensinde kan ugyldiggøre . Det er ikke Foster af et Forfatterskab , som staar og falder sammen med Autor , det er Erkendelsen af en fundamental Lov i Naturen . Iagttagelse og Erfaring viser at hvad enten den menneskelige Slægt har været vidende om det eller ej , ja selv om den fornægter det , har den været undergivet en Vækst , som ytrer sig indadtil i dens Stadier . Saalænge Børn fødes , hele Menneskehedens Vækst forfra igen , hver Gang , saa længe vil det gælde , at saadan ytrer Liv sig , og ikke paa nogen anden Maade . Livet paa Jorden skal vare længe endnu , i hundrede Tusinde Aar , ikke uden Gru tænker man derpaa . Men under hvilke Former Vækst saa vil ytre sig , Vækst vil ytre sig . MENNESKEHEDENS MEMOIRER 59 KASTEREN Ungtiden . MENNESKET begynder sin Historie forud for Historien , i Jordaldre som kun Geologien og Arkæologien giver Besked om . Hans Oprindelse taber sig mellem Dyrene , sammen med dem træder han ud af Naturen . Den bibelske mytiske Forklaring har her et Moment der ikke adskiller sig fra den naturhistoriske , Adam , det første Menneske , viser sig paa Jorden sammen med Dyrene , som det hedder at han giver Navne , Adam var saaledes den første Zoolog , en Forgænger for Linné ! De gamle Orientalere der gav Udtryk for deres Forestillinger om Altings Begyndelse i Skabelseshistorien , Genesis , tre til fire Tusind Aar tilbage i Tiden , stod Urnaturen nærmere end vi , det er det primitive Menneske selv der ytrer sig ; der ligger da virkelig noget af Begyndelsen til Grund for Historien om det første nøgne Menneskepar paa Jorden , som Midtpunkt i en paradisisk Gruppering af Dyrene , saaledes som Traditionen lige op til vor Tid har givet sig Udtryk i Kunsten . Billedligt taber Grupperingen aldrig sin Skønhed . I de fleste Ungfolks Erindringsverden er Placeringen bevaret , under andre Symboler , de tidlige Ægypteres Gudeverden , der var præget af Dyreskikkelser , ligesom Hinduernes ; hos begge var endogsaa Aben hellig . Hvad der har fyldt Ungfolks Fantasi i en svunden Tid gaar igen i Børnenes nu , vor Barndom delte vi med Dyr , en elsket Noæ Ark med alle dens Skabninger , samt Mand og Kone , af Træ ; og der var jo en Sandhed i Syndflodsmyten , af een Ark er Mennesker og Dyr kommen . Heller ikke kan det da glemmes at Bonden lever som en Adam mellem sine Dyr , et fredet Udvalg , i sin Tid hentet som vilde ind fra Naturen . Primitive Folks Totemforestillinger taler om en Nærhed med Dyrene indtil for nylig i vild Tilstand , næsten gaaende til Identitet med dem . Saa hvad Menneskets Oprindelse angaar vil vi snarere omfatte den med en Art Hjemve end at vi skulde være i nogensomhelst bitter Tvivl derom . Menneskets nære Sammenhæng med Dyreverdenen ligger nedfældet i Instinkterne , paa et vist Udviklingstrin i Drengealderen ytrer det sig aktivt , saa er man Insektsamler og hæger om et Akvarium , eller skal holde Duer , et Stadium alle Drenge skal igennem , selv inde i Storbyerne , til andre Væksttrin gør sig gældende , paa et Tidspunkt de hemmelige Selskabers og Cifferskriftens Tillokkelse , ogsaa et Levn fra en Fortid i Mandeverdenen , endnu kendt hos vilde Folkeslag . En støvet Kasse under Glas med Sommerfugle sat paa Knappenaale er ofte det eneste der er blevet tilbage af et Bymenneskes Udflugt til Naturen da han var Dreng , naar undtages enkelte der bliver Zoologer af Fag . De første Mennesker har paa et Tidspunkt været at se , hvis et Vidne kunde tænkes , i en Dyreverden , hvor man nærede sig af hvad Naturen bød , mere eller mindre farligt , med hinanden , for Menneskets Vedkommende af Haand og i Mund , som man siger . Om den faktiske Oprindelse har vi 64 VOR OPRINDELSE nu en Forklaring der henter sine uigendrivelige Akter fra Zoologien . Men det er et Spørgsmaal om der ikke er mere Sandhed i Ungfolks mytiske Forestillinger om en Uskyldstilstand i Selskab med Dyrene , der var inspireret af Urnaturen selv , end i den moderne krasse og kriminelle Forkyndelse der er fulgt som Biprodukt med den iøvrigt uomstødelige evolutionære Oplysning : den vulgære Understregning af Dyret i Mennesket der er det eneste et Flertal lader til at have forstaaet af Udviklingslæren ; en ufortjent Skygge er herved falden paa Darwin og hans humane Lære . Urmennesket var i Overensstemmelse med sine Omgivelser og sit Trin ; er det moderne Menneske det , naar der med Flid hentes Hjemmel for ethvert inhumant Instinkt under Henvisning til Afstamningen fra Dyret ? Det er Udviklingen vendt om , Etableringen af en Mennesketype hvem alt er tilladt , homo ferox , der snarere henter Træk fra et Forfald i Nutiden end at vor Oprindelse skulde have Skyld derfor . Retningen , en Art skadelig Romantik , synes at hænge sammen med Nutidens enorme Befolkningstilvækst , Hordemoral i et nyt ansvarsløst Omfang . En gammel Iagttagelse siger at hvad den Enkelte bliver straffet for er de Mange tilladt . Psykologisk foreligger her en Analogi som kaster Lys paa gradvis , ligesom hvad man kan studere hos Børn eller Vilde , Umenneskelighed der rører paa sig . Det saakaldte „Menneskedyr " , et Favoritbegreb som beskæftiger en kompromitteret Fantasi , skal der ikke tales mere om her , derimod om Mennesket , den civiliserede Art vi tilhører , der blev det ved at lægge en lang Udvikling mellem sig og Dyret . KASTEREN 63 Begyndelsen til at Mennesket skilte sig ud fra de øvrige Pattedyr er kommen , hinsides al Kundskab derom , men det er kommen . I Mangel af noget for Synet vil vi rette Opmærksomheden paa et Barn , for det ved vi , at Børnene gennemløber hele Udviklingen Mennesket som Menneske har tilbagelagt . Spædbarnet fører alt spiseligt og uspiseligt til Munden , en nyttig Refleks , som genkalder Menneskets tidligste Stilling i Naturen ; den har med Flid været rettet paa Ernæringen . Naar Barnet er kommen noget til Kræfter og har sat sig op vil det gribe om en Ting med Haanden , hveranden Gang med Kejten , og skele nidkært paa den , Haand og Hjerne og Ting der begynder at koordinere sig med hinanden . Just saadan er det kommen , Mennesket har grebet om Tingen fra sin Plads i Naturen , det mest nærliggende , en Sten paa Jorden . I en Stenalder har de første Mennesker arbejdet sig frem ; der er dem paa vor Jord der lever i en Stenalder endnu . Med Stenen i Menneskets Haand , det første Redskab , og hvad det førte til , er Menneskehedens lange Arbejdsdag da begyndt . Haanden . En Sten taget op fra Jorden og kastet mod et Maal er det første Vaaben . Anvendt som Skærpe , til at skrabe eller kærve med , er den det første Redskab . Brugen af Redskaber , Haandværk , forudsætter Haanden . Firføddede Pattedyr med Lemmerne mod Jorden er udelukket fra at tage , de kan kun gribe med Munden , som Katten , der bærer sine Killinger i Tænderne . Man hjælper sig som man kan , Elefanten griber med Næsen , Brøleaben endogsaa med 66 VOR OPRINDELSE Halen . Det rigtige Gribelem gaar imidlertid langt tilbage i Pattedyrenes Udviklingshistorie , forekommer , i hvert Fald som Klatrefødder , allerede hos nogle Pungdyr . Selv Krybdyr har drevet det saa vidt , f . Eks . Kamæleonen . Gribehaanden skyldes en Udvikling i Træerne . Derfor kan endogsaa Fugle med Klatrefødder til en vis Grad gribe med dem , som man kender fra Papegøjen , der holder sig fast med den ene Klo og fører Maden til Munden med den anden . Det kan ikke en Gang Egernet , der dog er saa fin en Klatrer , man vil se den holde en Nød i Forpoterne , men mellem dem begge ; den kan ikke omklamre en Gren fra to Sider , som Papegøjen kan . Ikke desto mindre er den paa et Trin i Træerne der hos Pattedyr af en anden Orden har ført til Gribehaanden . Udviklingen kan i alle Træk forfølges fra en egernagtig Insektæder gennem Halvaber og Aber op til Mennesket . Teknisk beror Haandens fulde Funktion paa Tommelen , som Mennesket har udviklet til Fuldkommenhed , hvorimod den hos alle nulevende Aber , der er traadt ind i en Sidelinje , er i Forfald , mens de har beholdt Gribefoden paa Baglemmerne ; hos Mennesket er den bleven til en Gangfod . Tommelen , det betyder den Tykke , Fader Tommel , han fører an , de andre fire Fingre er som et Kuld enigt forbundne Søskende , men Fader Tommel , Pollex , er Nr . 1 . Paa et Tidspunkt hvor denne Nuancering af Haand og Fod fandt Sted skilte Mennesket sig fra den Oprindelse det har tilfælles med Antropoiderne , længere tilbage end almindeligt antaget , hvis Fodens Særudvikling skal forklares . Den skyldes et tidligt Ophold paa Jorden , mens de menneskelignende Aber blev i Træerne . Nogle af de store Bavianer har ogsaa søgt KASTEREN 67 Jorden , uden at det er bleven kendeligt paa Hænder og Fødder endnu ; langt hinsides dem , til en „Tidernes Morgen " daterer sig den menneskelige Fods Særudvikling . Man kalde det Udvikling eller Skrumpning , køn er den ikke , med de fire underdimensionerede Tæer og den dominerende Storetaa , en Asymmetri der ikke staar til at redde ; det havde været heldigere om vi i Tide var kommen op paa Midtertaaen , som Hesten , og havde develloperet en Hov ; Antikens Forestilling om Satyrer med Bukkefødder var ikke uden et plastisk rigtigt Moment ; dog Formen er reddet ved Hjælp af Støvlen . Den oprejste Gang har tidligere af Naturhistorikere været regnet for den første afgørende Forskel der skilte mellem Dyr og Mennesker . Man tænkte ikke paa Hønsene ; Strudsen gaar paa to , og minder i andre Henseender om Balletten . Allerede nogle af de uddøde Kæmpeøgler gik paa Baglemmerne . Det er jo Hænderne , Hændernes Frigørelse , der har udgjort det afgørende Skel . Hertil kommer naturligvis Hovedet , Hjernens Udvikling ; i samme Forhold som Mennesket rejste sig op blev han tung i Toppen . En Erkendelse deraf har han nedlagt i selve sit Navn , Mand , Menneske , der i Roden betyder den Tænkende , mens paa Latin . Roden i Begrebet Kvinde , gen , viser hen til Kønnet , Slægten . Vejen delte sig paa flere Maader , efter at det vordende Menneske havde faaet sine Hænder uddannet i Træerne og var steget ned paa Jorden dermed . Var han før bleven set med en Frugt i Haanden , saa kunde han nu blive set med en Sten , en god Foranledning for Iagttageren til at fjerne sig . Hvis man forestiller sig et endnu haaret Væsen med Hænder og et stift Blik begive sig ned fra et Træ og tage en Sten op med Haan - 68 VOR OPRINDELSE den , har man som i en Situation det Stadium hvor Skovmanden hører op og Mennesket begynder . Da det er Stadier der her skal søges og determineres , op igennem hele Menneskehistorien , saadan som den ytrer sig i Redskabernes Udvikling og Brug , slaaes der ned paa denne Etape som Indgangen til det egentlige Menneskes Karriere , Menneskevejen . Hvornaar Mennesket første Gang fattede om Stenen , og hvor lang Tid det tog inden han lærte at bruge den , en Million Aar , eller mere , er en Undersøgelse for sig ; her er det Karakteren af Stadiet , Overgangen fra en Livsformel til en anden , der skal afgrænses og artikuleres . Som Urmanden staar der med en Sten i Haanden ligger Fremtiden for ham med to Retninger i sig , som vil følges ad , Vejen til Kamp , og Vejen til Arbejde . Det maa ikke opfattes som nogen tænkt , mytisk Figur , paa et ganske bestemt Tidspunkt har Manden været at se saadan . Kulturen er sit eget Ophav , oprindeligt var der ingen , af et Par Omstændigheder lagt sammen , og af ingen andre Grunde , tog den sin Begyndelse . Hvad der skulde blive til Menneskehistorien var indvarslet da den første Sten blev kastet . For at fiksere Trinet kan man karakterisere Manden paa dette Tidspunkt som Kasteren . Kasteren og Kønnet . At forsvare sig med Sten dukker op antydningsvis allerede paa et primitivere Trin , som noget der tidligt har ligget til Familjen . Om nulevende Bavianer , der opholder sig i Klippeegne , hedder det at de styrter Sten ned imod deres Forfølgere , hvilket man kun uegentlig kan kalde at kaste , men Hensigten KASTEREN 69 foreligger . En enkelt Rejsende fortæller om hvordan han blev modtaget af en Flok Bavianer ved et Drikkested med en Regn af Sten , Pinde og Snavs ( Brehm ) . Om Initiativet er man ikke i Tvivl , naar man har iagttaget Bavianen i dens Bur og den Energi hvormed den stritter Sand ud igennem Gitteret . Men det at kaste , med Virkning , er allerede noget af en Kunst . Vil man analysere Kastet som tilegnet Færdighed kan man begynde med at maale Afstanden mellem at kunne og ikke kunne ved en Sammenligning mellem Kønnene . Mænd kaster ; de er begyndt med det , og hos dem er Færdigheden saa at sige gaaet i Arv , Drenge fødes med det . Piger derimod kan den Dag i Dag ikke kaste , de har andre Fortrin , men kaste kan de ikke , typisk forstaaet . Til at kaste hører et eget Smeld i Muskulaturen , som er dem nægtet . Hvis de forsøger paa det vil man se dem skille sig ved Stenen med et Sving fra Albuen , uden Magt i , men sødt , som naar en Killing leger med et Nøgle paa Gulvet . De spiller Bold og kommer fra det med Gratie , men mere som en Behændighedsøvelse , Udfoldelsen af en Rytme de har i Kroppen , end en Kraftudfoldelse , de lægger Haand paa Bolden som et Kærtegn og er i en yndig , seværdig Attitude , endogsaa Begrænsningen for deres Vedkommende gjort til Kunst . Man kan forestille sig Bolden som en Fugl mellem Nausikaa og hendes Piger i Odysseen , der hvor de spiller Bold ved Flodbredden , efter at have vasket deres Tøj , strakte smækre Legemer og Bolden som i en Ømhedsflugt i Luften imellem dem , fra den ene til den anden , i Forlegenhed med hvem af dem den skal slaa ned paa ; de ligesom aander Bolden til hinanden i Flokken , med kildne Haandflader , og mangen Gang bliver det i Flugten henrivende ry - 70 VOR OPRINDELSE stet sammen hvad der er Bold og hvad der er rund pigelig Yppighed . Man behøver ikke en Gang at gaa til Antiken og Nausikaa , en mindreaarig lille Kvinde fra vor egen Tid , en Skolepige , som svæver paa Taa med sin Bold , afgiver naar som helst Nøglen til det kvindelige Køns Gaver for at kaste . Fjerbold ligger for Damer , det menuetagtige og klædelige . Naar de ogsaa kommer med i Tennis eller Hockey er det nok fordi de her kan bruge Krabasken . Men stritte en Bold , stikke den , med Snert , saadan at den slaar , det ligger ikke for dem , her er de som kejthaandede paa begge Lemmer . Selv en Mand kan ikke kaste med Kejten , med mindre han er kejthaandet . For det rigtige Kast skal man se hen til Mandfolk og Cricket , eller en amerikansk Baseballspiller , der giver Bolden fra sig som et Projektil med flad Bane , den bider hvor den kommer . I Lege og Sport har Kastekunst , oprindelig opøvet som et Værn , bevaret sig for sin egen Skyld , op gennem alle Aldre , over Antiken og til vor egen Tid , en af de ubrudte Linjer i Idrættens Historie . Fra Fjerdesalen hvor jeg bor ser jeg om Vinteren Børnene gaa fra Skole nede paa Gaden og hører kraftige Smeld mod Plankeværket ligeoverfor , forvildede Skud fra Drengene der slaas med Snebolde . Smaapigerne derimod ser jeg i overgiven Skinfægtning med hinanden i Snebunkerne , hvor de øser Sne op i Haaret paa hinanden med begge Hænder , eller tjatter til hinanden med en Haandfuld i Vanten , under megen søsterlig Munterhed , uden Gaver , men med Kønnets Gratie i Knop . Er der i Grunden vitalt set saa stor Afstand mellem en fjern Fortid da de første Mennesker lærte sig at kaste , uvist hvor - KASTEREN 71 naar , og saa disse smaa Mennesker i Vækst fire Etager nede ? Trinet er det samme , Kønnenes Særveje lægger sig for Dagen uforandret . Aner og Efterkommere , man kan se dem i hinanden . Det lille Folk fører Gebærder med sig fra en Ungtid , hvor de der skulde blive Mennesker øvede sig , det ene Køn i Tapperhed , det andet i Sødme . Kastet som Skel . Og som Børnene naar de gaar fra Skole ordner sig i Smaaflokke , med Front imod hinanden og smaa Skærmydsler , mens de trækker mod hver sit Hjemsted , saaledes kan man tænke sig Urfolket har været fordelt i smaa spredte Bander og Familjer , for Æoner siden , og under Naturforhold Ækvatorialegnene i Afrika nu giver et Begreb om , aabne Parklandskaber , med en formidabel Dyreverden , Tykhudkolosser som ikke lever paa Jorden nu mere , endda mægtigere end Elefanten , store farlige Rovdyr , en Fauna der overgik Nutidens Afrika i Frygtelighed , men var af en lignende Type , i Forhold til det lille nøgne Menneske , der skulde leve imellem dem , helst af dem . Pygmæen i Kongos ækvatoriale Urskov , hvor ogsaa Gorillaen fjæler sig , er i en saadan Situation , dog vidt fremskreden , med Vaaben , som de første Mennesker end ikke drømte om endnu . Men relativt skilte Flokkene sig ud fra de øvrige haarede Flokke paa Savannen : der kom Sten flyvende fra dem ! De første Kastere har sat sig i en vis erfaringsmæssig Respekt , selv hos Dyrenes Konge Løven . At slaa ham ihjel med en Sten var ikke at haabe paa , men flere i Synet , naar man var mange om ham , kunde dog bringe Majestæten til at sitre med 72 VOR OPRINDELSE Øjnene og fjerne sig , nysende som for et Haglvejr ; det maatte Løven sige : fra Gazeller og andet spiseligt Kræ fløj der den ikke saarende Ting i Ansigtet ! Den store Prygl Næsehornet , som malede alting ned under Hovene , kunde bringes til at gøre omkring , naar den foretog et af sine pirrelige Overfald , hvis man var saa heldig at ramme ham med en god stor Sten lige paa Hornet , forbløffet stod han saa med Enden til og tænkte : hvad var det for en Ting der traf ham paa Hornet , saa det ringede ham helt ind i Hjernen ? Av , og nu bed det ogsaa bagi , gentagne Gange ! Heftig forskrækket fjerner Næsehornet sig i en Støvsky fra Stedet . Overfor mindre Dyr var Kasterne i Overhaand , en velrettet Sten indhentede Haren og gjorde ham til Krøbling , med et heldigt Kast hentede man en Fugl ned fra Luften , saadan som primitive Folk , Australiere og Eskimoer , dræber Smaavildt med Stenkast endnu . Af Kasterne begyndte der at blive Jægere . Det maatte komme af sig selv at de af Flokkene der var gode Kastere endte med at skille sig ud fra andre Flokke , som stod dem nær , men ikke var saa fremskredne . Gaverne var ulige fordelt , mange af Omstrejferne bevarede det vindige og glemsomme Sind de oprindeligt allesammen havde ført med sig fra Skoven ; de kunde maaske famle med en Sten og komme avet af med den , paa Frøkenvis , eller ramme egen Sidemand , korte i Hovedet som de var og uden Evne til at lægge igaar og idag sammen , saadan som vi kender det i paradisisk Form fra de lodne Fætre i Abeburet , der har fire Hænder at tage med og griber Alting og lader Alting falde igen . Kasterne derimod omfattede Stenen med en Hukommelse . KASTEREN 65 De traf et Valg , en god Sten , og beholdt den , førte den omkring med sig i Haanden , og naar man saa mødte et Fløjelsskind der ingen Sten havde i Haanden , saa var det for sent , for ham , selv var man til enhver Tid rede til at slaa . Med strategisk Oversigt udsøgte Kasteren sig ved Skærmydsler et godt stenet Sted at staa paa , mens Fjenden stod paa bar Bund og lod Øjnene løbe rundt i Himlen efter Forsvarsmidler ; stenet af Marken blev Fjenden ! Sligt fjernede med Tiden Flokkene paa Stenkasts Afstand fra hinanden . Med betonet Afsmag fulgte man hinanden fra en sikker Distance , de gode Kastere skulde ikke have noget af Samkvem med det løse Slæng , der paa ufin Maade gjorde dem deres Udseende efter . Slænget paa sin Side viste dem udenfor Skudvidde Bagen og klappede sig inviterende deri , ikke altid lige rigtig beregnet , Kasterne gjorde dem til Skive for et uventet langtrækkende Skud , der ikke sjældent sad lige i Pletten ! Saadan slog man med Skamme dem af Marken der bar et degraderet Stempel af ens Herkomst . Maatte man være fri for hinanden ! Gebærden med fra en Afstand at udstille Bagen har da holdt sig , med en forskudt Motivering , til Nutiden , i folkelige Kredse , som man i sin Tid tilhørte . Naar vi gik hjem fra Almueskolen paa Landet , med aabne Marker at færdes paa , og kom i Berøring med andre Drenge , Præstedrengene , det vil sige det ældre Slæng der gik til Præsten , fra fjerntbeliggende fjendtligt Hold , eller man selv var delt i Lejre der paaførte hinanden Fejde , saa var det Maaden hvormed man paa Frastand rejste hinandens Galde , og som fik den forhaanede Part til at se sig om efter Sten paa Jorden . Det traf ikke ofte at 74 VOR OPRINDELSE Nogen blev ramt , naar vi sloges med Sten , man tog forsigtigt Stilling uden for Skudvidde paa begge Sider . Men endnu staar det tydeligt præget i min Hukommelse hvordan en Kaster vel dækket af Afstanden fremme paa Marken ser ud , hvordan han synker bagover i sig selv og forbereder Kastet , til han med en energisk Skruning fremefter i Kroppen og et Smeld i Skulder og Haandled sender Stenen paa Vej . Fra Drenge lader der sig slutte til Urfolket , og omvendt . Hvis man derfor vil gøre sig Forestillinger om hvordan de første Kastere har set ud behøver man ikke at gaa langt , man kan sætte en Dreng ind , i god Overensstemmelse med gældende Vækstlov , at ethvert Individ afspejler den Udvikling Slægten har gennemløbet . Vil man se en Kaster plastisk for sig , og gaar til Antiken , viser det sig at den egentlige typiske Kaster ikke har fundet nogen Fremstiller , mærkeligt nok . Der er Diskoskasteren , en speciel Stilling , som følger med et Underhaandskast ; der er en Bronzefigur , Zeus , der slynger Tordenkilen , fundet i Dodona ; der er den pragtfulde Zeus fra Artemisium , af andre anset for en Poseidon , fundet i Havet , begge paa Grænsen af den arkaiske og den klassiske Stil , fra omkring 500 Aar før v . T . , og begge i en Stilling som naar man slynger noget fra sig , men ikke netop den intensive , komprimerede Holdning der karakteriserer Kasteren af en Sten eller en Bold . Som Model til den første Kaster tager man ikke meget fejl i at vælge en Dreng , idet man gaar efter Hukommelsen , støttet f . Eks . af en Række Øjebliksfotografier af en amerikansk Baseboldspiller . KASTEREN 73 Afstamningens Krise . Den Spænding der blev Følgen af Kasterens Overlegenhed overfor Væsner han var i Slægt med , men som blev i en Urtilstand , har en Parallel i vor egen Tid , om ikke et bevidst psykologisk Levn , saa dog en fastsiddende Retning i Smagen . Nulevende Slægter vægrer sig med et eller andet Argument , der ikke holder Stik , men med et gammelt Ubehag , som man kan dele , ved at se deres Afstamning sat i Forbindelse med det haarede udelikate Folkefærd der er bleven tilbage i Skovene som en Karikatur af en fælles Oprindelse . Naturforskerne har nok Ret , indrømmer de med Bitterhed , i det de har fundet paa , de , stammer ned fra zoologisk Have , mest sandsynlig , men selv betakker de sig . Dette med at have Skabninger med Hale , folkeligt associeret med en Underverden , den Slemme selv , mellem sine Forfædre , kan man ikke tage , selv om det er sandt . Som jeg et eller andet Sted før har berørt gaar Aben igen i middelalderlige Forestillinger om en dæmonisk Verden , som har fundet Udtryk i Kunsten , Djævelen , den Onde , et med Dyretræk udstyret frækt og utugtigt Væsen , en „falden Engel " , Forestillinger der vel er af religiøs Oprindelse men fra et biologisk Synspunkt vidner om hvordan man uden naturhistorisk Indsigt har reageret mod en Underverden i Afstamningen og søgt at befri sig derfor . Den moralske Skranke man satte sig falder jo her virkelig sammen med en rigtig zoologisk Iagttagelse , længe inden der var noget der hed Evolution . Disse middelalderlige Symboler er fra Folkeliteraturen gaaet over i Goethes „Faust " , hvor Bavianens Naturel , med en mo - 76 VOR OPRINDELSE derne udvidet Forestillingskreds , er personificeret i Mefistofeles . Roden i Navnet er den Ildelugtende . Selv Oplyste i vor Tid reagerer naturligt mod nedre Trin vi fører med os indenfra og udenfor os : Marekat for sig , og et søndagsklædt , renligt Publikum for sig , med et solidt Gitter imellem ! Af Smagshensyn , og med Grund , skyder man Fætterskabet fra sig med Hænder og Fødder , hvorvel man trods Handsker og Støvler netop forraader det fælles Ophav , men man gør det . Nogen Berettigelse har det jo ogsaa i streng biologisk Forstand , naar Mennesket fornægter sine nærmeste Slægtninge mellem de Firhændede , da Afstamningstegnene paa nogle Punkter viser længere tilbage , til fjernere , oprindeligere Aner ; paa en vis Maade staar vi Lemurerne , Halvaberne , nærmere end de typiske Aber . Kan vi saa ikke allesammen være lykkelige , naar vi slipper fra de hele Aber , til Fordel for de halve ? Man behøver jo heller ikke at rippe op i et tilbagelagt Familjeskab hele Tiden , der er noget der hedder Takt , som i Australien , hvor Genealogi efter hvad man har hørt ikke skal være velset af Kolonister , hvis Forfædre i sin Tid blev deport .... udvandrede fra England . Men tilbage til Kasteren . Med Sten i Haand har han hævdet en Plads over sine Omgivelser i en Urtid , som vi ingen Midler har til at se ind i , uden ad den rimelige Slutnings Vej ; og her indtræder et andet Styrkeforhold mellem Mennesket og Dyrene , der ikke har andre Forsvarsmidler end dem Naturen har givet dem og begynder at blive distanceret af den lille Toben , som gør sig gældende paa Afstand , saa at sige med en forlænget Arm . KASTEREN 75 Trinet har ikke efterladt sig Spor , fordi Stenen endnu tjente sit Formaal uforarbejdet , den ene som den anden , det første Vaaben , men endnu ikke noget Redskab . Ikke desto mindre tør man tale om et Stadium , en Gradus , den første Begyndelse til at Mennesket træder ud af ren Naturtilstand ved Tilegnelse af en Funktion der ligger udenfor Organismen . Stenen har tidligt egnet sig for en Side i det menneskelige Temperament , det han bragte med sig fra sin Oprindelse . Hvad Nænnet angaar har det holdt sig temmelig uforandret hele Vejen op ; man tænke paa hvordan det gik den hellige Stephanus , en Prøve med det samme paa det dybtgaaende , arvede Behag i at være mange om en , hjertelig delt af Paulus , som han selv røber . Med et Stenkast , sindrigt forstærket ved en Slynge , slog David Goliath ihjel , og Sympatien har jo altid været paa den lille Mands Side , uden Instans , Mordet i alle Maader udmærket . I ren isoleret Form kan du dyrke din Kasteglæde i Tivoli og for 25 Øre faa Lov til at klinke Porcelænet . Med en mere ildesindet Hensigt er Stenen Gadens Reserve , inde i Storbyerne hvor løse Sten ikke er ved Haanden , men hvor man bryder Brostenene op under sig , naar det primitive Menneskes Instinkter kommer øverst under et Opløb . Her er alle villige , undtagen Brolæggeren , haaber jeg , han vil hovedrystende gaa hjem , naar han ser de begynder at bryde Gaden op : hvad , han har jo lige lagt den ! I overført , moderne Forstand er Samdrægtigheden der ytrede sig da man stenede den hellige Stephanus gaaet over paa den offentlige Mening . KASTEREN 77 MANDEN MED KØLLEN Litoforalderen . GENNEM Forsteninger af uddøde Dyr fundet i Jordlagene har man Kendskab til Arternes Opstigning , hele Afstamningsrækken , Varianter af den , jævnsides med alle de Former der har bevaret sig ; Fossilet muliggør omvendt den Bestemmelse af Jordlagenes kronologiske Rækkefølge der betinger Geologien . Paa samme Maade taler Redskaberne om Menneskets Udviklingshistorie , ogsaa her er man i det Held at de første Redskaber er af Sten , et uforgængeligt Materiale , der har bevaret alt hvad Menneskehaand har mærket fra de tidligste Trin . Og ligesom Fossilet afgiver et af Naturen nedlagt Arkiv for Dyrenes Forvandling lader der sig fra Stenværktøjets fremadskridende Behandling slutte til det forhistoriske Menneskes gradvise Kulturopstigning . Her ligger den systematiske Arkæologis Opgave . Hvad den ikke kan naa rækker man efter ad den sandsynlige Slutnings Vej . Med den bearbejdede Sten er man inde i en navngiven Periode , Stenalderen . Men der maa have ligget et Trin forud , og det kan af alle Muligheder ikke have været karakteriseret paa anden Maade end ovenfor skitseret , Mennesket maa tid - MANDEN MED KØLLEN 79 ligst have bragt sig i Forhold til Stenen og Stenalderen som Kaster . Man deler Stenalderen i tre Afsnit , eolitisk , palæolitisk og neolitisk Tid ; skulde man føje en græsk Betegnelse til Perioden forud , Kastealderen , kunde man jo danne et Begreb af en græsk Glose med samme Rod , Xifropopo ; , den der bærer , kaster Sten , altsaa litofor Tid , for at indføre en Benævnelse der slaar Meningen fast . Som Kategori falder Litoforalderen udenfor Stenalderen , forsaavidt Stenen endnu ikke kan kaldes et Redskab . Trinet er ikke hidtil beskrevet i Antropologien , mig bekendt , det er derfor opstillet udførligt og fra bar Bund af her . Kastestokken . Men sammen med Stenen , og ved Brug af den , tilegnede man sig paa et Tidspunkt et andet Vaaben , hvoraf de tidligste Spor er forsvundet , skønt man utvivlsomt , som Eftertiden viser , en Gang er kommen ind paa at bruge det , et Forsvarsrmiddel af andet Materiale end Sten : Køllen . Køllen er opstaaet af Kastestokken , som det under Hensyn til den Færdighed Stenkasteren allerede havde erhvervet sig ligger nær at forestille sig som Overgang til en ny Vaabentype . Det kan være kommen lige saa tidligt og af samme Aarsag som Kastning med Sten , idet Pinde og nedfaldne Grene paa Jorden nærliggende indbyder dertil . Kastestokken beholdt i Haanden , det er Køllen , Pryglen , Kniplen ; siden forlænget til Stagen ; i skærpet Form Spydet . Om de store antropomorfe Aber , Skovmændene , som de hedder med en gammel dansk naturhistorisk Betegnelse , træf - 80 VOR OPRINDELSE fende fordi den giver Trinet , har der været berettet Jægerhistorier om at de kaster Kokosnødder ned i Hovedet paa Folk , det hedder sig endogsaa om Orang - Utan ' en at den brækker Grene af og slynger dem ned i Forsvarshensigt , i saa Fald den første Begyndelse til at bruge Træ som Vaaben ; dog ingen af Historierne staar til troende . Uagtet Ophold i Træerne har alle Fordele ved at kaste nedad har ikke engang den store menneskelignende Orang kunnet gøre sig den Tanke . Foruden at dens Sammenhæng med en fælles Oprindelse ligger meget langt tilbage har den gennemgaaet en Særudvikling , kan vist siges at være paa Vej til de samme stivnede Vaner i Træerne som dem man kender fra Dovendyrene , en blot ophængt , initiativløs Eksistens , med det fødte Alderdomspræg der følger dermed . Alder rammer Individet , men Ælde , i Betydning Forfald , kan præge Arten . Hvis ikke de saakaldte „Gumlere " , Edentata , var en sluttet Orden for sig , kunde man fristes til i Dovendyrene at se afsporede , forfaldne Aber , en Analogi kun , men nogle af Makierne er dog allerede inde paa Dovendyrenes Levevis , som ogsaa Orangen , i Temperamentet . Gradus kan undertiden overdække genus . Ophold i Træerne fører til en vis Grad vidt , men kan ogsaa ende med at gaa den gale Vej . Mennesket steg ned i Tide . Længe efter hentede han en Kølle fra Træerne han havde forladt . Afstanden mellem Skovmændene og Kasteren har været større end man forestiller sig . For at blive Menneske har der hørt en lang Uddannelse til nede paa Jorden , skærpet ved nye farlige Omgivelser , andre Tilbud for Gribehaanden end at hanke sig op i et Træ , skønt man vel i en Nødsituation kunde gribe til det endnu . Grænsen mellem et Liv i Træerne MANDEN MED KØLLEN 81 og paa Jorden markeres indenfor en og samme Art , saa at sige samme Par , af Gorillaen , hvor Hunnen og Afkommet sø ger Træerne , mens Hannen bliver nedenfor , dens enorme Vægt forbyder den simpelthen at klatre . Denne til Ekstrem gaaende Forskel mellem Kønnene , som ogsaa gør sig gældende for Orangens Vedkommende , fjerner disse to Skovmenneskearter mere fra Udviklingens Midterlinje end det gælder for Chimpansen , hvor der ikke er megen synlig Forskel paa Kønnene , heller i Størrelsen , og for Gibbonen , hvor Han og Hun næppe lader sig skelne fra hinanden . Der ligger heri et Fingerpeg i Retning af hvilke af de menneskelignende Aber Mennesket staar nærmest . Skønt Mennesket definitivt var gaaet ned fra Træerne , i en Tidernes Morgen , som man siger , og han begyndte jo virkelig paa en lang Dag dermed , bevarede der sig et Træk i Underbevidstheden , som endnu minder om Træerne , Tilbøjeligheden til under pludselige Skrækanfald at række Armene i Vejret , som kan iagttages især hos Kvinder , de slaar Hænderne sammen over Hovedet , med himmelvendte Øjne , under Paakaldelse : du Almægtige ! og mener det er Himlen de henvender sig til , Bevægelsen ser imidlertid mere ud som om de rækker efter et Træ . Derfor kan Mennesket heller ikke svømme , uden at lære det , den første hovedløse Tilskyndelse , naar man falder i Vandet , er at række Hænderne i Vejret , efter en Gren , i Stedet for at ro med Lemmerne , som den firbenede Hund , der bare fortsætter sin Flugt i Vandet . Lad det være vidtsvævende , dog uden andre Holdepunkter giver endnu bevarede Undergrundsinstinkter — Pladsskræk ! — en Idé om hvad de første Mennesker har været udsat for i det Aabne , 82 VOR OPRINDELSE en Skole der er trængt til de inderste Fibre , under Indflydelse af Skræk , ligesom man jo hele Livet kan drømme om da man var oppe til Eksamen . Udvælgelsen har været haard , netop de i hvis Nerver alt hvad der truede nedfældede sig , de der huskede , de stærkeste og kyndigste , hvis Sanser førte Indtryk af Omgivelserne til Marven , de bestod . Pinlig Erfaring , en lang Vækst i Hovedet , fremmet af Skade , som en Følsomhed i Huden mod Torne , maa være gaaet forud , siden Kasterne begyndte at vise sig i Landskabet , kendeligt paa at Dyrene brød op , Skruninger i Flokkene , og gik udenom i store Buer , for fra disse skrævende Puslinger vidste man at der fløj Sten , hvis det ikke var med Kæp de slog . Køllen . Kastestokken , det første Skyts af Træ , behøvede ikke lang Bearbejdning , man strittede med den som man fandt den . Hensigtsmæssigt faldt det dog at afkorte den for begge Ender , hvis det var en man vilde beholde , til det har Kasteren uden Tvivl brugt Tænderne , har bidt Grenen af , som Syersken endnu bider Traaden af med Hjørnetanden ; og naar man tænker paa hvad Grønlænderen bruger sine Tænder til , hvad har saa ikke det tidlige Menneske formaaet , hvis Kranier man har Eksemplarer af , med et Tandsæt som en Møllekværn ? Fra at være en tilfældig Grenstump bliver Kastestokken i Haanden , et favoriseret , vel afbidt Stykke , af god Vægt og rammende med Længden , egnet til at slaa Benene væk under et Dyr , eller i en Fugleflok , hvor den griber mere om sig end en Sten . Som primitiv Vaabentype har Kastestokken holdt sig til Nutiden hos flere Naturfolk . Den var i Brug hos de gamle Ægyptere til Fuglejagten i Papyrustykningen ved Nilen , en national Idræt af høj Ælde , som man kender den fra ægyptiske Gravbilleder ; Kastestokken var her af en slangeagtig Form , beregnet paa at give den en svirrende Bevægelse gennem Luften . Australieren har gjort et raffineret Vaaben ud af Kastestokken i Form af Bumerangen , der ogsaa efter enkelte Bopladsfund at dømme har været kendt i ældre Stenaldertid i Evropa . Kastestokken anvendt i Haanden , uden at kaste den , er allerede en Kølle ; forlænget og gjort tungere bliver den det helt. Hvad vi kalder en Knortekæp med et gammelt Navn , haardt Træ med Spor endnu af Grene og Knaster , der ser ud som om de var afbidt , giver en Forestilling om Urmandens første Kølle og om hans Tænders Arbejde. Herkules ' Kølle er i de antike Fremstillinger et saadant Stykke primitivt bearbejdet Naturtræ , med Øjne og Ar paa efter Grenene og tykkest til den ene Ende , som Træets Vækst medfører. Men hvad er Herkulesfiguren heller andet end Grækernes mytiske Forestillinger om en Urtid , som de stod nærmere end vi , en Antikisering af Antiken ? Naar Kasteren har bidt sin Gren til som han vil have den afbarker og skraber han den med en skarp Sten ! Ja man formoder sig frem , men det er Virkeligheder det drejer sig om , kun een Formodning er den rigtige , saadan og saadan maa man have baaret sig ad for at naa fra tidlige ukendte Trin til dem vi kender . Paa et Tidspunkt er Stenen bleven Redskab , man har rettet Sten mod Træ og lagt Grund til hvad der skulde blive til Haandværk . Den første den bedste Sten 84 VOR OPRINDELSE med en skarp Kant taget op fra Jorden har været brugt ; men med en frisk Brudflade , især hvis Stenen er Flint , der springer med knivskarpe Skaar , kan der ogsaa skrabes en Del . Med et egnet Skaar kan der bores et Hul , ja et Dyr kan parteres dermed . Den første Teknik har indskrænket sig til Skrabning og Boring og kan forfølges som den eneste anvendte helt op i mesolitisk Tid . Isoleret har Metoden holdt sig til vore Dage i en Haandværk - Relikt , f . Eks . i Skomagerfaget , hvor man har brugt afbrudte Glasstumper til den sidste Afpudsning af Saalen . Til Skrabning anvender Snedkerne et Værktøj de kalder en Zikling . Og der gives nulevende vilde Folkeslag som aldrig har været synderlig videre , visse Sydhavsboere indtil for nylig , som i Mangel af Flint endda ikke har haft andet end en haard Muslingart at skrabe og bore med , og som har forfærdiget hele Fartøjer , med vidtløftige Udskæringer , uden at man har hørt noget om hvad det har kostet dem af Tid . Af den har man haft nok . Det vides at man i New Zealand var flere Generationer om at slibe en enkelt Nefritøkse . Urmanden har haft en hel Jordperiode for sig . Om de uddøde Tasmaniere ved man at de havde relativt udviklede Vaaben , men at de var fremstillet med Stenværktøj af en saa lav Type at de ikke væsentligt hæver sig over Eoliten . Med Skrabning og Tid kan der naaes vidt . Urmanden begyndte paa sin Kølle da han var Dreng , saa at sige , og var voksen da han havde den færdig . Hvor har Kasteren funklet over sin nyforfærdigede Kølle , efter anvendt Møje med at skrabe den og kærve den til , det er hans Kølle nu , han har gjort den , Frembringeren svulmer i ham ! Husker MANDEN MED KØLLEN 85 du det , da du var Dreng ? Stenen er paa Vej til at blive andet og mere end et Kasteskyts , den bliver et Værktøj , og af Kasteren udvikler der sig i Anlæg en Tømrer ! Næste Skridt , fra at udsøge sig en skarprandet Sten til Skrabning og Kærvning , bliver selv at forsyne Stenen med en Rand , ved at bearbejde den med en anden Sten . Og nu er man i egentlig Forstand ved Eoliten , det første tildannede Redskab Arkæologien anerkender som hidrørende fra Menneskehaand , en Manufakt . Grænsen mellem den og en af Naturen flækket og arret Sten er saa flydende at man har været uenig om Ægtheden af de første Fund . Nogen Uenighed er der imidlertid ikke om Trinet , det er Redskabets tidligste . For første Gang kan man tale om at forbinde et Formaal med et Redskab og et Emne ; Arbejdet er kommen ind i Verden . Under aaben Himmel har Urmanden syslet med Sten , en ringende Lyd høres fra de Smugsteder i Busken hvor han og hans har slaaet sig ned , han har Brug for en Sten med et Skær der kan bide paa Træ og bearbejder en Flintkerne af egnet Form med en anden Sten , til han faar den Eg eller den Spids han ønsker sig , til Skrabning eller til Kærvning . Ved at kærve , et gammelt Ord , norsk karve , engelsk to carve , tysk kerben , forstaar jeg at file og skrabe et Indsnit saa dybt , f . Eks . om en Gren , at det gaar igennem , saa Grenen kan brækkes af ; Tekniken gaar igen i alt Stenalderarbejde , ogsaa i Ben eller Hjortetak ; Eoliten er præget netop til det Formaal , med en skarp Rand eller et Næb , saa at sige en enkelt Savtand . At save er jo endelig endnu , med et mangetandet Redskab , at kærve . Denne Lyd i Busken af Sten springende mod Sten er ny i 86 VOR OPRINDELSE Naturen og vil lyde længe fra Menneskets Tilholdssteder i kommende Tusinder af Aar , en ensom Klang , med Grublepavser imellem , i en vild overmægtig Natur . Som et Ekko er bleven tilbage deraf , naar du hører Vejmandens Hammer og Skredet i Skærverne fra hans Skærm ved Milepælen . Hvis Mennesket har haft Sprog paa det Tidspunkt da Stenen blev Værktøj , Begyndelsen dertil , vil jeg tro de første Ord for Sten er kommen af den Lyd det giver naar man arbejder med Sten , det de siger : Flint , Flint ! Plintos hedder paa Græsk en Teglsten , den ringer , naar den er haardbrændt . Silex hedder Flint paa Latin , kunde det næsten hedde andet ? EtSkaar , det er jo som døbt med det Skrig hvormed det bliver født . Det skærer , deraf Skure , Skar , engelsk score , islandsk skor , i overført Betydning Regnskab , en Snes , oprindeligt af at mærke sig Antallet ved Indsnit i Træ . Et Skaar har været den første Kniv . Det senere arkæologiske Begreb en Flække , engelsk flake , som Navn afledet af den flageagtige afspaltede Form , stammer som udviklet velberegnet Redskab ned fra Skaaret og holder sig som saadant gennem hele Stenalderen . Eolitmanden har endnu ikke været saa vidt . Kærvning og Skrabning har sat ham i Besiddelse af Køllen , til den skeles der , med den rykker han fra Busken mere ud i det Aabne end før . Saa langt et Stenkast rækker og saa langt en Knippel naar , kastet ogsaa den , eller anvendt i Nærkamp med begge senede Arme , saa stor en Afstand har Eolitmanden lagt mellem sig og Dyret han er kommen af . MANDEN MED KØLLEN 83 Det første Klædningsstykke . Men nu hans Kvinde . Hvornaar blev hun Menneske ? Paa et Tidspunkt da hun første Gang spejlede sig i en Pyt efter Regnvejr , tænker jeg , og skilte sit Haar , da opdagede hun sig ; og hendes Udseende maa tidligt have forekommet hende utilstrækkeligt , for hun har forbedret paa det og smykket sig lige siden . Den første Fugl der faldt for et Stenkast fra Mandens Haand , vær vis paa at med dens Fjer har hun forskønnet sig i Toppen ! Halsbaand af Sneglehuse og Dyretænder kendes fra de allerældste præhistoriske Begravelser , Okker og Bemaling har været rigeligt anvendt . Hos en lille Pige af mine Omgivelser indfandt det kvindelige Instinkt sig allerede da hun var omkring et Aar gammel , før hun kunde sige noget , hun pyntede sig ved at holde forskellige Tøjstykker fast med Hagen og se ned ad sig , et Træk der gav noget at tænke paa , for netop saadan maa Urkvinden jo have prøvet sig frem , inden hun i det hele taget havde noget paa , eller noget der hed at binde , hun har holdt kulørte Ting fast paa sig med Hagen , Løv , store Blade , og skruet sig i Halsen for at se ned ad sig , et Skind , naar Manden kom saa vidt som Jæger . Det Trin skal Chimpanserne allerede have naaet , det hedder sig at de hænger Blade og Ranker paa Hovedet , naar de lever i fri Tilstand i Skoven , i en Slags Bevidsthed om at udmærke sig derved . Antropologerne er nu enige om at Forfængelighed har været den første Aarsag til at man har klædt sig paa , i andet Plan Kulden . Derfor er Historien om Syndefaldet en sen , ikke primitiv Forestilling , Eva har ikke haft Figenbladet der 88 VOR OPRINDELSE hvor hun sædvanligvis afbildes med det , hun har holdt det under Hagen . Man kan være sikker paa at Urkvinden er begyndt paa Flettearbejder paa et meget tidligt Tidspunkt , inspireret maaske af Væverfuglen ; første Gang hun i det hele taget viser sig er det med et af Bast eller Fibre forfærdiget Bærenet , Pose , Kurv eller Taske , som i den ene eller den anden Form har været udadskillelig fra Kvinden lige siden . Og da Kniplen og Kastestokken var fremgaaet af hvad Mændene havde for overgik den til hende i Form af Gravestokken , et prunkløst Stykke , hvormed hun pirkede i Jorden , naar hun var ude med Kurven , for at sikre sig Rødder og Larver , siden for at lægge Frø i Jorden ; men inden hun kom til det skulde der forløbe Aartusinder . Gravestokken og Kurven er endnu i Kvindens Haand hos tilbagestaaende Urfolk i alle fem Verdensdele . Vildmanden . Udrustet med Kølle findes en „Vildmand " i det danske Vaaben , haaret og med Egeløv om Hofterne , men en nordisk Type , paa et formodet Urtrin , taget lige ud af Skoven . Vildmanden som heraldisk Figur skal stamme ned fra tyske middelalderlige Sagn om troldeagtige Skovvæsner , hvoraf en Skikkelse har fortættet sig i Eventyret om Riibezahl . Ja hvad har man ikke kunnet møde i de tykke tyske Skove , Fichtelgebirge , endnu for et Tusinde Aar siden ? Hos Vildmanden i det danske Vaaben er Køllen hentet fra Egeskoven , en knudret , kun nødtørftigt bearbejdet Gren , der ser ud som om den hellige Christoforus kunde have bidt den MANDEN MED KØLLEN 89 til . Den er stiliseret , ligesom Køllen i de antike Fremstillinger af Herakles , Stiliseringer der næsten hæver Køllen over Brugen , ved en alt for imponerende Fortykkelse af Køllens nedre Ende , selv den raa Kraft kan jo ikke løfte den . I den præhistoriske Form har den været slankere , egnet saavel til at svinge som til at kaste med . I den Egenskab er den bleven brugt som Kastekølle og bruges endnu hos forskellige primitive Folk . Som Symbol betegner Køllen et Trin . Middelalderen og Antiken har dannet sig mytiske Forestillinger om et Urtrin , paa et Tidspunkt da man ikke engang vidste noget positivt om vilde Folkeslag ; det kom først med Opdagelsesrejserne siden . Reelt falder Køllen som Attribut temmelig nøje sammen med hvad der engang har været Virkelighed , Vildmanden har eksisteret . I uoverskuelige Tidsrum , hvor Talstørrelser ingenting siger , en Æon , har det nøgne ubeskyttede Menneske fortrøstet sig til Køllen og sat sig i Respekt med den . I den græske heroiske Sagnverden indtager Køllen , som før berørt , en bemærkelsesværdig Plads , et Symbol der fører fra den antike Horisont ned i den forhistoriske . Foruden hos Herakles genfindes Køllen hos Theseus , en anden græsk lokal Nationalhelt . Herakles var en Thraker , et endnu paa Antikens Tid fortidspræget , fysisk svært udrustet Folkefærd , omtrent som nordisk Sagnhistories Overlevering om „Kæmper " . I den Mytekreds der er knyttet til Theseus falder der Lys paa Køllens Oprindelse som Vaaben , det hedder nemlig at Theseus tilegnede sig den efter en af sine Storbedrifter , Udryddelsen af den frygtede Røver Korynetes , hvilket betyder Køllesvinge - 90 VOR OPRINDELSE ren , som gjorde Vejene usikre , hvorefter Theseus siden førte den som Vaaben selv , ligesom Herakles ; Datiden har forbundet Forestillinger om voldsomme , endnu halvvilde Tilstande dermed . løvrigt omtales Køllebæreren , Koryneforos , som en Form for regulær Væbning mellem græske Tropper endnu paa Peisistratos ' Tid . Hyrdestaven var i Oldtiden en anden Form for landlig primitiv Væbning . Den kan følges som sakralt Symbol over i katolsk Tid , hvor den endte som den i kostbart Materiale rigt udskaarne og stiliserede Bispestav . En anden Form var de romerske Fasces , Symbolet paa Republikens Straffemagt . Som Stav , kort og godt , er den simple Væbning endnu i Brug hos vore Dages Politi . Saavel Herakles som Theseus var Sagnskikkelser , hvori jævn folkelig Forestilling om Undtagelsesmennesket har fortættet sig , Heroen , den af Naturen særligt udrustede , som man ser op til som Værn imod hvad der truede Almenheden . Forholdet taler om en Grænse mellem Kultur og Barbari , hvor Hellas jo netop indtog en fremskudt og en udsat Stilling . Heroerne var som et Politi der holdt Vejene rene for Voldsmænd , foruden at de var frygtløse Jægere , der udførte Storværker , drog i Marken mod Løver og Vildsvin , hvorom man havde Traditioner om bestemt lokaliserede Eksemplarer , den nemæiske Løve , hvis Skind Herakles siden bar , en Tvekamp der er gaaet over i den antike Kunst , og i en barbarisk Efterligning naaet helt op til Billedverdenen paa Gundestrupkedlen . Det erymanthiske Vildsvin blev fældet , som Uhyret Minotaurus , en Oprejsning i Sagnet for Menneskeofringerne paa Kreta i en Fortid ; Kentauren , Eventyrforestillinger der bevarede gammel Gysen over Rygtet om de første Ryttere , siden til MANDEN MED KØLLEN 91 evig Tid gaaet over i Dyrekredsen som Stjernebilledet Skytten ; hvorom mere siden . De stærke Heroer var Udfriere og Beskyttere , som man stod i en religiøs Taknemlighedsgæld til , og som man hævede op i Halvguders Verden . Udenfra tydet røber den græske Mytologi en ung Begrebsverden , parret med rig plastisk Fantasi og stillet i Omgivelser der endnu ikke var udrevet af Naturtilstanden . En Kultus der kan sammenstilles med den græske , men uden dens Begavelse , foreligger i Nutidens Afrika , hvor den primitive Indfødte gør sig til Landsbyens Helt som Løvedræber og fejres med Dans og improviseret Sang . Dog han har Assegajen forud for Herakles ' Kølle . De græske Sagn peger tilbage mod en Usikkerhed i Naturen , som man endnu næppe havde befriet sig for , Løven fandtes endnu i den nære Orient ; Usikkerheden maa have været saa langt føleligere i det præhistoriske Menneskes Tid , omgivet som han har været af en formidabel , urørt Dyreverden og uden andet Vaaben til at begynde med end Køllen og Stenen . Asenskæften . Foruden Køllen , hvormed Vildmanden slog sig igennem i forhistorisk Tid , kan der iøvrigt have frembudt sig andre Midler til Angreb og Forsvar , af hvad der laa for paa Jorden , men i Principet det samme , f . Eks . en Asenskæft , Underkæbegrenen af et Æsel , som Samson slog Filistrene ihjel med , et Træk man har Lov at tro er hentet fra lokal Erfaringskreds paa den Tid Dommernes Bog blev til . Genesis er jo et tidligt Forsøg paa at opsummere Menneskehedens Oprindelse , en Datidens Outline of History , og den gammeltestamentlige Myte 92 VOR OPRINDELSE om de første Mennesker har virkelig en relativ Sandsynlighed for sig , for saa vidt den er præget af den fjerne primitive Tid selv . De to mytiske Figurer , Tubal - og Jubal - Kain , staar som Opfindere , den ene af Smedekunsten , den anden af Musiken , Tilløb til en antropologisk Forklaring bagud , ligesom det græske Prometheus - Sagn , der bevarede fjerne Traditioner om Tilegnelsen af Ildens Brug . Kain staar som den første Agerdyrker , Abel som den første Hyrde , Erkendelsen gennem en Personifikation af to vigtige Etaper i Menneskeudviklingen , som Antropologien endnu regner med . Selv Skabelseshistoriens mytiske Episode om Uddrivelsen fra Paradiset har noget dybt begrundet , idet Kausalsammenhængen ved Menneskets Tilblivelse som Menneske jo netop beror paa en Ændring i Kaar til det værre , Menneskets Gang fra Beskyttelsen og Sorgløsheden i en Skov ud i det Aabne . Som Kildeskrift fra Ungtiden , betonet af en gradus , er der derfor Mening i at henregne Biblen , i Stedet for at omfatte den polemisk , til hvad man ellers eksklusivt forstaar ved Antiken . De nordiske Myter lægger Haandværk og Kunster i Hænderne paa kloge Dverge , Thor svang Hammeren , men han havde ikke forfærdiget den selv . Asenskæften er en grotesk Erstatning for Vildmandens Kølle . Med sin lange blottede Tandrad talte den til en simpel Indbildningskraft og indebar en Moral : Den der saarer med Tand , med Tand skal han saares ! Men foruden den har nok flere været taget i Brug . En god vægtig Knokkel taget som den var fra et Skelet og egnet til Kastning eller Slag i Nærkamp har nok været set i Vildmandens Haand . Det vilde ligne primitiv Mands Tanke : at med døde Ben af Bjørn skal Bjørn MANDEN MED KØLLEN 93 beredes Bane ! Underkæben af en Bjørn med Hjørnetanden siddende paa kendes som Slagvaaben fra præhistoriske Fund . En vis urtidspræget Brug af Knogler gaar langt op i Middelalderen , man har løbet paa Skøjter med Skinner af et Kreaturs Mellemfodsben ; Underkæbegrenene af en Hest har været anvendt som Kælke paa Isen , som man kan se paa et Maleri af Breughel . Paa Pampassletterne i Sydamerika har man brugt Hestekranier som Sæder i Husene i en forholdsvis nær Tid . Men Knogler og Ben , Renhorn og Hjortetak , som Materialer til Redskaber gaar gennem alt hvad der hedder Stenalder og forhistorisk Tid . Køllen , formet som han selv bestemte , er dog det Vaaben der har huet Vildmanden bedst . Og den førte til mere . Fra den gaar en Linje til Staven , hvormed Urmennesket begav sig paa sin Vandring , i forlænget Form Stagen , Spydet , Ridderlansen , den lange Variant af Stikvaabnet , som Vildmanden endnu ikke var kommen til . Køllen stod til hans Temperament , han slog fordærvet , uden Kunster . I de antike Fremstillinger af Herkules er han foruden Køllen udstyret med en Løvehud , Sejrstegnet , og tillige et antikiserende Symbol paa en simpel Fortid da man endnu klædte sig i Dyrehuder . Paa samme Maade er Jason udstyret , for hans Vedkommende et Væderskind , Trofæ fra Argonautertoget , en anden græsk Jægerhistorie , der er gaaet i mytiske Dimensioner . Dyrehuden over Skulderen eller paa Armen aabner et Perspektiv dybt ned i Urtiden , og , med en geografisk Afstand , saa langt som til Ildlandet , hvor et Skind hængt paa den nøgne Krop endnu er hele det Værn mod Kulden man 94 VOR OPRINDELSE har drevet det til . For Resten kan Dyrehuden , den hele Bælg , da ses hos det civiliserede Menneske ogsaa den Dag i Dag , i Form af den „Ræv " Damerne gaar med om Halsen . Hvis man rykker Antikens Traditioner tilbage , og det præhistoriske Menneskes Kaar noget frem , dækker Begrebet Vildmanden det Trin da Mennesket som begyndende Jæger i Besiddelse af Køllen er bleven i Stand til at fælde et større Dyr og tilegne sig Huden . Et Trin har her fortættet sig til Type . Men der ligger en lang Udvikling , saavel i Redskabskultur som i aandelig Kapacitet , forud . MANDEN MED KØLLEN 87 NATURENS SKOLE Det fossile Menneske . OM det forhistoriske Menneske , homo primigenius , har man eksakte Oplysninger gennem en Række Kraniefund , dateret fra 1856 , da Neandertalmennesket fandtes , til 1929 , da Pekingmennesket blev fremdraget . Herom foreligger der en udførlig , for alle tilgængelig antropologisk Literatur , som ikke skal afskrives , men naturligvis afgiver Støttepunktet ogsaa her . Kun skal det holdes i Erindring at den videnskabelige Forskning indskrænker sig til en Bearbejdelse af de Fund der er gjort , med en Udvidelse af Studiet holdt aaben , i Forventning om nye Fund . En Arbejdsmark udenfor det givne Materiale derimod frister Privatmanden , hvis Bevæggrund er paa egne Veje at trænge ned til forhistoriske Livsformer , ad alle Veje der fører dertil , inklusive Fantasien . De ved Fundene snævert bestemte Antal Typer , der har givet Anledning til en Opstilling af Udviklingsgraderne er Pithecanthropus , efter Fund paa Java , Australopithecus , fra Sydafrika , Eoanthropus , England , Sinanthropus , Kina , og homo neandertalensis , Tyskland , Varianter af en og samme Type , mere eller mindre udstyret med den svære Benbygning Neandertalkraniet er Prototypen for ; Menneskeformen , som det er berettiget at tage rummeligt under et som det dilu - 96 VOR OPRINDELSE viale Menneske , med en Fortid i Tertiærtiden , har saaledes paa et tidligt Tidspunkt haft en Udbredelse der strækker sig fra den ene Ende til den anden af den gamle Verdens tre Kontinenter . Dette naturhistoriske Grundlag kan ikke rokkes . Men Undersøgelsen er stivnet deromkring . Perspektivet ned i Urtiden kan ikke være udtømt dermed . Bevaringsforholdene i Huler har begunstiget Diluvialmennesket , Troglodyten , i den almindelige Opmærksomhed ; er hvad der vides om ham et Hele eller Part af et Hele ? Der er dem der vil mene at Resultatet af Urmenneskets Optræden i forhistorisk Tid er givet i de Varianter af Menneskeheden vi kan gaa til som levende paa Jorden i Øjeblikket , og at det er ørkesløst at søge den usikre Oprindelse til vore Stamfædre , et Standpunkt der skal skænkes dem ; nogle tænker horisontalt , andre i Dimensionen op og ned . Selv de der undsiger al Fortid er dog meget optaget af Underbevidsthedens Betydning . I en vis Henseende bestaar Nutidsmennesket ikke af andet end Fortid . I alt hvad han foretager sig regerer der en Oprindelse i ham . Skulde man ikke kende den ? De der søger Roden nærer sig imidlertid ogsaa ved at optage Nutidsmennesket i alle Grader i sig og derfra slutte til en Fortid , man saa at sige pendulerer mellem to Yderpunkter , der gensidig afgiver Liv til hinanden . Nulevende Folkeslag paa et primitivt Stadium leverer en Nøgle til Udviklingen bagud . Barnet , det lille Folks Trin , afgiver en psykologisk Parallel . Nedefra , i Fortiden ; udefra , ad etnografisk Vej ; og indenfra , Barnets og Erindringens Verden , lader en Rekonstruktion sig saaledes forsøge , selv om man ikke har andet ud deraf end egen Tilfredsstillelse ved at fundere sig i Tilværelsen , dens NATURENS SKOLE 97 Ophav og Retning . Livet begynder og afslutter sig som en Ring ; nogle ser Verden i en Tallerken ; andre strækker sig efter Universet . Begrebet Menneske , fra først til sidst , lader sig sammenfatte af hvad man ved om Fortidskranier og geologiske Niveauer , og af hvad Eftertiden siden har bragt det til . Blomsten er bleven Spiren lig . Men først et Blik paa Naturforudsætningerne for Menneskets Tilblivelse . Bjergbarrieren og Istiderne . Antropologien regner med to Grundfaktorer som Aarsager til at Menneskeudviklingen overhovedet er kommen i Stand , først Uddrivningen fra Skoven , dernæst Istiderne , begge Gange Forskydninger i Levevilkaarene af indgribende Natur , langsomme Katastrofer , men med en positiv Virkning for det vordende Menneskes Vedkommende . Engang i miocæn Tid , paa et Tidspunkt da Spaltningen indenfor Abers og Menneskers fælles Stamtræ endnu ikke havde fundet Sted , indtraf store Foldningsprocesser i Jordskorpen , hvorved de endnu eksisterende Bjergkæder dannedes , i den gamle Verden fra Øst til Vest , gennem Himalaja over Kaukasus til Alperne og Pyrenæerne , i begge Amerikaer fra Nord til Syd , Rocky Mountains og Andesbjergene . I den gamle Verden blev det nordlige Eurasien skilt fra det sydlige og fra Afrika som ved en vældig Vold , der havde Klimaforandringer til Følge , hvorved Landene nordpaa tørrede ud , Skovene gik over til Savanner , Stepper , for omsider over store Omraader at ende som Ørkener . Virkningerne kan af - 98 VOR OPRINDELSE læses paa Pattedyrslægterne , der enten gik under eller tilpassede sig til de nye Betingelser ; af antilopeagtige Stamdyr med Skovvaner blev der f . Eks . paa Steppen en Hest , i Ørkenen en Kamel . Savannestadiet , et aabent døende Parklandskab med følelige Aarstider , har frembudt de Kaar der nødte Menneskets Stamfædre til at blive Jordgængere og udvikle Omsigt , hvorimod Slægtninge syd for Barrieren blev i Træerne og vedligeholdt Skovvanerne , dog ikke uden at undergaa en Særudvikling , ogsaa de , som vi kender den fra de nulevende Skovmænd i Indien og Afrika . Paa Skillevejens første Trin har man kunnet tale om en Nordabe og en Sydabe ; af Nordaben blev der siden et Menneske . Det i og for sig tilfældige og hensigtsløse , men naturnødvendige i Udviklingen paa den gamle Verdens Side af Kloden træder frem ved Sammenligning med Kaarene paa den anden Side , begge Amerikaer , hvor Bjergene spærrede paa en anden Maade og Udviklingen blev en anden , eller Australien , der paa et tidligt Tidspunkt blev isoleret og bibeholdt sin simple Pungdyrfauna . Den ny Verdens Aber blev i en Paradistilstand med lokale barokke Særudviklinger , som Brøleabernes Snohale , et femte Gribelem . Det er Ekstremet af hvad Liv i Træerne har bragt det til . Men ingen Spærring delte de amerikanske Former i en Nordabe og en Sydabe , som i den gamle Verden , Naturen havde ikke den Skole for dem , de stikker endnu i Forberedelsesklasserne . En Snohale kunde ellers være kommen godt ind , hvis det moderne Menneskes Aner ikke havde siddet den af , i den Jungle af Pedaler , Taster , Gear vor Maskinalder fører med sig , Dragten kunde have udviklet et tredje Ærme i den Anledning , med en ekstra Manchet . Jeg NATURENS SKOLE 99 hører Protest . Nej vel , sin Smag har man da heldigvis fra sin Habitus ! Den miocæne Abeart paa hvis Trin Delingen i den gamle Verden fandt Sted , Dryopithecus , kendes kun fra et Kæbefragment , den menes at have staaet Chimpansen nær . Den sydlige Gren taber sig i Troperne , men oppe i hvad der senere skulde blive Evropa gik Nordaben i Skole og bestod Prøven som Vildmand . Det var de fire Istider han maatte igennem , som lige saa mange Klasser , den ene sværere end den anden . Der er Grund til at tro at Istiderne og Mellemistiderne med fire Gange gentaget Afsmeltning og Nedbør , Syndflodsregn , i Forbindelse med overdækket Himmel har været Aarsag til den Afblegning af Haar og Øjne der senere karakteriserer den blonde Race , hvis Herkomst man ikke har nogen anden sikker Forklaring paa . Isaben . En Fantasiforestilling om Isaben var den første Konception der i sin Tid førte til at jeg skrev „Bræen " , et Greb i Evolutionen jeg ikke siden har sluppet . Isaben maa man kalde et malerisk Motiv , en Art intellektuel Halucination , om man vil ; noget naturhistorisk ligger der dog til Grund derfor . I Modsætning til Sagnet om Kong Skjold , der kom til Danmarks Kyster som et Barn paa et Skib , hvori man kan se en Foraarsmyte , maaske med Forestillinger om Landets første Bebyggelse , saa jeg Isaben for mig som Vinteraanden , en Mand der kom færgende til de danske Øer paa et Isbjerg oppe nordfra , fra Bræen , et Istidsbillede , i blaa kolde Farver , en Manke af lyse Haar om Vintermandens Hoved , lyse isblaa , hvasse 100 VOR OPRINDELSE Øjne . Synet maa gerne henregnes til Fantasiens Verden . Men der var da Bjørnson ! Den udpræget nordiske rødblonde Type kan ikke have haft en tilfældig Oprindelse , selv om den ikke nu mere har bevaret simoide Træk . Mellem jydske Bønder og Fiskere kunde man i en endnu uklippet Tid se saadanne Mankemænd , med Haar og Skæg som et Hjul omkring Hovedet , af en gulerodsrød Farve , tit bleg , fregnet Hud , og med lyse isblaa Øjne . De kunde være dygtigt lodne , med en rød tyk Luv paa Haandleddene ; et ungt Individ jeg har kendt og set afklædt før Badet i Aaen stod i Engen med ligesom en legemsstor Oval , en Glorie om sig fra Top til Taa , som paa et Maleri af Griinewald , han var benhvid i Huden , men med et fint rødt Pelsværk over hele Kroppen , der virkede som en Lueforgyldning i Solen . Disse rødblonde Folk var , naar de blev i Almuen , gerne af fattet Natur , selvhjulpne , i smaa Erhverv , med en elementær Vurdering af Tingene , der i Horisont ikke hævede sig over en Dagløn . De var Haandgerningsmænd , med tykke snilde Fingre , et genialt Øjesyn med knistrende Bryn , der dog ikke behøvede at lyse over andet end simpelt Kurvearbejde , Strygning af Simer , eller Bøden af Garn . De var blide , men galsindede . Jeg har kendt dem godt , for jeg har staaet dem nær . Saadan som de greb Tilværelsen an , saadan var den arvet , fra en meget fjern Fortid , uden Tvivl , hvor hver Mand var sit eget Forsyn og kyndig i alle de elementære Ting , der engang var det egentlige , uden flere Ønsker end Eksistensen selv . Denne Form for Almue findes endnu uødelagt i Sverige og Norge , Færøerne og paa Island . Af Fantasifostret Isaben dannede jeg Dreng , der ikke kunde NATURENS SKOLE 101 give sig i Modgang . Udgangspunktet var et psykologisk : det nordiske Temperament . Det blev til i Naturens Skole , de fire haarde Kuldeklasser Naturmennesket gik igennem . Hvorvidt Diluvialmennesket har været blondt kan ikke med Bestemthed siges , maaske er Blondhed kommen senere , med CroMagnonmanden , som nogle mener . Men er ikke Blod af Neandertaleren gaaet op i ham ? Her er et Problem hvortil der skal vendes tilbage . Engang er Blondhed dog kommen , i Regnaldrene efter Istiden , ved Ophold i Skyggen , Hulebeboernes Tilværelse ; Racetilknytningen bliver et andet Spørgsmaal . Antagelsen af en stor nordisk Abeform er ikke helt uden Støtte i Zoologien , paa den nordligste af de japanske Øer findes en Bavianart der overlever Snevintre , som kendt fra japansk Kunst . Det er en Jordabe , gaaet ned fra Træerne , som sine andre Slægtninge , af en kraftig resolut Karakter , som den faar der maa værge sig i det Aabne . Der er her en Analogi til Menneskets Oprindelse , Fordrivelse fra Skoven og Indvirkning af et nordligt Klima . Den første Skole , Opdragelsen i den gradvist forsvindende Skov , og udenfor den , har strakt sig over et forlænget Tidsrum , maaske hele sidste Halvdel af Tertiærtiden , Aarmillioner , efter geologisk Beregning . I Sammenligning hermed gør den anden Skole et relativt kortvarigt , pludseligt Indtryk . Forløbet fra sidste Istid , hvor Mennesket kan kaldes udlært som Menneske , og hele Resten af Historien regner man til kun at have varet fra 15 til 20 , 000 Aar . Perioderne i Forhold til hinanden kan lignes grafisk ved en Linje der forløber horisontalt saa langt tilbage man kan øjne , og saa en kort stejl Kurve der stiger lige i Vejret . Kulturen er jo komparativt set forbavsende 102 VOR OPRINDELSE ung , med en næsten kvadratisk stigende Progression , i den Epoke endnu Levende kan se tilbage paa . Holder man de to Perioder sammen , før og efter Istiden , falder det sandsynligt at Naturens Skole har grebet dybere ind , evolutionært , i den første end i den anden . Der er derfor næppe Grund til at gøre sig altfor barokke eller dyriske Forestillinger om Urmennesket , som har haft saa lang en Udviklingstid bag sig . Hvor dyriske er endeligt Skovmændene ? Om den første Skoles Varighed kan man ikke gøre sig nogen virkelig Forestilling , Millioner af Aar siger ingen Ting . Regnet ud ikke i Tid , men i Karakter af Livstypen kan man sammenstille de to Perioder med et Menneskes Levealder , fra Barnsben og til man bliver voksen . Barndommen er indvendigt fra en Alder uden Tid , en Evighed , saa længe den varer ; i en saadan tidløs Dimension , Livsfølelsens blotte forlængede Nu , har Urmanden levet . Saa kommer han i Lære ! Vi husker det , vi blev pludseligt voksne , vi kom paa Arbejde , og saa gik det strygende , Aarrækker , men uden Hold i som i Barndommen , en Jagt ; og nu er ogsaa den omme . Saadan kom det ogsaa for Urmanden , efter Evigheder hvorunder han voksede , Tiden greb ham , med en Kulde i Haarrødderne , og hvirvlede afsted med ham . Om det ikke var kommen ? Ja saa kunde vi siddet i Træerne endnu . Mandrillens regnbuefarvede Fjæs og sataniske Temperament er et lille Vink om hvorhen det havde baaret . Men en Drypstenshule blev Skovmandens første Forbedringshus , Kulden slog ham paa Kæften , han blev god , tildels , lærte Tak , hver Gang det blev Foraar . Og saadan har vi da faaet en Syndflod i Sjælen i Arv fra ham . DEN FØRSTE SMED Haandkilen . STENREDSKABERNES Udvikling følger to Linjer , fra den første Begyndelse , og saa længe man overhovedet har hjulpet sig med Flint : det der er kommen af Flintlegemet selv , Kernen , og det der er kommen af Affaldet , Skaar et . Kronologisk kunde man skelne mellem fire Trin , 1 : Eoliten , der er skærpet , men endnu uformet ; 2 : den symmetrisk tildannede Flintkerne ; 3 : Flækken , af varieret , usymmetrisk Form ; 4 : endelig det slebne Flintredskab , der fører over i en sidste Etape og nærmer sig Metaltiden . Eoliten er i den simpleste Form ikke til at skelne fra en almindelig Flintskærve , ofte sidder Barken paa den endnu , og kun en Eg eller en Tand siger at den har været i Menneskehaand . De ældste anerkendte Eoliter regner man har været i Brug paa et Tidspunkt der ligger omkring 6 Millioner Aar tilbage , saa ufattelig længe siden er det vore Aner tog Flint i Brug , og saa lang Tid har de haft til at øve sig op til næste Trin . Eoliten er behugget som Kerneredskab , Skaarene har endnu været uænset som Affald ; først forholdsvis sent har man faaet Øje for Skaarets Brugbarhed som skærende Redskab . Det første utvivlsomme , med klar Hensigt behuggede , symmetriske Flintredskab er et Kernestykke , ofte med Flintknolden urørt i den ene Ende og løbende ud i et Næb i den anden , groft tilhugget fra begge Sider , den tidlige Type der gaar under Navn af coup de poing , stemplet af fransk Arkæologi , tysk Faustkeil . Da Ordet Kile er et gammelt dansk Begreb , hvormed man folkeligt og omfattende har ment enhver Oldsag af Flint , er der Grund til at kalde Redskabet for en Haandkile . Saa gammelt et Trin er iøvrigt ikke kendt her i Landet , hvor Istiderne har raderet Overfladen med de ældste Spor af Liv bort . Haandkilen er det første Flintredskab af gennemført , hensigtspræget Form , med Begyndelsen i sig saavel til en Dolk som en Økse og et Spyd , senere Erhvervelser , som den indtil videre gjorde det ud for under eet . Den har ikke været skæftet . Sammen med den har Urmanden tidligt været i Besiddelse af Køllen , uden at det endnu er falden ham ind at forbinde de to Redskabselementer til et nyt . De gængse Rekonstruktioner af Hulebeboeren med en Stenkile groft surret til et Skaft er derfor Nutidsfantasi uden Hold i Virkeligheden . De franske Hulefund . Eksakt Materiale til at trænge ind til Milieuet og Ophavsmændene til de første Flintarbejder , Typernes progressive Opstaaen og tekniske Motivering , har man givet i de franske Hulefund , som er ekstensivt beskrevet , uden at der er gjort synderligt Forsøg paa at klæde den kronologiske Systematik paa . 104 VOR OPRINDELSE Følgerækken ligger fast , har med dokumenteret Nøjagtighed kunnet aflæses i Fundlagene i de franske Kalkstenshuler , de danner Grundlaget for den franske palæolitiske Arkæologi , med dens Nomenklatur , der er trængt igennem Verden over , ligesom den danske Betegnelse „Køkkenmødding " er blevet en fastslaaet international Glose . De franske Fund aabnede Udsigten adskillige Aartusinder længere bagud i Tiden end den danske Stenalder , helt ud af Almanaken , og lagde et fuldstændigt nyt revolutionerende Stof til Historien om Menneskehedens Oprindelse , i Forbindelse med Darwin det nittende Aarhundredés største videnskabelige Begivenhed og for altid et Arkiv hvorfra Evolutionen henter sin Dokumentation . De franske arkæologiske og antropologiske Benævnelser stammer fra Navnene paa smaa Provinslokaliteter , hvor Fundene oprindelig er gjort , tilfældige Stednavne , uden Begrebsindhold og tynget tilmed af besværlige franske Bøjningsendelser , men de er nu engang trængt igennem , har en Klangværdi og lader sig ikke erstatte med andre , man faar lære sig dem som en Dialekt , hvis man vil være med der . Men man kan nu lægge sig efter at trænge bagom til det Fundene betyder , ud over den rene løbende Terminologi . Navnene paa de palæolitiske Aldre er i kronologisk Rækkefølge , med Lyde der ligesaa godt kunde være Levninger af Hulebeboernes Sprog : Chelléen , Acheuléen , Moustérien , Solutréen , Magdalénien , Azilien , Tardenoisien , med flere Underafdelinger ; samtlige Aldre strækker sig over Slutningen af Tertiærtiden og fire Istider , med tre Mellemistider , til op imod ældre Stenalder , hvad vi her i Landet forstaar ved Maglemosetid . Den præhistoriske diluviale Periode er grundigere kulegra - 106 VOR OPRINDELSE vet end megen anden efterfølgende Historie , foreligger i Værker der er Gentagelser af hinanden , med de samme Illustrationer gaaende igen , paa alle Sprog , i sine Hovedtræk er det Skolekundskaber , som ikke skal rekapituleres . Hellere havde man Lyst til at give en Forestilling for Øjet , om de Landskaber og Lokaliteter i Frankrig hvor Hulebeboerne har færdedes , en Gang levet Liv . Centret er det indre Højfrankrig , Auvergne , med de udslukte Vulkaner omkring Puy de Dome og Cantal , med Flodlejer ned fra , som har banet sig Vej gennem Kalkstensklipperne og dannet bratte Dale , Vézére , Dordogne , med Huler , som har været beboet i Titusinder , i Hundredetusinder af Aar , hvor Kulturlagene nu findes . Disse diluviale Stationer har dog det samme landskabelige Relief og den samme Himmel over sig , samme Horisonter , samme Solhøjde som den Urmandens Øjne har set . Solutréklippen , berømt som en Station hvor man fortrinsvis har jaget Vildhesten , og som har givet Navn til Flintværktøj af særlig fremragende Type , ligger paa venstre Haand fra Toget , naar man kører fra Marseille over Lyon og har passeret Måcon . Den rager op som en udstrakt Dyrefælde , rejst af selve Naturen , et langt opadskraanende Plateau , der ender i en brat affaldende Klint , ligesom et Forbjerg inde i Land ; ind paa dette svigefulde Skraaplan har Vildhestejægerne drevet Flokkene , efter først at have ringet dem ind , i Besiddelse af Buer og Pile som de allerede var paa dette Tidspunkt , og naar saa Vildhestene havde naaet Klinten var det at styrte ned ad den og slaa sig ihjel , flokkevis ; meterhøje Lag af Hesteben ved Foden af Klippen fortæller om den atter og atter gentagne Brug af Fælden man har gjort . Det har været en god DEN FØRSTE SMED 107 Plads ; at Solutrémanden har trivedes og gjort sit Værktøj til en Kunst kan man se paa hans Flintarbejde . Uvilkaarlig gaar Tanken til Grønlænderen og hans Fangstpladser : Frodighed i Tanken og det skønneste Arbejde i Ben , Harpuner som er en Øjenslyst , hænger sammen med velfyldte , sikrede Kødgrave . Men det er først de seneste Afsnit af Diluvialtiden der giver Lov til at tænke paa Eskimoerne og hans Kulturtrin . Urmanden havde langt igen , saalænge han endnu var en Omstrejfer , alene i Besiddelse af Haandkilen . Uluen . I sin første typiske Form , afrundet for Haanden i den ene Ende og med en plump Dobbelteg , endnu ikke ligeløbende i Randene , regner man Haandkilens Brug fra Chelléen - Tiden , der strækker sig fra en uvis Begyndelse ind i første Mellemistid , med et halvtropisk Klima , karakteriseret f . Eks . ved Flodhestens Forekomst i Evropa . Mennesket levede endnu i det Aabne , var ikke tyet til Hulerne , som det kom siden . Chelléen - Kilen har sit Navn fra en Lokalitet , Chelles , i Nordvestfrankrig , ved Marne , den er fundet ogsaa i England , som paa det Tidspunkt var i Fastlandsforbindelse med det øvrige Evropa , i Mellemevropa , og Middelhavslandene , lige til Indien og Kina , ned i Afrika ; paa det Trin Mennesket har drevet det til som Fremstiller og Bærer af dette Redskab har han været udbredt over hele den gamle Verden , et Trin som har holdt sig temmelig uforandret gennem uoverskuelige Tidsrum , man taler om indtil flere Hundrede Tusind Aar . Stillingen kan 108 VOR OPRINDELSE ikke have været helt ubetrygget , siden den har hvilet i sig selv saa længe . Redskabet , Haandkilens , Karakter taler om en Kultur af en bestemt Begrænsning og om en Aand man kan føle med , forsaavidt Aand giver sig Udtryk i en formet Ting . Haandkilen er af ønskelig Størrelse , godt tung , nyttig , gjort af Haanden og for Haanden , man har ført den med sig gennem Aldre hvor man bestandig var vandrende . Tyngden og den plumpe Form ligesom medfører Forestillingen om en stor Haand og en lang , haaret muskuløs Arm der har ført den , han har været stærk , Chelléen - Manden , og er ikke gaaet af Vejen for Nærkamp , med den svære skarpe Kile i Næven . Ejeren har været Jæger ; efter Fundstederne menes det at Chelléen - Manden fortrinsvis har opholdt sig i Nærheden af Floder , han har fisket , og mest sandsynlig spist Fisken raa , som Ostjaken ved Jenissei gør det endnu ; Ildens Brug har endnu været ham fremmed . Til raa Fisk slaar Tænderne alene til ; men naar det drejer sig om Dyr som Jægeren havde nedlagt med Stenkast eller naaet med Køllen maatte Haandkilen i Brug . Den har været et Universalredskab , til at kærve og skrabe med , og meget vel brugeligt ved Flænsning af et Dyr , naar man husker hvad Grønlænderinden har ladet sig nøje med til Partering af en Sæl , indtil for nylig , et erbarmeligt Skiferskaar , som man kender dem fra Gravene . Netop Uluen , Grønlænderindens Universalværktøj , afgiver Nøglen til Haandkilens Brugsbestemmelse . Ligesom man fra Hundyret slutter sikrere til Artens Afstamning end fra Hannen leverer Kvindens Værktøj et Holdepunkt for de simpleste , begyndende Typer . Det er iagttaget DEN FØRSTE SMED 109 hos primitive Folk at selv hvor Mændene er i Besiddelse af fremskredne Redskaber finder man Urformer hos Kvinden , undertiden ved bevidst paalagt Tabu , en fornuftstridig Haardhed fra Mandens Side hun har været Genstand for , men Forholdet har været gennemgaaende . Ellers har Kvindens Midler været upaaagtet eller overladt hende selv . Endnu hos Almuen for et halvt Hundrede Aar siden erindrer man at Spindesiden hjalp sig ufuldkomment , naar de uden Mandens Hjælp selv skulde banke eller istandsætte noget , man kejtede sig frem med en Tøffel , eller Vraget af en Kniv . Et paradisisk Haandelag er bevaret i Kvindens Verden . Det var jo ikke hende heller der slog Skærver i Begyndelsen og blev Opfinder af Haandkilen . Men hun har nok afsides sikret sig noget af Affaldet fra Mandens Arbejdsplads , et tilladt Skaar , som har været hendes første Ulu , ikke stort forskellig fra den Grønlænderinden har brugt , mens man endnu var i Stenalderen der . Slutter man fra Omfanget af Haandgerning Grønlænderinden beherskede ved Hjælp af hendes halvmaaneformede uslebne Flintulu , Slagtning af Dyr og Tilberedning af Skind , Forfærdigelse af Klæder , dog med Tillæg af en Bennaal , eller en Pren , udvider det sig for Tanken hvilke Muligheder allerede Chelléen - Mennesket har haft , selv med Haandkilen som eneste Redskab . Har han end maattet file sig frem , han kan være kommen videre end man tror . Teknisk set er Haandkilen allerede noget af et Kunstværk , den forudsætter en Sikkerhed i Behandlingen af Flint ikke alle kan tænkes at have været i Besiddelse af . Nutidsmennesket med al højtudviklet Teknik staar jo fuldstændig hjælpeløs overfor hvad man formaaede i en umælende Stenalder , i 110 VOR OPRINDELSE Retning af at tildanne en Sten som man ønskede sig den . Ingen Nulevende kan tage en Flintknold op og hugge en anstændig Haandkile af den , for ikke at tale om de senere mirakuløst forfinede Flintearbejder , det er en Evne Kulturen har sat til , naar lige undtages enkelte Eksperter man ved om , som skal kunne fabrikere Flint til Geværlaase eller grov Forfalskning af Oldsager . Urmanden har her været forud i en Færdighed , som senere er gaaet tabt . Rimeligt er det at antage , som kendt ogsaa hos primitive nulevende Folk , at der allerede paa de tidligste Trin har fundet en Specialisering eller Arbejdsdeling Sted , Individer , eller en Stand , som har drevet Flintarbejdet til en Kunst . Dividerer man det Antal Flintredskaber der er fundet ind i de Generationer der maa have eksisteret er det givet at ikke hvert enkelt Individ har efterladt sig en selvforfærdiget Haandkile . Man staar i saa Fald allerede overfor Haandværkeren som noget for sig , Flintbearbejderen , den første Smed . En Fører maa man tænke sig i Spidsen for disse tidlige Familiehorder der trak om i et endnu sommerligt Parklandskab , med en Leopard bag Busken , det er Manden , den Gamle , hvilket i en bogstavelig Forstand vilde sige den der havde overlevet , i Kraft af Erfaring . Han har haft længst Tid at øve sig i , han har husket , det er nok af ham der er blevet en Smed . Han har næppe været elsket , men det yngre Slæng i Horden har set hen med Haab , tør man tro , til at skulle arve hans Haandkile . Endnu i Mands Minde var Smeden i Landsbyen ikke Udøveren af sit Fag alene , han var den Erfarne , den Kyndige , til hvem man henvendte sig om Raad i Sager der laa over al - DEN FØRSTE SMED 111 mindelig Forstand , endogsaa lidt som Læge optraadte Smeden , han stod som Magikeren ved sin Esse . Respekten for Smeden har en meget fjern Oprindelse . Men selv har Smeden staaet for det der er langt kraftigere end overnaturlige Indgreb , Hjælp af Feer eller Aander , som altid har været Stymperens Aarsagsforklaring , nemlig Selvhjælp , Hænder og Forstand . Roden i Smed er at smide , smitte , oprindeligt slaa . Fra en agtet urgammel Stand er Navnet gaaet over i Slægterne , med mange Stavemaader , lige fra Smit til Schmith , vel nok et af de internationaleste Navne der findes , knyttet til Nordboernes Vandring ; efter at have tabt al Forbindelse med Erhvervet leder det Tanken i en ubrudt Linje tværs igennem Tiderne lige ned til den første Haandværker . Nogle her i Landet hedder ogsaa Faber , fransk Fabre , af latinsk faber , en Smed . Udvidet fører det over i Nutidsbegrebet Fabrik . Haandkilen kan ikke have været skæftet , som før berørt ; med den Form den har vilde ikke noget Skaft kunde hænge ved den , og der har ikke været tænkt paa det heller . Vildmanden har haft Køllen i den ene Haand og Kilen i den anden , og hvilken Tillid der har været knyttet til den kommer til os gennem sene Myter om Zeus ' Tordenkile og den Overtro der for ikke saa længe siden har været knyttet til Flintkilen som Kernen efter et Lynnedslag , af hvilken Grund Bønderne har haft Flintkiler liggende i deres Udhuse som Lynafledere . Ikke god at møde har Vildmanden været , men Kile og Skaft havde endnu langt til hinanden . Tanken om at kombinere dem kom først meget senere , ligesom Bindingen , der maatte til , og som forudsætter et intrikat Tankearbejde . Vildmanden forholdt sig til Knuder som senere Alexander , han smadrede 112 VOR OPRINDELSE hvad han ikke begreb , løse eller binde var endnu ikke Vildmandens Sag . Knuden hænger sammen med et bestemt Vækstniveau af Hjernen , saa at sige tilsvarende Vindinger , saadan som man kan iagttage hos Børn : paa et Tidspunkt kan de ikke tænke paa at snøre deres Støvler selv , paa et andet kan de . Husker du da Dobbeltsløjfen første Gang lykkedes for dig ? Et Eksempel paa hvordan Udviklingsstadierne ligger i ganske bestemte Strata har man i nogle af de under endnu uberørte Stenalderforhold levende australske Vildes lokale Økseform . Bladet er af Sten , af en kort rektangulær , afrundet Form , slebet over hele Overfladen , altsaa for saa vidt af neolitisk Type , men Skæftningen er primitiv , den bestaar af en affladet Liste , Vidje eller Fiber , som er bøjet og lagt sammen dobbelt til Skaft , med Øksebladet klemt ind i Splitten derimellem . De to Lister er forenet under Bladet med en Surring af Menneskehaar , rusket af Marelokkerne paa en Kvindes Hoved formodentlig ; at mange Australierinder klogeligt svier deres Haar af over Ilden har nok en Grund . Yderligere er Øksebladet fikseret i Splitten af det bøjede Skaft ved en Kitning med en Harpiksmasse , men ingen Binding , og hænger derfor saa usolidt sammen at der kun kan hugges lempeligt med den ; hvis man virkeligt lagde Kræfterne i vilde Bladet springe af . Øksen benyttes kun med Fordel til at gøre Indhug for Tæerne i Barken af et Eukalyptustræ , naar Ejeren af Øksen vil bestige det . ( Kilde : Spencer and Gillen : Across Australia . ) Australieren er lige ved Bindingen , men er ikke naaet til den , egen Erfaring eller andres Eksempel har ikke lært ham det , han har overhovedet ikke kunnet forestille sig det . Man taler om Haandværkeres Konservatisme , den er af gammel Dato , DEN FØRSTE SMED 113 tidligt har hvert Udviklingstrin været afsluttet og isoleret for sig . Urmanden har paa givne Trin ikke kunnet se de næste for sig , for hvordan skulde han det , eller blot ønske sig dem , ethvert nyt Trin er betinget af en indre Vækst , som igen afhænger af en Gensidighed , Fornødenheden og Tanken , der virker paa hinanden . Det næste typiske Redskab efter Chelléen - Kilen er en forbedret Variant deraf , som har Navn efter Fundstedet Acheul , i Nordfrankrig ved Somme , den er af en oval Form , bearbejdet ikke i den ene Ende alene men hele Vejen rundt , med et tyndere , mindre uregelmæssigt Skær , fladere og lettere , med Formen i sig saavel til en Klinge som til et Spydblad . Begrebet Kniv var endnu ikke fremme . Derimod tyder langstrakte sekundære Skaar , dog endnu ikke den typiske Flække , der er fundet sammen med Acheuléen - Kilen } paa at Urmanden er inde paa Fordelen ved at stikke , foruden at skrabe og kærve , et Træk der taler om udvidet Jagtmetode , og med en Fremtid i sig henimod Spydet og Harpunen . Heller ikke Acheuléen - Bladet kan have været skæftet , som nogle mener , det mandelformede Blad er ikke orienteret med en Forende og en Bagende , og andre Forhold taler for at den skæftede Økse først optræder paa et langt senere Tidspunkt , helt op imod den palæolitiske Stenalders sidste Afsnit . Fund der nylig er gjort i Omegnen af Hamburg fra Rensdyrtiden , med enkelte tilsvarende Fund i Danmark , tyder paa at Øksen først er opstaaet paa dette arkæologiske Omraade . Mærkeligt nok er det Skaftet der er kommen før Bladet , idet de første Øksetyper har været Slagvaaben , forarbejdet af en Rensdyrtak med en skærpet Tværgren . Ved senere Udhuling af Tvær - 114 VOR OPRINDELSE grenen og Indsættelse af en Flintskærpe er den første organiserede Økse opstaaet ; forsaavidt ikke nye Fund bringer andre Oplysninger . Her er der altsaa opereret udenom Bindingen . Som Kunstprodukt er Acheuléen - Kilen fuldt udviklet , af en smagsbestemt Form og en vanskelig , gennemført Huggeteknik . Den har været mere anvendelig ved Sønderdeling af større Dyr end Chelléen - Kilen , maaske ogsaa allerede ved Skrabning af Huder , for med Nøgengang i Naturen begyndte det nu at blive forbi . Som Universalredskab ligger den i Haanden som en forbedret Ulu , skærpet hele Vejen rundt , og et tilstrækkeligt Redskab for det eksisterende Behov . Knyttet til Flænsning og Skindberedning har den holdt sig , ligesom ChelléenKilen , hos Grønlænderindens Ulu , ofte en halvmaaneformet Variant , ret paa den ene Side og krum paa den anden , egnet afvekslende for Skæring og Skrabning . Nogle af de ældste Metalrageknive var endnu halvmaaneformede . Og halvmaaneformet er da den Dag i Dag Garverens Kniv , omend nu af Staal , hvormed han udskærer Læder . En Form for Uluen har saaledes holdt sig hele Vejen fra den første Skindberedning til den sidste . Acheuléen - Klingens ovoide Form indeholder ligesom et embryonalt Forlæg for alle senere specialiserede Flintredskaber . Strakt i Længden fører den til Spydbladet , der har naaet en saa fuldendt Teknik i Solutré - Tidens laurbærbladformede Flintklinger . Det sidste uefterlignelige Toppunkt naaede Acheulléen - Formens Aflæggere i den oldægyptiske Flintteknik , rene Vidundere af fejlfri Parallelhugning fra begge Sider , og i de danske pragtfulde Spydklinger og Dolke , der virker som rent DEN FØRSTE SMED 115 lydefrit Ornament i det vanskelige Materiale og sikkert har været højtskattede i Besidderens Haand , som de er et uvurderligt nationalt Arvegods fra vore Stenalderfædre nu . Acheuléen - Tiden varer ind i anden Istid , strengere end den første ; Forandringer var i Gang som omprægede Vildmandens Kaar , og som har sat sig Spor i hans Redskaber : haardere Levevis , skarpere Ulu . DEN FØRSTE SMED 105 HULEBEBOEREN Brug af Ilden . I den Periode der ligger mellem anden og tredje Istid Moustérien - Tiden , har Mennesket taget sin Tilflugt til Huler , og samtidigt vides det at han er kommen i Besiddelse af Ilden . Sporene af den viser sig samtidigt med at Mennesket trækker sig indendørs , saa at sige , under Indflydelse af Istiderne , taget under eet , ligesom vi lægger i Kakkelovnen i November . Aarstiderne afspejler siden i det smaa den Rytme der under de vekslende Istider og Mellemistider har indvirket paa Mennesket og uddannet ham til det han er bleven ; Rytmen gennemtrænger alle nordligtboende Folks Vaner endnu . Aflejringerne i Hulerne , som er bevaret af det ene Lag Affald ovenpaa det andet , bringer os Diluvialmenneskets Person nærmere , direkte Levninger af ham , vi kan begynde at se ham for os , saadan som Typen er udpræget og almindelig kendt under Navn af Neandertaleren , iøjnefaldende ved det svære Kranium og de mægtige , om et Temperament vidnende , benede Øjenbrynsbuer , Troglodytens Kainsmærke , om man vil , men ogsaa Bryn der har skygget over en gennemtrængende Forstand , hvis man skal forklare sig det Fremskridt han er Ophavsmanden til . Ildens Brug har grebet dybt ind i Vildmandens Kaar og og - HULEBEBOEREN 117 saa sat et Præg paa hans Redskaber . Rent teknisk viser Moustérien - Tidens Redskaber et ringere , mere summarisk Arbejde , mere hen i Retning af Brug af Skaaret end af Kernen , store mandelformede Kiler , der er flade paa den ene Side og opstaaet ved Afslagning af Kernen . Fra nu af dominerer Skaaret i kommende Perioder , til den typiske Flækkekniv viser sig . Udviklingen maa hænge sammen med at andre forfærdigede Redskaber og Vaaben dukker op , af forgængeligt Materiale , Træ og Ben , herved opstaar en Spaltning mellem Værktøj og Redskab . Flinten træder mere i Baggrunden , til Fordel for det man forarbejder af den , et vist Forfald i Type , men med en Erstatning , som træder stærkt frem mod den palæolitiske Tids Slutning , hvorfra vidtudviklede Redskaber i Ben og Rensdyrtak , bearbejdet med simplificeret Flintværktøj er bevaret . Senere igen , helt op i neolitisk Tid kan man tale om en Renaissance paa Flintteknikens Omraade , under kendelig Indflydelse af Former der følger med den begyndende Metaltid . Der er Grund til at tro at Hulebeboeren har udviklet nye Redskabstyper og Færdigheder i Forbindelse med de udvidede Eksistensmuligheder Ilden forlenede med . Ser man hen til de primitiveste Folk , som Australierne , saa er Ilden uadskillelig fra deres Tilværelse , foruden til Tilberedning af Maden , den er i enkleste Form et Laboratorium , en Esse , skønt endnu uden Metaller , som Mændene benytter sig af ved deres Arbejde . Australieren retter og hærder sine Spyd i den hede Aske . Det første Spyd er en Stage med Spidsen hærdet i Ilden . Det er tænkeligt at Hulebeboeren allerede har gjort den Opfindelse . Stødvaabnet , som er den forlængede Kølle , og som er hærdet 118 VOR OPRINDELSE i Spidsen med Ild , men endnu uden Skærpe , kan man kalde for Spæret . Det vilde være i Overensstemmelse med primitiv Tankegang hvis Hulebeboeren foruden Spærets Effektivitet i sig selv ved sin Længde har forestillet sig at noget af Ildens dræbende Kraft er gaaet over i den Ende der har været i Baalet . Begyndelsen kan være kommet rent berøringsmæssigt ved Anvendelsen af Stager og Brande til Forsvar for Hulen , naar vilde Dyr nærmede sig den . Med en brændende Gren , Faklen , i Haand har Hulebeboeren værget sig mod Natten . Ingen der nu bor i en Lejlighed med Centralvarme kan gøre sig fjerneste Begreb om hvad Ilden har betydet for det primitive Menneske . For Nutidsmennesket er Ilden et Fænomen , knyttet til Forbrænding , en Tændstik ; at der sidder en lille Gud paa den , naar den brænder , kan han ikke mere se . Urmennesket har set saadan , for ham har Ilden været Almagten , den store blændende , gavmilde og frygtelige Aabenbaring , en Udsending fra Solen , som var bleven hans Forsyn . Som andetsteds udført , en Betragtning der ligger til Grund for „Den lange Rejse " , kan al Naturdyrkelse , al motiveret Kultus , føres tilbage til Ilden . For Istidsmennesket har Ilden været Livet , da Vintrene begyndte at lukke ham inde . Der gives endnulevende vilde Stammer hvis eneste Eje er Ilden , og som synes de er hjulpne , bare i Besiddelse af den . Den uberørte omstrejfende Australier elsker Ilden , han sover hver Nat nøgen som fra Moders Liv i det Frie ved Baalet , skuttet tilrette i en Rede i det varme Sand ligesom Hønsene , lige op ad Ilden , ikke uden et Brandsaar nu og da , naar han vaagner , men det har ikke forstyrret den Brave . Australiere der af de hvide HULEBEBOEREN 119 Kolonisatorer tvinges til at bo i Huse , indenfor fire Vægge , dør snart . Klæder ødelægger dem , deres Hudfunktion og hele Nerve taaler det ikke . Vand paa Kroppen ? Australieren der lever i et Tørsteland og kun faar Støv paa sig hele sit Liv , han tager Bad i Ilden , frisker sig som en Djævel i Huden ved at springe nøgen over Baalet gennem Flammerne . Ilden er Livgiveren for ham . De to Stykker Træ hvormed han gnider eller borer Ild er det betydningsfuldeste Redskab Ungtidens Menneske har haft Hjerne til at opfinde og den dyreste Arvelod alle senere Generationer har ført med sig under Udbredelsen paa Jorden , omspundet af endeløse , frodige Symboler gennem Menneskehedens mytiske Traditioner . En ny Magt over Omgivelserne , Skoven , har Ilden skaffet Hulebeboeren . Hvad der tager Dage at kærve over med Flint lader sig brænde over med Ild i et Øjeblik ; foruden det nye Vaaben , Spæret , ligger det nær at Hulebeboeren paa anden Maade har gjort sig Træ nyttigt , Stager , et Pæleværk hvormed han har beskyttet Indgangen til Hulen , Tømmerarbejde i plumpeste Form . Men hvad kom der ikke siden af Tømret , et Træ som det hed paa jydsk , hvormed man mente en Stolpe , eller en Bom ( Baum ) , Reliktbegreber der fører Betydningen af en endnu ubearbejdet Træstamme med sig . Tømmerarbejde af slige blot afbarkede , vinde og skæve Stammer kan man se endnu i Ægypten og i Negerlandsbyerne i Afrika . Som Jager af stort Vildt har Hulebeboeren tidligt skønnet sig paa at anlægge Faldgruber og skjule dem med Rafter og Løv , med en i Ilden kraftigt tilspidset Pæl i Bunden ; Anretningen , Spid og Gaffel , i Orden ! Saadanne palæolitiske Fangstgrave er fundet . For Dyrene var der ingen Pardon ; de havde 120 VOR OPRINDELSE ingen givet selv . De endte over Ilden . En frygtelig Forbundsfælle havde Mennesket faaet i Ilden . Før Mennesket rykkede ind var Hulerne taget i Besiddelse af de store Rovdyr , større Arter end dem der findes nu , Huleløve , Hulebjørn og Hulehyæne , hvis Knogler findes nederst paa Bunden i Lagene ; Mennesket har bestaaet en Kamp med dem , hvis Udfald har været Fortæring , dig eller mig ; men Manden med Ild i Følge har sejret . Man forestiller sig hvordan Hulehyænen en Dag er vendt hjem efter at have holdt Maaltid paa et eller andet Kadaver , som Løven har efterladt , og er stødt paa Menneskelugt nedenfor sin Dør , den ilde ansete Stritter med Sten , og nogle Stykker har da ogsaa ganske rigtigt besat Hulen , hvorfra de styrter store Sten ned i Hovedet paa Hyænen , efterfulgt af dens Unger , en efter en , ned i Hovedet paa den , med samt en Regn af Knogler , Hyænens Efterladenskaber , Boet ryddet efter den ; og saa er Hyænen husvild . Om Natten ser den nede fra Dalen ligesom et rødt forfærdeligt Øje oppe hvor den har haft hjemme , de nye Indflytteres Baal , som lugter af Pinsel og Død for enhver Skabning . Derfor var det Hyænen fortrak til Afrika , hvor den endnu med en Galehuslatter betror sin Græmmelse til Maanen . I Hulebeboernes Tid naaede den afrikanske Dyreverden endnu op i Evropa , af et Tropepræg i de første Aldre : Elefanten , men paa Retur , senere mere og mere præget af Klimaforandringen til det værre , indtil Kaarene nærmede sig til hvad vi nu kender fra arktiske Regioner ; de ledende Dyrearter var da Mammuten , der klædte sig i Uld mod Kulden , ligesom Moskusoksen i Grønland , Rensdyret , Vildhesten og Bøflen , op mod Istidernes Slutning . Jagt og Jagt har fra først til sidst været Hulebeboerens Liv i Egnene omkring Kalkstenshulerne i Frankrig , hvor Sporene taler stærkest , men ogsaa andetsteds , i Belgien , i Mellemevropa , i Palæstina , helt over i Kina , hvor Manden med de svære benede Bryn er funden . Bedst ser man ham for sig i Vézéredalen med de mange Stationer langs Flodens krogede Løb . Der har han siddet nede ved Floden og fisket , i Huler der endnu den Dag i Dag er bygget Menneskeboliger ind i , og oppe paa de bratte Vægge , hvor et Hul aabner sig i Klippen . Paa snævre Passager af Floden har man næsten kunnet huje til hinanden tværs over Dalen . Oppe paa Plateauerne , vidt og bredt , har han jaget . Hans Forestillingsliv tilspidser sig til en Kunst , som udelukkende omfatter Dyr , Rensdyrjægerens Hænders Arbejde . Ilden nærer ham , og han nærer Ilden . Hvis man vil spore sig tilbage til hans Bopladser , med Nutidsmenneskets Kræsenhed sat ud af Funktion saa længe , vil man ikke være i Tvivl om hvilken Lugt der vilde møde en der : Røg til at faa Hoste af fra hans Baal , megen Livslugt , og en ufin Lugt af det der ikke har Liv mere : Slagtning , Spisning , Rigelighed , og frie Opstød , hvor Urmanden holder til . Helt op i Homers Heksametre trænger der som en Os fra Urmandens Maaltider og den rituelle Glæde derved , Gaver fra ham til Ilden , og fra Ilden til ham , Ofret , den lifligt brankede Stegelugt Homer elsker , fra Hekatomben , hvilket betyder Fortæringen af hundrede Okser ! Fra Begyndelsen til Slutningen af palæolitisk Tid er Hulebeboerens Type fuldt udpræget , som den kendes fra Fundene og svarende til en Levevis der lader sig rekonstruere ved 122 VOR OPRINDELSE Elementer hentet fra hvad man ved om endnu levende primitive Folk . Længden af den Tid Urmennesket boede i Huler strækker sig rundt taget fra den anden Istids Slutning over anden Mellemistid , gennem tredje Istid og ind i tredje Mellemistid , hvor det diluviale Menneske begynder at faa Næsen udenfor Hulen og forsøge sig i det Aabne igen , med Kampering i Telte , efter hvad der menes , ligesom vi da vi var Drenge efter en lang mørk Vinter fik Lede ved Kakkelovnen og søgte ud paa Tøbrudsagrene under Vaarsolen , som under Indflydelse af et gammelt Minde , igen . Perioden regnes sammenlagt at have varet omkring 400 , 000 Aar , et dekorativt mangecifret Tal , og det er nok rigtigt , men meddeler jo ingen anskuelig Forestilling om Varigheden , med de Maalestokke fra vor Tid vi er vant til , fattige to Tusinde Aar ned til Cæsar , saa at sige igaar ! I Virkeligheden , Hulebeboerens Kaar har strakt sig over Uendeligheden selv , Generationer igennem , med tabte Traditioner imellem , for hvert tredje Led , som almindeligt endnu i Familier , der var ingen anden Tilværelse , og de for deres Vedkommende skulde ingen anden se . Kun de flere Meter dybe Affaldslag der hobede sig op paa Hulens Gulv , indtil de nogle Steder næsten har naaet Loftet , og som er forstenede og maa brydes op med Mejsel og Tandlægebor , fortæller os nu bagefter hvor ufatteligt længe og afsluttet i sig selv dette Afsnit af Menneskehedens Ungtid , i Naturens haarde Skole , har været . Sine Steder sidder Mennesket da for Resten i Hulen endnu . Det græske Ord Troglodyt for Hulebeboer har som Benævnelse været knyttet til Folk ved det røde Havs Kyster og i øvre Ægypten , som endnu boede i Huler ; hvilket jo ogsaa fin - HULEBEBOEREN 123 der Sted i Kina og flere Steder paa Jorden . I Klinterne ud til Kanalen ved Dieppe er der Huler , som den Dag i Dag beboes af et sortagtigt , ungtidsudseende Folkfærd , der lever af at samle Flintral i Stranden . Det trak inde hos dem , under de kirkehøje røgsværtede Kridthvælvinger . Diluvialmanden har nok kendt Gigt . Saa længe har Mennesket boet i Huler at en Impuls i Underbevidstheden der stammer derfra er bleven tilbage paa et Væksttrin der svarer til Graden : enhver Dreng føler paa et Tidspunkt Trang til at grave sig en Hule og sidde behageligt med vaade Fødder og indaande Fugtighed i Halvmørke under Jorden . Robinson Crusoe var jo da Hulebeboer , et rigtigt Træk af Defoe , og hans Palisader og Fæstningsanlæg taler om primitive , genfundne Tømrerinstinkter , som nok var i deres Begyndelse hos Hulebeboeren i Glacialtiden , og som Drenge omfatter med en arvet uimodstaaelig Tilskyndelse . Drenges første plumpe Træarbejder , hvor der kun er taget Hensyn til Nødtørftigheden , giver en fjern slaaende Idé om Stenalderarbejde , ligesom saakaldte „Naturmøbler " , der dog er en daarlig Antikisering i de Voksnes Verden . Kun ad Slutningens Vej kan man nærme sig Hulebeboerens Kaar ; men hans Placering har en Logik . De franske Hulers Størrelse og Udstrækning , Kalkstensbjergene er gennemhullet som Svampe deraf , giver Anledning til endnu en Formodning : man har boet saa mange sammen , mere end en Familje i samme Hule , at Begyndelsen til en elementær social Dannelse har fundet Sted , man har opereret i Flok , en Fare mere for Dyrene ; højst sandsynligt ogsaa at den ene Flok har ligget i bitter Fejde med den anden , dem i Hulen om Hjørnet af Flo - 124 VOR OPRINDELSE den ; man skulde kende Mennesker daarligt hvis ikke Naboer , skønt af samme Ekstraktion , har set Arvefjender i hinanden . Et Klarsyn overfor sine Lige som forvorpent Pak røber sig tidligt mellem Mennesker . Det har dog ikke hindret at man ogsaa rent medmenneskeligt har sat Pris paa hinanden , hvilket der foreligger Beviser for ved Fundet af Pekingmennesket : samtlige Kranierester , der er bleven bevaret i en forhenværende Hule , viser tydelige Spor af at der har været holdt Maaltid paa dem . Hulebeboerens Smag er konform med kendte vilde Folkeslags den Dag i Dag . Mere distant forholder det moderne civiliserede Menneske sig overfor Individer af sin egen Art , med Grund , eller af Finfølelse , en anden Nerve , ligesom man jo heller ikke mere spiser med Kniv . Nordisk Karakter . Foruden et socialt Moment , Familjers Sammenslutning til Grupper og Klaner , tvinger Hulebeboelsen til en Bliven paa Stedet , inden der endnu var noget der hed Huse , en mere fattet Tilværelsesmaade , Omstrejferen der kommer i Ro , og en Overgang fra Samlertrinet til den bofaste Jægers . Opholdet paa eet Sted har medført en anden Holdning til Vildtet , man kunde ikke i den Grad som før komme til det , Vildtet maatte foranlediges til at komme til Jægeren , andre Fangstmetoder , som før berørt , Grave og Fælder , nyt Hovedbrud , nye Redskaber , en Vækst i aandelig Kapacitet , som i Forhold til Mennesket før svarer til den mægtige Overlegenhed Ildens Besiddelse betyder for Udviklingen . Det er paavist at Hulebe - HULEBEBOEREN 125 boerens , Neandertalerens Hjernevolumen overgaar endogsaa Middeltallet hos det moderne Gennemsnitsmenneske ; de første nu tilsyneladende saa elementære Kulturerhvervelser er dem der har forudsat den stærkeste intellektuelle Vækst , hvilket man kan maale ved den paniske Holdning ethvert Dyr , inklusive Menneskeaberne , indtager til Ilden . Fra Hulen , som paa et kritisk Punkt bragte Mennesket over svære Vanskeligheder og opdrog ham i Modgang , gaar en lige Linje til Grønlænderens Vinterhus , en kunstig , bygget Hule , og af forholdsvis mere ambulant Natur , for man kan jo da ikke flytte et Bjerg , med samt Hulerne deri , men man kan anlægge sit Vinterhus hvor man vil . I en anden lige Linje fører Opholdet i Huler i Istiden til Dyssegravene og Jættestuerne i Danmark , der er byggede Huler , som stammer ned fra Klippegravene i Syden , saadan som man f . Eks . finder dem i Jerusalem . Naar de Levende havde forladt Hulerne tog de Døde Ophold i dem . Saa hvad Hulebeboeren begyndte paa , det har strakt sig langt , under forvandlede Former . Men længst har strakt sig det Temperament Hulebeboeren lagde Grunden til , nordiske Folks Karakter , som udholder Vintre og bliver stærkere deraf . Væbning og Fysik . Efter den lange Hulebeboerperiode ebber den palæolitiske Tid ud , først med en umild Efteristid , der svarer til vore raa Foraarsmaaneder efter Tøbrudet , siden med gunstigere Perioder , ikke uden Svingninger , som vore Somre jo ogsaa kan have et Op og Ned , men varigt mod bedre Tider , en ny Mel - 126 VOR OPRINDELSE lemistid , som vi lever i endnu , Ingen ved hvorlænge . Den historiske Tid vi kan se tilbage paa synes os lang , men hvis det er en Mellemistid vi lever i giver det en Forestilling om hvor længe samtlige Istider og Mellemistider har varet , hinsides alt Begreb . Efter Isafsmeltningen fulgte en Tundra - og Steppetid , som i Nordasien nu ; endelig indfandt Skoven sig , forpostvis , først Fyr og Birk , som i Norge og Sverige , saa Egen , og nu sidst Bøgen , Danmarks Pryd . Er den ikke paa Retur ? Under sidste Istid og efter den fortsætter Redskabskulturen sig med store tydelige Udsving , og samtidigt optræder en ny Mennesketype i Fundene , tilsyneladende uden Overgang , med de nu engang gældende Betegnelser efter Fundstederne i Frankrig : Aurignac - og Cro - Magnon - Mennesket . Medens man efter antropologisk Vurdering regner Neandertaleren for under , eller i hvert Fald forud for normal menneskelig Standard , hvorfor han er forsynet med Stemplet homo primigenius , karakteriseres den nye Mennesketype som jævnbyrdig med den nulevende , der siden Linné bærer Navnet homo sapiens . Anatomisk viser Forskellen sig ved en fuldtudviklet opret Stilling af Panden , uden de svære Øjenbrynsbuer , og uden det Fremspring af Kæben der karakteriserer homo primigenius , i det hele taget lettere Vækst , meget nær op ad Nutidsmennesket . Hvordan det er gaaet til at Typen optræder saa pludseligt , fuldt færdig , og hvor den er kommen fra er et endnu uløst Problem , vidt og bredt debatteret . I Sammenhæng med den Udvidelse af Redskabskulturen der følger med den ny Mennesketype skal her kun indtil videre gøres opmærksom paa et Aarsagsforhold , uafhængigt HULEBEBOEREN 127 af det ny Menneskes Herkomst , som jeg ikke har set nogen udførlig Paavisning af fra antropologisk Side . Det fysiske Modsætningsforhold mellem den svære grove lavpandede Neandertalmand og den senpalæolitiske mere gracile Type med den Bygning af Hovedet vi kendes ved som vor egen , maa udviklingsmæssigt svare til det Skifte i Kaar der ligger mellem homo primigenius og homo sapiens , idet Tilegnelsen af Ilden og mere sikre Leveformer betinger Overgangen fra den ene fysiske Type til den anden . Vildmandens Eksistens afhænger af ham selv personlig , kropsligt , hans Vaaben , Kilen og Køllen , stiller Krav til ham i Nærkamp , i Forvejen fører han fysiske Beskyttelsesmidler med sig fra sin Oprindelse , den svære abeagtige Bygning af Kraniet og en troldeagtig Muskulatur . Neandertaleren minder om en Tank , han har været udrustet med Tænder og Kræfter som et vandrende Fort . Den fysiske Type har maattet svare til Stillingen i Naturen . Men efter den Fremgang i Kaar han selv havde lagt Grunden til , Beskyttelsen ved Ild og forbedrede Vaaben , Spæret , som holder paa Afstand , siden et endnu virksommere Distancevaaben , Bue og Pil , hvortil kom en anden Diæt , Mad tilberedt ved Ild , som stillede mindre Fordringer til Tænderne , faldt Tilpasningen af en ny lettere Fysik naturlig ; før havde man maattet bide sig frem , nu gjorde man sig gældende fra en Afstand . Overgangen fra en svær , armeret Type til en mere letbevægelig , under lignende Forudsætninger , en Sekvens som beror paa Udvælgelsen , har Naturen andre Eksempler paa . At tillægge den nye Mennesketype med Hæderstilnavnet homo sapiens al Æren for Fremskridtet er derfor at slutte for 128 VOR OPRINDELSE meget af Rækkefølgen , omtrent som man vilde regne enhver Mekaniker fra idag for Dampmaskinens Opfinder , det senpalæolitiske Menneske har overtaget et Fremskridt der forelaa før ham og ført det videre . Men det er nok snarere Neandertaleren der har været sapiens , den produktive Part , og den nyMennesketype der har næret og forfinet sig af Forgængerens Arbejde . Mere af en Pusling , men farligere , blev Mennesket , efter at den svære personlige Fortifikation ikke længere gjordes nødig . Trolden traadte i Baggrunden , og det pæne Menneske med alle hans forærede Kunster henviste ham til en Sagnverden . Tilfældet minder om robuste , ufine Næringsdrivende der grunder en Formue , som andet Led med polerede Negle nyder godt af . Om en vis Tilbagegang i Udvikling kan her tales , men med en højere intellektuel Horisont i Behold , et Trin der har overtaget Stammen og selv tilfører en Forgrening . Det bliver vel i det hele taget et Spørgsmaal om Menneskets fysiske Udvikling , efter at han har skudt Redskaber og en Teknik ind mellem sig og Naturen , har bevæget sig til Fremme for ham , eller henimod et Forfald . Det sidste Trin , Bymennesket , med alle de Faciliteter der staar til hans Raadighed , gør nærmest Indtryk af en Forringelse af hvad Naturen engang har ment med ham . Hvad siger han selv ? Han er næppe af den Mening , for ethvert naivt Individ har sin Anskuelse fra sin Konstitution . I hvor vid en Grad vil Maskinen overflødiggøre og reducere Menneskets oprindelige Evner ? HULEBEBOEREN 121 RENSDYRTIDEN Kunstens Oprindelse . DEN sidste Del af Glacialtiden , den øvre palæolitiske Periode , Aurinacien - Solutré - og Magdalénien - Tid staar udhævet , med sikre Træk , i den almindelige Bevidsthed , for mens hele den foregaaende Periode hvad sit Væsen angaar var anonym , gør et Traditionsmoment sig gældende i den følgende : den diluviale Kunst . Hulemalerierne i Frankrig og Spanien , som de sidste Istidsjægere har efterladt sig , er et Omraade der er saa kendt og atter og atter publiceret at det ikke skal tages op fra Grunden her , undtagen hvor det rører Problemet om Redskabernes Udvikling . Om den kunsthistoriske Side vil man finde en kort Orientering i „Aandens Stadier " , Principet for den diluviale Kunst , der betegner selve Kunstens Oprindelse . „Kapricekunst " har jeg indført der som Benævnelse paa den Tilfældighed , i Forbindelse med et opvakt Sind og en allerede frigjort Haandfærdighed , der har ført til Kunstens Opstaaen . Den første Foranledning er en Kaprice fra Naturens Side , en eller anden Knold eller Kontur der har mindet Istidsjægeren om et af de Jagtdyr hans Forestillingskreds var saa udelukkende optaget af ; med faa Indgreb af et Flintværktøj har han løst Figuren 130 VOR OPRINDELSE af Materialet , saa han har kunnet se Dyret . Tilbøjeligheden til at se en eller anden Skabning i et Lune af Naturen , en Sten eller en Rod , er jo endnu almindelig mellem Mennesker med et primitivt Sind . Skulpturen er derfor den første Kunstart . Efter den følger Relieffet , der er Udkastet til en Skulptur . Af Konturen som staaende for sig følger Tegningen . Beviset foreligger deri at selv store udviklede Dyretegninger , som forsynet med Farvepaalæg bliver til Maleri , Bøfler og andet Vildt , ofte er foranlediget af et tilfældigt Relief i Klippevæggen , der paa Forhaand partvis har vakt Forestillingen om Dyrets Kontur . Evolutionsmæssigt betyder den diluviale Kunst et Trin af vidtrækkende psykologisk Betydning , idet den betegner Forflytningen af et blot vegetativt Erindringsliv til et Medium udenfor det , Billedet , en Form for fastholdt Genkendelse der ligger udenfor selve Organismen og varer ud over den . Med Kunsten er Grunden lagt til hvad der siden gennem en anden Forgrening fører til Alfabetet . Opdagelsen , selve dette at forlægge et Erindringsstof udenfor sig i et synligt Billede , har gjort et saa stærkt Indtryk og har grebet saa dybt ind i det primitive Menneskes Forestillingsliv at det er gaaet i Arv i Slægten ; paa et Tidspunkt tegner ethvert Barn , endnu inden det har lært Bogstaver , det er Relikten af et Trin der gør sig gældende , netop Tilfredsstillelsen ved at se sine Erfaringsindtryk bekræftet ved genkendelige Træk , fikseret paa Papiret . Den barnlige Graffito , som det diluviale Menneskes Kunst , betyder et Spring i Tanken , der gør ogsaa den synlig , Aanden under Opvaagnen . Definitionen af den første Kunst skulde ikke være gentaget her , hvis ikke Kunst menneskelig set henhører under Arbej - RENSDYRTIDEN 131 det . Som Haandgerning betragtet bidrager den diluviale Kunst til at kaste Lys paa Periodens Fremgang i Redskabskultur . De tre senpalæolitiske Afsnit , Aurignacien , Solutré og Magdalénien , har hver for sig Nuancer , men med et Fremskridt i samme Retning der tillader at se dem under et ; med et løbende Navn , der vel nærmest dækker Slutningen af Perioden , men giver en gangbar Mening , kunde man tale om Rensdyrtiden . Fundene afgiver en Rigdom af nye Redskabstyper , med dertil knyttede udvidede Livsformer , samtidigt med at en Reduktion i Flintværktøjets Karakter , der allerede er begyndt i Moustérientiden , ytrer sig mere udtalt . Det er ligesom man har mindre Grejer at arbejde med , men faar flere Redskaber og Brugsgenstande ud deraf end før . Taget for hele Perioden , og fra den palæolitiske Tids Slutning ind i den mesolitiske og op gennem hele Resten af Stenalderen beror Flintteknikens Modifikation paa Udviklingen af Flækken , et uanseligere Værktøj end den af Kernen forfærdigede Haandkile , og ikke et Universalredskab som den , men tværtimod varieret og specialiseret paa ubegrænset Maade efter de forskellige Formaal i hvis Tjeneste den har været brugt . Flintens Teknik . Flækken stammer ned fra Skaaret , er den Lamel der med bevidst , velopøvet Haandelag slaaes af en Flintkerne , og hvis Brugbarhed beror paa Flintens særegne Regelmæssighed i Bruddet . Af en Flintknold har Stenaldermanden ved rigtigt rettede Slag med en anden Sten kunnet afspalte den ene Flække efter den anden , ofte hele lange Klinger , til Kernen der bliver tilbage , Nucleus , med alle Arrene efter de afslaaede Flæk - 132 VOR OPRINDELSE ker , ser ud som stukket med en Smørske ; livres de beurre , har franske Arkæologer meget træffende kaldt disse Flækkekerner , som forekommer hyppigt i Fundene . Kun eet velrettet Slag skiller Flækken fra Kernen ; Mærket deraf , Slagbulen , som er et lille muslingagtigt Fremspring i den ene Ende , ikke til at tage fejl af , kunde man godt kalde for Stenaldersmedens Bomærke . Flækken har altid een Brudflade paa den ene Side , som har vendt mod Kernen , og Spor paa Ydersiden af Arrene fra de foregaaende Flækkers Slagrande . Frisk afslaaet har den en naturlig skærende Eg paa begge Sider , i første Forstand en Kniv , og er ikke overgaaet af nogen senere Knivform ved Sønderdeling af blødere Stoffer , til Slagtning og Partering . Med Flækker af Obsidian , finkornet vulkansk Glas , som forekommer forskellige Steder paa Jorden , skal man endogsaa kunne barbere sig . Men ved Arbejde i Træ eller Ben vil Eggen hurtig svigte ; egentlig Skæring i Træ kommer først med Knive af Metal . Man har fremdeles været indskrænket til at kærve og skrabe ; men med Flækken som Udgangspunkt er man kommen ind paa nye Metoder , som de forfærdigede Redskaber og de mange Varianter af det dertil anvendte Flækkeværktøj viser . Arkæologiens kronologiske Systematik har en lang Række tekniske Navne paa Flintværktøj fremstillet af Flækker med bestemt Formaal for Øje , med et klassisk Hævd fra fransk Arkæologi , paa Dansk Skrabere , Bor , Stikler , Høvlskrabere m . m . alle med en karakteristisk Form som siger hvortil de har været brugt , konkave Indhug , hvormed et rundt Emne , Pile eller Spydskafter er bleven skrabet , tandformede Udsparinger , der har tjent til Skæring af en Fordybning , Bor , og saa fremdeles . Typernes Bestemmelse lader sig studere gennem de Redskaber der er forfærdiget dermed , imponerende baade ved Udførelsen og ved Omfanget af de nye Færdigheder de vidner om . Paa Højden af Rensdyrtidens Jægerkultur har man kendt Harpunen , det er Spæret , som nu er skærpet , med en lang Od af Rensdyrtak , forsynet med Modhager , en Række Tænder langs den ene Side , som Harpunen der endnu bruges af Ildlænderne , den tidligste Type , der er udvandret først og har holdt sig længst paa det fjernest beliggende Sted , eller med Tænder paa begge Sider , almindeligst og mest udbredt . Man har kendt Kastetræet , hvormed Harpunen udslyngedes , en om overraskende Snille vidnende Kombination ; Bue og Pil træder i Brug , efter foreliggende Fund af Pilespidser antagelig i Solutré - Tiden . Alene Pilespidsens Udvikling viser en lang teknisk Trinrække for sig . Først er det Flækken selv , smaa dertil egnede Eksemplarer med en Tilspidsning der er faldet heldig ud ved Afslagningen , en Type vi kender forsinket her i Landet fra Fundet af Uroksen fra Vig ; siden bevidst tilspidsede , ved Afgnubning i Randen , og forsynet med Skafttunge og Modhager , rene Kunstværker af Flintarbejde , der kommer senere og breder sig over hele Jorden , med Eskimoer og Indianere over i Amerika . En egen Pilespidstype , som man har kaldt Tværpilen , fremkommer paa et Tidspunkt og er meget betegnende for Flækkens Anvendelighed og den korteste Vej til et brugbart Emne , den er fremstillet blot ved at slaa en Flække over i smalle Stykker paa tværs ; ved en passende Retouche lader Brudstykket sig skæfte ved den ene smalle Ende , mens den anden 134 VOR OPRINDELSE med en Part af Flækkens skarpe Side urørt danner Spidsen , med en Tværeg , som maa have vist sig meget effektiv , for Tværpilen har haft en stor Udbredelse i ældre Stenalder , bl . a . her i Landet , hvor ved et Held et Eksemplar med Skæftningen bevaret er fundet , vistnok det eneste eksisterende . Disse ganske smaa Pilespidser fører i Karakteren over til en Type for Flintarbejde hvor Flinten er reduceret til en Mindstepart af Redskabet , de saakaldte Mikroliter , eller Pigmyflints , som Englænderne kalder dem , i Frankrig opkaldt efter Perioden hvor de dominerer , Tardenoisien . Mikroliternes Brug er karakteriseret ved at en Række ganske smaa Flintflækker er indsat med Skærpen udad i et tildannet Skaft af Træ eller Horn , og saaledes danner et komponeret tveægget Redskab , sammensat Harpun , som Eksemplarer der ogsaa kendes her i Landet fra tidlig mesolitisk Tid , eller en Segl , enradet Krumkniv , kendt fra Ægypten . Samme System har været i Brug saa langt borte som i Meksiko , endnu paa Cortez Tid , da Indfødte fægtede med lange Træsværd med indsatte Obsidianflækker i begge Rande , et hæsligt Vaaben , med det ildelydende Navn Macquaqitl . Et mærkeligt , vistnok enestaaende Fund er gjort her i Landet , der er som et sidste Udslag af Mikrolitkulturen , men helt op i sen neolitisk Tid , nemlig et Træsværd , som er skærpet med lange omhyggeligt tilhuggede Flintskinner , to paa hver Side , og afsluttet med en Flintod . Endogsaa Haandtaget er af Flint . Mediet hvori Flinten har været indsat er ikke bevaret , men at det drejer sig om et sammensat Sværd , derom kan der ikke være Tvivl . Vaabnet er tydelig nok en kunstfærdig Efterligning af et Bronzesværd , som har været kendt , men som Forfærdigeren af Surrogatet ikke har haft RENSDYRTIDEN 135 Evne til at anskaffe sig , men han har strakt sig derefter i Tanken og paa sin Side overvundet større Vanskeligheder end dem der har været forbundet med Forbilledet , et individuelt Tilfælde der fortæller noget om Typers Vandring og den høje Vurdering de første Metalvaaben har været Genstand for . Om Arbejdsmetoder og det Dagligliv Redskaberne hænger sammen med taler de senpalæolitiske Jægeres Efterladenskaber et tydeligt Sprog . Til Fremstillingen af Harpunen har den diluviale Jæger ikke haft andet Middel end Brudstykker af Flækker , Stikler og Bor ; det forskelligtnuancerede Vaaben , hvorpaa der ofte er anvendt minutiøs Omhu , og som røber megen ornamental Sans , kan ikke være forarbejdet paa anden Maade , at dømme efter langt senere Perioder hvorom man ved Besked , end at Emnet til Harpunen først møjsommeligt er raderet ud af en Rensdyrtak ved haardnakket at forfølge og uddybe en Rille i det haarde Materiale med en Gravstik af Flint , derpaa skrabet , til det ydre Omrids var givet , og derefter har man med afmaalte Mellemrum boret Huller i Siderne , som man har aabnet ud mod Randen og eftergaaet , til Tænderne var formet , vel beregnet ikke ud for hinanden , der vilde svække Aksen , men hver Tand overfor et Mellemrum mellem Tænderne paa den anden Side , Haandværkerens Omløb i Hovedet der røber sig i hans Arbejde . Den samme Raderemetode er anvendt ved de Dyretegninger der findes paa Redskaber af Rensdyrtak eller paa løse Fragmenter , Figuren er graveret ind med en forsænket Kontur , hvis oprindelige Formaal har været at frigøre Figuren af Materialet , men som man har ladet staa som Tegning . Rund - 136 VOR OPRINDELSE skulpturer kendes af Hestehoveder , hvor Figuren er helt frigjort , hvorimod man ved andre Lejligheder har ladet Konturen staa som Dekoration paa Redskaber formede i et andet Øjemed , f . Eks . de med et Hul forsynede Stænger af Rensdyrtak der har været kaldt Kommandostave , og som andre tyder som Pilerettere . Foruden det dekorative Moment har Tegningerne sikkert haft en magisk Betydning , forbundet med en Ritus til Sikring af et godt Jagtudbytte , hvilket uden Tvivl har været Hensigten med de store Hulemalerier , der er Ønskemotiver , med Bøflen som et Favoritvildt i Forgrunden . Tanken der ligger til Grund for Magien er simpel , en Ligheds - og FølgelighedsAssociation : at hvad man har Billedet af , det har man allerede skaffet sig Besiddelsesmagt over . I en skærpet Form har man sikret Jagten paa Forhaand ved at antyde Pile paa et Billede af Vildtet , eller endogsaa gennemhullet Lerskulpturer deraf , som de to berømte Bøfler fra Tuc d ' Audoubert - Hulen , en Ønskekultus som ikke kan være mere direkte udtalt . Samme Forestiling ligger til Grund for Dyretegninger , mærket med Pileod i bevidst magisk Hensigt , der forekommer i de nordamerikanske Indianeres Billedfremstillinger paa deres Telte eller Bøffelskindskapper . En lignende Form for naiv Afstandsmagi kendes fra uberørte australske Stammer . Helt udslettet er den da heller ikke mellem civiliserede Evropæere af lav Standard , endnu kan man høre om Dukker man spækker med Naale , eller Fotografier man stikker Øjnene ud paa , i Haab om at tortere en Person man ikke paa anden Maade kan naa . Den diluviale Jægers og Kunstners Magi giver en Idé om hans Psyke , den har været almenmenneskelig , fuldt færdig i An - RENSDYRTIDEN 137 læget , men endnu ikke udvokset . Hans Kunst stammer ned fra hans Appetit . Som et første Trin , hvorefter følger den frie Rundskulptur , og Fortegningen dertil , staar som før sagt Kapricekunsten , hvoraf man kender mærkelige Fund , f . Eks . det dolkagtige Redskab af Rensdyrtak fra Laugerie Basse , hvis Haandtag er en Helskulptur af et Rensdyr , øjensynlig inspireret af en dyrelignende Form Takken har haft paa Forhaand . Rensdyrjægeren har set Figuren ud af Emnet , kærvet og skrabet , til den var fri . Et Trick ingen moderne Billedhugger er fremmed for har han anvendt ved Skæringen af Renhornene , de var ikke i Emnet og vilde jo heller ikke kunne holde , frit udskaaret , han har da modelleret dem ned langs Nakken af Dyret , har faaet en knejsende Ren ud af det , men Geviret er der . Stykket er en af de interessanteste Skulpturer der kendes . Et endnu dristigere Eksempel paa Kapricekunst , i Retning af en Forkortning , der vist ikke findes noget andet Sted i Kunstens Historie , har man i visse cylindriske Stykker , Kastetræer eller Stokke , hvor et Dyr er skaaret i Forkortning forfra paa den ene Side og bagfra paa den anden , iøvrigt uden andet Volumen end Stokkens Runding , vel nok den mest summariske Form for en Skulptur man kan tænke sig . Paa et endda tidligt Tidspunkt , i Aurignacien - Tid , er man gaaet løs paa Kunstens fornemste Objekt , den kvindelige Skabning . Figurer forefindes i et Relief , endnu ikke forløst fra Klippevæggen , udstyret med et Drikkehorn og tydet som en begyndende primitiv Kvindedyrkelse , ikke Moderidolet , som senere , men den Givende , den der rækker Drikken til den Tørstende , naar han vender hjem til Hulen . I fri Rundskulptur 138 VOR OPRINDELSE kendes saa berømte Ting som Venus fra Willendorf og Venus fra Brassempouy . Navnene er af moderne Oprindelse ; det er ikke frit for at værdige Arkæologer her har røbet samme tendresse overfor Kønnet som den der i sin Tid inspirerede Diluvialkunstneren . Det kvantitative Moment har været afgørende for disse tidlige Jægeres Opfattelse af det evigt Kvindelige . Skæftning . Arbejdets Art , saavel ved Fremstillingen af Redskaberne som ved Udøvelsen af den diluviale Kunst , gør det til et Problem hvor vidt Flækkeværktøjet , der er af saa ringe Størrelse , har været anvendt i Haanden alene , eller om det har været skæftet . Oplysninger herom foreligger ikke i Fundene . De forskellige Skrabere , Stikler og Bor kan have været ført med Haanden , saa længe man ikke var kommen til Skaft . Det forudsætter en Binding , det har været Knuden , som man siger , og i det Øjeblik man har mestret den , et intellektuelt Trin , som omtalt før , er ogsaa Skæftning bleven mulig . Det maa i hvert Fald være kommen naar man er i Besiddelse af Bue og Pil , for her er en Knude nødvendig ved Befæstelsen af Strengen til Buen , og en Surring til at fastholde Odden til Skaftet . En skæftet Flintpil afgiver ved Materialets Komposition Skæftningens Idé , hvorfra der lader sig slutte til Værktøjet , et Flintskærpe som ved en Binding er befæstet til et Skaft . Den forhøjede Ydevirkning deraf kan man danne sig en Forestilling om ved at se hen til den primitive Australiers Arbejde med Flintværktøj , Australieren fastgør Flintskærpen i Enden af et Skaft ved Hjælp af den Harpiksmasse der staar RENSDYRTIDEN 139 til hans Raadighed , og som fremstilles af en australsk Græsart , den er saa haard naar den er størknet at den kan taale ethvert Tryk den er Genstand for . Skaftet er af en Arms Længde , og Flinten viser sig i den frie Ende af ikke mere end en Negls Størrelse ; men ved Vægtstangsvirkningen af Skaftet og med Kræfter og Haardnakkethed lagt i er Australieren i Stand til at forarbejde sine Skjolde og de Trætrug , Pitchi , der er hans eneste Form for noget at have noget i ; Pottemageri er Australieren ukendt . Man skulde synes det var et umuligt Forehavende at tildanne og udhule et Trug , endda af en haard Træsort , ved at gnave minimale Spaaner af , saa at sige med een Tand , under Udfoldelse af den yderste Muskelanspændelse , men Arbejdet paa Pitchien er ovenikøbet afsluttet med en dekorativ Udsmykning i Form af en ligeløbede Kannelering af Træets Overflade , hver Fure af Flinttandens Bredde , gennemført med den største Regelmæssighed og af en ornamental Virkning , ogsaa paa et civiliseret Øje , af de synlige , med fast Haand styrede Spor af Værktøjet , der har avet Træet . Den primitive Mands Formsans er ikke ringere end hvad en moderne Tid kender , tværtimod røber den sig i Australierens Træarbejde , til Trods for næsten ingen Værktøj dertil . Arbejdet paa saadan en Pitchi koster ham Uger , men Begrebet Tid er mellem de Ting der heller ikke eksisterer for det primitive Menneske . En Harpiksmasse som den Australieren bruger kendes ikke fra Fundene i palæolitisk Tid i Evropa ; senere har en Harpiksmasse været i Brug , ogsaa her i Landet , men kun til Udfyldning ; til at fastholde en Flintskærpe har den ikke været fast nok . Det maa derfor antages at en Binding er traadt i Stedet . Naar Hensyn tages til hvad Australieren kan udrette med 140 VOR OPRINDELSE sin Negl af en Flintskærpe , som hvis den blev fundet uden Skaftet ikke vilde give Idé om at den kunde bruges til nogen Ting , aabner det et Perspektiv af hvad den diluviale Jæger har formaaet med sine mange varierede og differentierede Flinttyper i skæftet Stand . Den almindelige Flækkekniv har sandsynligvis været beviklet med en Skindlap for at beskytte Haanden ; en Relikt heraf har man endnu i Skomagerkniven , der er den blotte Klinge med et Læderovertræk for Haanden . Arten af hans Redskaber og Værktøjet dertil forstaaes endnu bedre naar en Sammenligning drages med hvad man ved om Eskimoer . Ligheden mellem Magdalénien - Tiden og den arktiske Eskimokultur er saa nær at mange ser ikke alene en Parallel men en Identitet deri . Men det fører ind paa en Undersøgelse af hvem de diluviale Jægere var og hvad der kan vindes ved en almindelig Sammenstilling med endnu levende primitive Folk og deres Type og Trin . RENSDYRTIDEN 133 FLINTTEKNIKENS KULMINATION Øksen . EFTER at Flinttekniken var gaaet gennem et relativt Forfald karakteriseret ved at Typerne blev mindre og mindre , samtidigt med at de antageligt har været skæftet , mens Redskaberne , hvortil de tjente som Værktøj , blev de egentlige Kulturmidler , kom der en Opgangstid igen , som man kunde kalde Flintteknikens fjerde Periode , naar man tænker paa Eoliten som den første , Haandkilen som den anden og Flækken som de tredje . I den fjerde vendte Kernen tilbage som Udgangspunkt for Værktøjets Forfærdigelse . Det kom med Øksen . Analysen og Inddelingen her af det fremadskridende i Flinttekniken lader sig aflede umiddelbart af Værktøjets og Redskabernes Logik . Som før omtalt er Øksen kommen sent i Brug , efter nylige Fund først mod Slutningen af Rensdyrtiden , idet Udgangspunktet har været Skaftet , en Rensdyrtak med indsat Skærpe af Flint . Øksens videre Udvikling er nu at Skærpet vokser og forenes med Skaftet , der bliver af Træ og forlænges , ved en Binding . De første Øksehoveder af Flint , der efter Rensdyrtiden viser sig i ældre Stenalder , er af rundagtig cylindrisk Form med Tilspidsning mod begge Ender , den endnu groft 142 VOR OPRINDELSE bearbejdede Kerne , med Skæfting som Formaal . Varianter deraf er Kerneøkser af Stenart , hvor en aflang Rullesten har ligget til Grund for Forarbejdelsen , de forekommer gennem flere Perioder og er en Type udbredt hos vilde Folkeslag over hele Jorden op i neolitisk Tid , hvor Stenen bearbejdes ved Slibning . Disse Kerneøkser er ofte af haarde Stenarter , som Nefrit , en Gave til Menneskeheden paa sine Steder , som her i Landet Flint . En anden Økseform dominerer i ældre Stenalder , Skivespalteren , en snild , summarisk Type , der opstaar ved med et Slag at kløve en Skive ud af Blokken , saadan at den bevarer en rund naturlig Eg , som lades urørt , hvorpaa Skiven reduceres til Økseform ved Afslagning paa begge Sider . I frisk Tilstand og skæftet har den været meget brugbar saa længe den skøre Eg holdt sig . Men egentlig maa den vel snarere henregnes til Flække - end til Kerneværktøjet . Af den tidlige halvcylindriske Kerneøkse , der gør Indtryk mere af at have været et Vaaben end et Værktøj , udvikler sig op i Tiden de i sidste Del af Stenalderen velkendte og udførligt beskrevne Typer , spidsnakkede , tyndnakkede og butnakkede Økser , Former der har været betinget af Bindingen og en mere og mere fremskreden Anvendelse . De butnakkede er de sidste Udviklingstrin , og af dem gives der endda en sidste Form , med skraat tilhugget Nakke , som kun kan forklares ved at Øksens Bane ikke har raget bagud af Bindingen , men har været indesluttet af Skaft og Binding , med fuldstændig Sikkerhed for at ligge fast under Slaget . Den skraa Bane hænger nemlig sammen med at Øksebladet for at ramme ret maa staa i en svag Vinkel indad mod Skaftet , altsaa som Del af en Cirkelperiferi , hvor Skaf - FLINTTEKNIKENS KULMINATION 143 tet danner Radien og Skaftenden for Haanden Centret , i Svinget vil Bladet da komme til at ramme med den største Virkning . Om Bindingens Natur ved man kun hvad der er bekendt fra vilde Folk , som endnu lever i en Stenalder ; fra vor egen forhistoriske Tid kendes ikke et eneste oplysende Fund . Et enkelt Økseskaft med tilhørende Blad , der er af den slebne tyndnakkede Type fra neolitisk Tid , findes her paa Nationalmuseet , men Bindingen mangler . Skaftet er af Ask med en Udvidelse af Skaftet mod Hovedenden , hvori der er skaaret Hul til Øksebladet . Det er indlysende at Bladet og Skaftets Sammenhæng har været sikret ved en Surring , da Skaftet ellers vilde være sprængt ved første Slag . Af Skaftet mangler nogle Brudstykker ved den Ende der vender mod Haanden , men det sidste afsluttende Led findes , af en Form som endnu er karakteristisk for Haandfanget af en Økse , der er gjort med Tanke for at den ikke skal glide i Haanden . I alle ældre Afbildninger af det enestaaende Eksemplar er Skafteenden galt vendt . Da et Mellemstykke mangler har man ikke absolut Vished for hvordan det har vendt , men der skal dog en temmelig stor Uskyldstilstand til med Hensyn til Værktøj for at restaurere Øksen saa bagvendt ; vedkommende Museumsmand kan næppe nogensinde have haft en Økse i sin Haand . Jeg gjorde i sin Tid nu afdøde Konservator Rosenberg opmærksom paa Fejlen , og den er da ogsaa siden bleven rettet . Alle Økser fra Stenalderens sidste Afsnit har været slebet ; den seneste Type med but , skraatstillet Bane er temmelig smal og af moderne Længde , her har Effektiviteten i snæv - 144 VOR OPRINDELSE reste Forstand gjort sig gældende . Men mest iøjnefaldende , en overdaadig Ekspansion af sin Type , er de lange tynde brede tyndnakkede Biler af til op imod en halv Meters Længde og fejlfrit slebne over det hele , smækre og spændte i Formen og med det skønneste Forløb af Kurverne fra den ene Ende til den anden , tilmed som oftest af en udvalgt Flintart , Mælkeflint , eller porfyrrøde , brogede , eller blakkede Flintarter . Selv Vægten af en saadan Pragtøkse falder med noget af Fuldkommenhedens Behag i Haanden . Stenalderens Folk har været kræsne Kendere . Man har fremsat den Formodning at de længste og prægtigste af disse tyndnakkede Biler har været Ceremoniøkser , i Stormænds Besiddelse , Pragtstykker der baade har symboliseret Krigsøverstens Værdighed og de Naturmagter hvormed han har staaet i Forbindelse , Tordenkilens Ophav . En vis Øksedyrkelse ved man har fundet Sted her i Landet , efter et kuriøst offeragtigt Arrangement af en Flintøkse fra en Stenalderboplads paa Langeland ; Dyrkning af Dobbeltøksen , muligvis med en etnisk Forbindelse , kendes fra forhistorisk Tid i Middelhavslandene . Men af en Interesse for sig , Kapaciteten som Arbejdsøkser , er disse lange tyndnakkede Biler . Som Vaaben har de jo været af den dødeligste Art , ført med tilstrækkelig Kraft , men ogsaa som Skovøkser , hvis man regner blot med Middelstørrelsen af dem , har de været af næsten samme Effektivitet som moderne langskaftede Staaløkser , indenfor en begrænset Anvendelse . De maa have været skæftet med den tyndnakkede Bane ragende bagud , vel med Skærpen og tre Fjerdedele af Bladet frit ; Bindingens Natur kendes FLINTTEKNIKENS KULMINATION 145 ikke , men Spor deraf findes paa de fleste Økser i Form af Gnit , ekstra polerede Steder , hvor Skaftet har taget paa og Bladet er skredet minimalt under Hugningen . Surringen har antagelig været af den Art at den forstærkede sig under Presset , idet den indkapslede Del var ganske svagt tykkere fortil end bagud af Bladet . Betydningen af vaadt eller tørt Træ . Det har været forsøgt at arbejde i Tømmer med Stenalderværktøj , det kendte Havehus paa Broholm Godsejer Sehested i sin Tid lod opføre af Arbejdere uden Brug af Metaller . Det er plumpt Arbejde , med synlige forhuggede Spor i Enderne af Tømmeret , men gennemført . Det er dog bleven mig fortalt , af en Mand fra Gaardene paa Fyn , at det ikke gik helt ægte til , der skal være bleven snydt naar ikke Nogen saa det . For at skaffe mig Erfaring for hvad Arbejde der kunde udrettes med en Flintøkse , gjorde jeg et Asketræs Skaft af en almindelig Skovøkses Længde og indsatte deri et Økseblad med sleben ubeskadiget Eg , af den butnakkede Type med skraa Bane , saaledes at Hullet i Skaftet ikke gik helt igennem , men optog Banen i sin Bund , Skaft og Blad derpaa fastholdt til hinanden med en Surring af smalle Raahudsremme . Øksen stod fuldkommen godt for Slaget , derimod viste Bladet Tilbøjelighed til at flyve af Hullet , som ikke var nøjagtig nok stemmet , det skulde have haft en Margin , saa at Banen ikke rakte helt ind , men pressede sig fastere for hvert Hug . Imidlertid Øksen viste sig overlegen som Skovøkse , man kunde fælde en mindre Fyr med 146 VOR OPRINDELSE den omtrent lige saa hurtigt og med rene Hug som med en moderne Skovøkse . Derimod viste Forsøg paa tørt Tømmer , ligesom ogsaa med en mindre Økse , skæftet i dette Øjemed , at man ingen Vegne kom , paa lagret Træ bider Stenøksen ikke , den er for tyk i Eggen til at trænge ind , knuser , brækker eller splintrer Træet , men kan ikke paa formaalstjenlig Maade skille Træet ad i Spaaner . Til Øksens Vægt og Slagkraft maa komme en Knivs Egenskaber , som den tynde Staaløkse har . Forsøget faldt saa afgørende ud , lagt sammen med andre Erfaringer fra at arbejde i friskt og i lagret Træ , at Muligheden af at der har været arbejdet i tørt Træ , snedkret , af snide , snitte , i Stenalderen , kan anses for udelukket . Det sætter et bestemt Skel mellem Stenalder og Metaltid , hvorefter Arbejdets Metode og Arten af hvad man udrettede dermed lader sig inddele . Til Arbejde i tørt Træ eller Ben har man Stenalderen igennem ikke haft andre Midler end den møjsommelige , prøvede : at kærve og skrabe sig frem , med Forbrug af den Tid det tog . Men i vaadt , friskfældet Træ har man , indenfor en Begrænsning , udført anselige Arbejder , svarende til en fremskreden Levetype . Agerdyrkere var man her i Landet i Stenalderen , endnu inden Metaller var i Brug , adskillige Aarhundreder forsinket i Forhold til Fremskridtet sydpaa , det har kunnet lade sig gøre mens man endnu var Frisktræs - Arbejdere . Det er heller ikke saa lidt der falder indenfor Kategorien . For det første har man kunnet fælde Skov , og med de lange slebne Flintbiler har man gjort lyst i de tykke evropæiske Skove netop i de Aarhundreder da man FLINTTEKNIKENS KULMINATION 147 gik over fra et Jæger - og Fiskerliv til fastboende Agerdyrkning og havde Brug for Jord . Man kunde sørge for Brænde til Overvintring , rejse sig Boliger , Rafter og Træer som lod sig bearbejde i frisk Tilstand , og hvor det ikke betød noget at Træet svinder ved Indtørring . Fartøjer har man fremstillet ved Udhuling og Udbrænding af hele Træstammer , af meget betydelig Størrelse endda , paa British Museum har jeg set en dugout paa mere end en Meters Bredde og en halv Snes Meter lang , den har været i Stand til at holde tyve - tredive Mand og kan have krydset Kanalen . Men man har ikke kunnet bygge en Baad , det friskt bearbejdede Træ vilde skrumpe efter Samlingen . Svindet som f . Eks . Egetræ undergaar under Tørringen skal man have overbevist sig om for at vide hvad det betyder . Med Stenøkser har man skovet sig igennem og afkuttet og kløvet det raa Tømmer man havde Brug for , til Husbygning , til Ploven , og her har man set sig vel for i Skoven , efter et Emne paa Forhaand vokset i Retning af den Skabning man havde Brug for , en Omsigt der gaar igen helt op til Bindingsværksbygningernes Tid : Tveger , Gaffeltræer , Krumholter har altid fængslet Tømrerens Øje i Skoven . Til Økseskafter har man med Forkærlighed udvalgt Emner med et vokset Knæ , helt op i Bronzealderen , som kendt fra et fundet Skaft til en „Paalstav " . Skaftformen er gennemgaaende hos nulevende Folkeslag . Man skal have prøvet at gennemlede en Skov efter et Emne med den rette Vinkel for at vide hvor sparsomt de forekommer . Men Skoven var vid den Gang . Skaftet med et naturligt vokset Knæ har holdt sig til Metal - 148 VOR OPRINDELSE øksernes Tid , da Samlingen skete gennem et Hul i Øksehovedet , ligesom for Resten de Økser af Bjergart med Skafthul man har fra Stenalderen ; men de har nok set Økser af Bronze . Stenøkser har sikkert holdt sig langt ind i Bronzealderen , endogsaa paa samme Lokalitet , efter hvad man har haff Raad til ; der er saaledes efter nærmere Eksamination Grund til at tro at det før omtalte Skaft til en sleben Flintøkse der er fundet her i Landet er skaaret med en Bronzekniv , for det ser ud som om det er snittet . Det samme gælder det kendte sjældne Træskaft til en Segl af Flint der er bevaret , det ser mere ud som snittet end som skrabet . Paa afsides gammeldags Egne er det vel tænkeligt at man kan have ejet en Bronzekniv , men derimod ikke utilgængeligere Sager som en Økse eller en Segl . Udelukket er det ikke en Gang at en Kombination af Flint - og Metalteknik kan have fortsat sig helt ind i tidlig Jernalder . Afledet af Flintkernen er ogsaa de pragtfulde Dolke og Spydspidser der naar deres Kulmination i sidste Del af Stenalderen . Typisk lader de sig føre tilbage til de smukke fuldendt udførte Spydblade af Laurbærbladform fra SolutréTiden , der kan betragtes som tilspidsede og forfinede Former af Acheuléen - Haandkilen . De længste og med fejlfri Parallelhugning udførte Spydspidser , et siden uopnaaeligt Toppunkt af Flintteknik , man kender fra dansk Stenalder har nok været Paradevaaben , de vilde næppe have taalt et eneste Kast eller Stød uden at knække over ; de vidner om en udviklet Smag og bibringer Forestillingen om en pragtelskende Stand , som har været hævet over Smaafejder , Pragtspydet mere et Magtsymbol end et anvendeligt Vaaben . Til FLINTTEKNIKENS KULMINATION 149 Forsvar og Jagt har man brugt kortere Spydspidser der kunde taale Overlast . Man har fundet tilspidsede Dyreknogler der har været brugt som Spydspidser helt op imod Jernalderen , Effektiviteten , uden at tage Hensyn til Tabet af Vaabnet , har været afgørende . Dolkene , selv Pragtstykkerne , har ikke været saa udsat for at springe som Spydbladene . Foruden til Forsvar er det sandsynligt at de har tjent ethvert nærliggende Behov , da de har været baaret paa Personen , ogsaa som Madknive ved Spisningen . Man har et Eksemplar med bevaret Skæftning eller Dæksel af Ben for den Ende der har ligget i Haanden . Da de store Pragtspyd og Dolke er fra neolitisk Tid , hvor ellers Flinten , Økser og Mejsler , var slebet , kan det ikke andet end undre at man ikke har slebet de parallelhuggede Klinger ogsaa . Der skal være dem der er gaaet saa vidt som til at hævde at Klingerne har været slebet først og parallelhugget bagefter , en uholdbar Tanke . Man træffer Blade med et slebet Parti , men det er utvivlsomt Spor efter en Knast i Flinten , som ikke har kunnet fjernes ved Hugning uden Fare for at sønderbryde Klingen . Grunden til at man har foretrukket den uslebne , af mange smaa Brudflader bestaaende Eg maa have sin Forklaring i at det takkede Skær har været mere formaalstjenligt , det har givet hæslige Saar , og Stenaldermanden har jo ikke haft Nerver , i vor Forstand ; som Slagte - eller Madkniv har den savtakkede Eg bidt bedre i Sulet end en sleben og trods alt sløv Flintkniv . Et Redskab med disse Egenskaber og direkte anvendt som Sav kendes fra Fundene , de halvmaaneformede Stykker af indtil et Kvarters Længde hvor den lige Rand er forsynet med tilstræbt forsænkede Savtakker ; meget har man 150 VOR OPRINDELSE ikke kunnet udrette med den , udover Kærvning i en skærpet Form , flere Takker i Fortsættelse af hinanden ; men Principet var anlagt . Virkeligt skærende og sønderdelende Værktøj kommer først med Metallerne . Arbejdsmaader i Flint . Flintens Anvendelse til Værktøj og Redskaber under hele Stenalderen har beroet paa Kendskabet til og Sikkerheden i at beregne Vinklen hvorunder et Slag føres imod Flinten , og dens særegne Brudlove . Foruden at behugge Flinten med en anden Sten har det ved Fremstillingen af finere , spinklere Emner været i Brug at afstemme Splinter af Flinten med Enden af en Stikke af et haardt Materiale , f . Eks . Hjortetak , et dertil egnet Redskab , hvoraf der findes i Mængde paa vore Stenalderbopladser . En Beskrivelse af Metoden , udøvet af et primitivt Folk , findes refereret af et Øjenvidne , den amerikanske Etnograf og Kunstner George Catlin , der besøgte Apacherne i Rocky Mountains paa et Tidspunkt da de endnu fremstillede Pilespidser af Flint . Fremgangsmaaden skildres som ellers strengt hemmeligholdt ; den bestod i at en Mand lagde et Flintemne , Brudstykke af en Flække , i sin hule Haand og stemmede Enden af en haard Benstikke , som var forarbejdet af en Kaskelottand , mod det Sted der skulde stemmes af , hvorpaa en anden Mand der var Medarbejder slog paa den anden Ende af Stikken med en Kølle af haardt Træ . Efterhaanden arbejdedes paa denne Maade Pilespidsen med Modhager og Skafttunge ud af Emnet . Arbejdet fandt Sted led - FLINTTEKNIKENS KULMINATION 151 saget af en rytmisk , rituel Sang af begge Medarbejdere , hvorunder Slagene faldt i nøje Takt med Rytmen , og hele Fremgangsmaaden betragtedes af de Indfødte selv som en Art „Medicin " , Form for Magi . Skildringen er et levende Eksempel paa den hemmelighedsfulde Kraft der altid har været tillagt Smeden . Men det tekniske Kunstgreb finder Sted endnu , som jeg har set paa Bornholm , hvor Stenhuggerne kanter raat tilhuggede Granitblokke til , f . Eks . til Fortovssten , ved at hamre Fliser af ved Randene . Arbejdet foregaar paa den Maade at man er to om det , den ene holder en Hammer med to Baner mod Stenen , og den anden slaar paa Hammeren . Finessen er den at man ikke er i Stand til at beregne Vinklen for Slaget saa nøje ved et Hug ført imod Stenen , som naar Hammeren har Anlæg derimod og faar Slagkraften tilført fra en anden Hammer . Her er antagelig Nøglen til den Finhugning af Flint der kendes paa et Højdepunkt fra ægyptisk og dansk Stenalder , Klinger hvor Brudfladerne ligger med geometrisk Regelmæssighed Side om Side . Fra Australien kender man Spydspidser tildannet af Glas , som stammer fra de Hvides Whiskyflasker , forbavsende fint udført ; Ungtidsmennesket ejer her en Evne som Civilisationen har sat til ; til Gengæld har den erhvervet Flasken . I hvilken Grad Stenalderfolk har vurderet særlig vellykkede Eksemplarer af deres Flintredskaber , inden de kendte Metaller , derom faar man et Begreb gennem et af de grønlandske Sagn Knud Rasmussen har optegnet , hvor der fortælles om en Fanger der ejede en smuk Stenkniv , som han satte saa højt at han havde aflagt det Løfte at det skulde 152 VOR OPRINDELSE koste den Livet der ødelagde den for ham . Hans Kone var saa uheldig at ligge paa den og knække den paa Briksen ; af Skræk for Følgerne skjulte hun Stumperne under Skindene paa Mandens Leje , og da han vaagnede og saa hvad der var sket dræbte han sig selv . Flinten er uforgængelig , alle de fundne Stykker bærer endnu det friskhuggede Præg fuldstændig uforandret som da de kom fra Flintsmedens Haand . Har de været vurderet højt i den Tidsalder da de tjente til deres Brug , saa omfattes de nu af en Eftertid og for al Tid med Rette som uvurderligt Arvegods , der bevarer det synlige Udtryk for Menneskesnillet , saadan som det har ytret sig paa et af sine Stadier , indenfor den Begrænsning Materiale og Kulturstandpunkt har betinget . Sammenfatning . Skal man summere Flinteteknikens Udvikling og Afslutning op , saa falder den i de før definerede fire Trin : Eoliten , der er et Kernestykke , men endnu uformet ; Haandkilen , som er den symmetrisk tildannede Flintkerne , med en Akse igennem , i Lighed med det menneskelige Legeme ; Flækken , af usymmetrisk , varieret Form , og alt hvad man parterer den til , til Fordel for udviklede Redskaber ; endelig den slebne Flint , som er Kernetekniken i en ny Form . De fire Kategorier svarer til Slutningen af Tertiærtiden , og Stenalderens tre Hovedafsnit ved Kvartærtidens Begyndelse , palæolitisk , mesolitisk og neolitisk Tid . Arbejdets tekniske Kapacitet gennem hele Stenalderen maa FLINTTEKNIKENS KULMINATION 153 formodes at have været begrænset til Udnyttelse af friskfældet Træ , samt Ben og Horn , væsentlig bestemt af hvad der kan udrettes ved Kærvning , Boring og Skrabning , samt ved Ild . At arbejde i lagret Træ , skære , snedkre , og de Fremskridt der følger dermed , fører som Begreber ud over Stenalderen og ind i Metaltiden . DET PRIMITIVE MENNESKE Urmenneskets Type . Hvis man regner med Mennesket som i egentlig Forstand Menneske fra det Øjeblik han tager Ilden i sin Brug , hvorved han i afgørende Grad skiller mellem sig selv og alle de øvrige Pattedyr , og man tør slutte at Tilegnelsen af Ilden staar i Aarsagssammenhæng med Istiderne , bliver det det diluviale Menneske man maa samle sig om som Begyndelsen til vor Anerække . Hvem var han , hvordan saa han ud ? Ad tre Veje kan man efterspore hans Type , gennem de direkte fossile Rester man har af Urmennesket , ved et Blik paa de nærstaaende antropoide Sidelinjer , og ved Sammenligning med endnu levende Ungfolk der har bevaret primitive Træk . Antropologien er endnu ikke naaet til afgørende Klarhed med Hensyn til Menneskets Afstamning , hvorvidt vi stammer fra een Grundtype eller fra flere ; nye Fund kan uddybe vor Viden . De Varianter der kendes er imidlertid staaende . Man har ad videnskabelig Vej forsøgt Rekonstruktion af dem paa Grundlag af de foreliggende Kranier , udført paa den Maade at Bløddelenes Dybderelief , der er kendt fra nulevende Menneskers Anatomi , er udmaalt og modelleret DET PRIMITIVE MENNESKE 155 over paa Kopier af de præhistoriske Fossiler . I de fleste antropologiske Haandbøger finder man Afbildninger af saadanne Rekonstruktioner , som oftest af et mere forudfattet animalsk Præg end man synes man kan slutte sig til . Et ofte gengivet Maleri af et Urmenneske , af Gabriel Max , inspireret af Ernst Häckel og endogsaa i hans Eje , gør et meget lidt sandsynligt Indtryk og er som Kunstværk ualmindelig flovt , det maa undre at den udmærkede Antropolog ikke har indset at Billedet mere tjener til at kaste et tvivlsomt Lys paa han Videnskab end til at erhverve Tilhængere derfor . En anden , plastisk Rekonstruktion , af en Pælebyggerkvinde fra Schweiz , er der mere Mening i , men det er jo en Type der staar Nutiden nærmere , og som man kan kende igen . Paa Museum of Natural History i New York er der i den antropologiske Afdeling opstillet en Række Buster , modelleret af McGregor , af det forhistoriske Menneske , Pithecanthropus fra Java , Neandertaleren og CroMagnon - Manden , med den fremadskridende Menneskelighed i Trækkene , efterhaanden som Panden fylder sig ud og Kæbepartiet svinder ; de maa altsaa anses for godkendt af Videnskaben , i Oplysningens Tjeneste , og gaar da ogsaa igen i evropæiske antropologiske Værker . Figurerne forekommer mig ikke overbevisende . Som Skulpturer er de af en Kvalitet der antagelig bør bedømmes som det strenge Formaal uvedkommende , ligesom dydige Kvinder ofte er af en inferiør Værdi for Øjet . Udmaalingen er sikkert korrekt , men der findes saa vidt et Spillerum , navnlig med Hensyn til Mundens Form , og Udtrykket , flere at vælge imellem , at Udfaldet langtfra er givet ved den me - 156 VOR OPRINDELSE triske Proces . Efter min Anskuelse har McGregor ikke truffet det rette . Haarets Behandling synes mig forfejlet ; paa nogle af Figurerne er den sprunget over , erklæret , da Rekonstruktøren har fundet sig paa bar Bund , Busten altsaa skaldet som et Æg , i hvert Fald et Standpunkt . Sjæleligt er Figurerne ved Siden af , de siger hverken noget om et Temperament eller et Trin . Man kunde tænke sig andre Metoder til Rekonstruktion af det forhistoriske Menneske end den anatomiske Udmaaling , dels en fysiognomisk - psykologisk , med Materiale hentet mange Steder fra , dels en biogenetisk ; Fremgangsmaaden forudsætter et kunstnerisk Greb . Vanskelighederne ved at se Urmanden for sig samler sig om Behandlingen af Haaret , der er et Typepræg , og om Munden , som giver Karakteren . At gøre sig klar over Behaaringen er allerede i sig selv en temmelig vidtløftig Opgave , der kræver en Udflugt i Naturhistorien for sig . I Literaturen er jeg ikke stødt paa noget specielt Arbejde om Menneskets Behaaring , muligvis findes det , til eget Behov har jeg bragt nogle Træk sammen fra forskellige Kilder , Zoologien , Iagttagelser i Marken , de følger her i Korthed som Bidrag til Temaet Haar og Skæg . Haar og Skæg . Et rigt Studiemateriale forefindes , hvis man vilde gaa hele Pattedyrriget igennem , hos dem alle er Behaaringen arrangeret paa en eller anden karakteristisk Maade , i Udvælgelsens Tjeneste , Pragt , til Øjenforblændelse for Hunnen , som ogsaa hos Fuglene , der har overtaget Farver , Kraver DET PRIMITIVE MENNESKE 157 og Kamme fra Krybdyrene ; som Skrækmiddel , Ansigt til Ansigt med Fjenden , Manker , Knurhaar ; Aftegning til Gunst for Beskyttelsesligheden . Hos simple Pattedyrformer gaar Behaaringen paa Kraniet i et med den øvrige Haarbedækning af Kroppen , som Musen eller Hunden . Anderledes hos Aberne , hele Vejen op til Mennesket . En Række Billeder af Halvaber og Aber , og man ved ikke hvor mange Arter og Afarter der er før man ser det , giver lettere end en lang Beskrivelse en Forestilling om de Variationer af Frisurer Abeverdenen er udstyret med , ethvert udtænkt Lune , men hver for sig staaende for Arten , ofte livligt udhævet ved krasse Farvemodsætninger . Almindelige er Whiskers , udspredt som en Krave , i Forbindelse med Haaret rejst paa Hovedet , ofte i Form af en Kam , eller trukket op i en Top ; Staahaar , som hos Kapuzineraberne ; Fip , Tagskæg over Brynene , Tindingehaar , hele Hovedet at se til som en Stjerne . Skilninger forekommer , ja endogsaa Skaldethed , dog forloren , med Hovedhuden pigmenteret skarlagenrød i Stedet , Uakari , hedder Arten og har hjemme i Peru . Af en pragtfuld sort og hvid Tegning er flere Colobus - Arter fra Afrika med Haar - og Skægramme om Ansigtet og forsynet med et Svæv af lange Haar som Paradisfuglefjer langs Kroppen og Halen . Den samme Indramning af Ansigtet træffer man hos Gibbonen , flere Arter , en af dem , Lar , særlig udtryksfuld , med en dobbelt , sort og hvid Indramning af de smaa koboldagtige Træk . Gibbonen hører til de haleløse Skovmænd , men har endnu noget af Marekattenes Habitus over sig . Hos de tre Menneskeaber er Frisuren forskellig , Orangen har et kort , taglagt , fremadrettet Pandehaar , hos Hannen , 158 VOR OPRINDELSE med Whiskers , foruden de opsvulmede Vulster paa Kinderne den udvikler ekstra ; hos Hunnen hænger Haaret tyndt ned om Ansigtet paa en om en Menneskekvinde meget mindende Maade . Chimpansen er kort behaaret , som almindeligt Pelsværk , paa Panden og Issen , men med en Manke paa Baghovedet der gaar i et med en Krans af Haar ned om Kinderne og under Hagen , stærkere udpræget hos Hannen end hos Hunnen . Det samme gælder Gorillaen , kun at Nakkehaaret her rejser sig hos Hannen til en Chakot - agtig , meget udtryksfuld Top eller Krone . Munden og Trækkene er relativt bare hos alle disse Former for Indramning af Ansigtet med Haar og Skæg . Disse forskellige „Moder " i de fritlevende Primaters Haarudstyr kan jo oprindeligt ikke være opkommen af anden Grund end i Selvopholdelsens Tjeneste , for at gøre Hovedet , hele Indtrykket større , navnlig paafaldende hos Kappebavianen , Hannen , der ekstra rejser Manken , bruser , naar den vil indjage Skræk . Hos den som hos Mandrillen dækker Manken næsten hele Kroppen , de er bleven til Fagade over det hele . En Parallel er givet i Løvens Manke , som forstærker Indtrykket af Dyrets Størrelse og hele maskuline Frygtelighed . Haar og Skæg hos Mennesket er overtaget fra fælles antropoide Aner ; slutter man fra dem , og erindrer Motiveringen fra Naturens Side , er der Grund til at tro at det tidlige Menneske har haft Haar og Skæg som en Indramning af Hovedet , men ingen videre Behaaring af selve Ansigtet . Den Maade hvorpaa Skægget viser sig hos Nutidsmennesket bekræfter Antagelsen , det kommer først rundt om Kæben , DET PRIMITIVE MENNESKE 159 i selve Ansigtet sidst , som man vil bemærke hos unge Mænd med Fuldskæg , der længe har aabne Pletter i Skægget foran i Ansigtet og endnu kun et tyndt Overskæg , først med Alderen udfyldes Skægget helt . Dækningen af Munden tør saaledes anses for en senere Tilvækst , hvorimod Rundskægget er det oprindelige . Et Bevis herfor foreligger i den Kendsgerning at paa Folk med sort Fuldskæg holder Knebelsbarten sig sort , efter at Rundskægget og Haaret er bleven hvidt , et paafaldende Træk , som f . Eks . Karl Marx afgiver et Eksempel paa . Der kan dog vel ikke gives nogen anden Forklaring end at det Skæg der er kommen først afpigmenterer først , hvorimod det sidst tilkomne holder Farven længere . Haar og Skæg hos Nutidsmennesket afgiver iøvrigt et Racemærke , som var en Særundersøgelse værd . Som bekendt er Haarets Beskaffenhed afgørende for Oprindelsen , om det er ovalt eller rundt i Gennemsnit , lige , bølget eller kruset , man har endogsaa lagt disse Kriterier til Grund for en Inddeling af hele Menneskeheden . Men ogsaa selve Frisuren , som den foreligger fra Naturens Haand , har noget artsbestemmende , som for Abernes Vedkommende . Uden at komme bredt ind paa Fænomenet kan der lige peges paa to Grundformer , iøjnefaldende for Iagttagelsen , et Skæg som synes at holde sig til Midtaksen i Ansigtet , og et som deler sig i to , Spidsskæg og Tveskæg . Efter det sidste har en dansk Konge Navn , man er ikke i Tvivl om hvordan det har set ud , heller ikke om at Bæreren har været blond . Spidsskægget vil man finde sydpaa , et fransk Kendetegn , det er sort ; eller man tænke paa Stuarterne i England . Om Karak - 160 VOR OPRINDELSE teren der følger med disse to Skægtyper er man umiddelbart paa det rene . Kristus udstyres med Tveskæg , Mefistofeles derimod med det pointerede Skæg , som rent fysiognomisk fører diabolske Forestillinger med sig . Naturligvis skal man være varsom med Udtydning af Haar og Skæg hos det civiliserede Menneske , hvor individuel Frisure og Mode træder i Stedet for det oprindelige Artspræg , til Ekstrem i Parykkens Dage ; ligesaa hos primitive eller vilde Folkeslag , der som Regel foretrækker enhver Abstrusitet for hvordan de virkelig ser ud ; men Saks og Pomade kan nu ikke helt faa Bugt med oprindelige Anlæg . Til Trods for Kam og Skilning vil man let kunne skelne mellem Haarets naturlige Tilbøjeligheder , hos nogle vil det staa lige til Vejrs , og det er igen Nordboer , hos andre stræber det mod Panden , som hos Mongoler , og er fysiognomisk bestemmende for dem . Det krusede Haar er en anden Verden for sig . Bemærkes maa det endnu at Skaldethed , der optræder mere og mere udbredt hos det højciviliserede Menneske , men ikke forekommer i Dyreriget , og kun undtagelsesvis hos primitive Folk , kan tages for et negativt Racemærke , som Udviklingen har ført med sig . Hvilken fysiologisk Forklaring er der at søge derpaa ? Det har slaaet mig at Skaldethed selv i yderliggaaende Tilfælde aldrig er total , Nakkehaaret holder sig , med en skarp Grænse imod det afhaarede Parti , som leder Tanken hen paa den lille Hjernes Beliggenhed i Forhold til den store , næsten som om Grænsen markerede Kraniets Vækst , fra en lavtstaaende Form til den menneskelige . Kan det tænkes at Haaret paa den forholdsvis DET PRIMITIVE MENNESKE 161 sent erhvervede Udbygning af Kraniet er svagere vækstligt funderet end paa det ældre Parti , der har en lang animalsk Fortid bag sig ? Anden Forklaring er i hvert Fald ikke forsøgt , mig bekendt . Skaldethed røber iøvrigt ogsaa en Artsforskel , i den Maade den skrider frem paa , nogle begynder at blive skaldede fra Tindingerne , Flejnskaldethed , andre i Midten , med „Maane " , eller med en Grøft hen over Issen , som f . Eks . Schopenhauer , et Forhold der næppe er tilfældigt , uden at jeg dog har set det undersøgt . Hvis man antager at Skaldethed hos Kulturmennesket markerer den ny Tilvækst i Kraniet , en i og for sig monstrøs Overudvikling , saa er Hjernekassen simpelthen vokset ovenud af Haaret . Den typiske Skaldepande , en ældre værdig Herre i Parkettet , bibringer Forestillingen om en Anciennitet , men evolutionært set forholder det sig omvendt , Kuplen der er jo en recent Erhvervelse . Ansigtets Vækst . Efter at være kommen saa vidt tør det opstilles som en nogenlunde begrundet Hypotese at Urmennesket , derved forstaaet Mennesket , men endnu i Typen præget af sin Oprindelse , ikke har været skægget om Munden , men derimod har haft en Krans af Haar rundt om Ansigtet , en ImponereManke , hvis Forklaring som Personlighedsforstærkning ligger nær , naar man ser hen til Paralleler i Dyreriget . Det psykologiske Moment er os da heller ikke fremmed endnu , i Sammenhæng med Formen , naar vi tænker paa Mankemænd en eller to Generationer tilbage , hvis blotte Portræter indjager awe , Ibsen , Bjørnson , Strindberg m . fl . Moden var tidsbestemt , men ikke tilfældig . De gamle Grækere kunde ikke fremstille 162 VOR OPRINDELSE Zeus , Himlens og Jordens Herre , uden ved at give ham Manke , en Jungle af Haar og Skæg omkring Hovedet , den mest udtryksfulde maskuline Maske der gives , hævet op i en høj kunstnerisk Forædling . Geniets Præg var altid Manken , et fast Træk i Musikens Verden , hvor Noder ikke synes at kunne blive til uden under Udrugning i en Rede af Polkahaar . Og skal vi trænge til Bunds i de kryptiske Symboler Menneskeaanden har udklækket paa sakralt Omraade , hvad er saa Glorien andet end den gamle blændende Haarfagerhed sublimeret over i oversanselige himmelske Sfærer ? Ved et Lune krævede Moden i forrige Aarhundrede at et Mandfolk skulde være barberet omkring Munden , men med Kindskæg , eller hele Vejen rundt om Hagen , det saakaldte Rundtenomskæg , kendt f . Eks . fra Portræter af Carl Ploug eller Edv . Lembcke , ogsaa kaldet Skipperskæg , fordi det var Standsmærke i Marinen , den sidste der bar det var vist Admiral Jöhnke , som døde i 1908 ; Marstrands Billede af den gamle Grundtvig er typisk for Skægmoden , i hans Tilfælde har den noget paa en Gang naturstærkt og puritansk . Fra toneangivende Kredse trængte Moden ud paa Landet , endnu i min Barndom gik Fiskere og Bønder med Rundtenomskæg . Uden at vide det kom man med denne Form for Skæg en menneskelig maskulin Urtype nær . I Virkeligheden , Personer med en stor Mund gav den et simoidt Præg , som man kan studere paa en i Amerika gængs Karikatur af den irske Hooligan - Type . Hvis man efter at have ræsoneret sig frem til hvad Sandsynligheden taler for , og hvad den udelukker , forsøgsvis vilde modellere en Figur op af en Urmand maatte der først DET PRIMITIVE MENNESKE 163 og fremmest regnes med den intimiderende Manke , som McGregor negligerer , hvorimod Mundpartiet maatte holdes bart . Selve Mundens Form , som paa McGregors Figurer hverken er det ene eller det andet , var der mere Mening i at rekonstruere ved at gaa ud fra Skovmændenes hvælvede Mundparti som et fjernere Forlæg , i Forbindelse med Træk hentet fra de mest primitive recente Menneskeformer man kender . Nogle af de afrikanske Pygmæer har et fremstaaende Mundparti , men med smalle simoide Læber , i Modsætning til Negrenes vulstede Læber , der anses for en mindre primitiv , sekundær Erhvervelse . Man er her i Nærheden af Urmennesket . I en Bog af H . H . Johnston , hvis Navn er knyttet til Fundet af Okapien , „British Central Africa " , er han ogsaa inde paa at Negrenes udadkrængede Læber ikke er et abeagtigt Træk . Til Forskel derfra finder han at de Folk der kommer Antropoiderne nærmest findes i Kina og Annam , og føjer til at den lange abeagtige Overlæbe ikke sjælden ses mellem Evropæere , af en egen keltisk Type — vor Ven Hooligan igen . Han nævner ikke Pygmæen , men Bestemmelsen af det særlige Mundparti er rigtig , fysiognomisk kender man det i afsvækket Form fra Almuen baade her og der . Pygmæens sparsomme krusede Haarvækst paa Hovedet synes at være et lokalt Mærke ; vil man studere en Type hvor Prognathi med smalle Læber gaar sammen med rigelig busket Haarvækst skal man søge til visse menneskeædende Papuaer paa Ny Guinea , eller nogle af Melanesierne paa Sydhavsøerne , Skovmanden er ikke langt henne her . Former af Munden hvor Læberne ligger som en smal Spalte , spændt over et kon - 164 VOR OPRINDELSE vekst Kæbeparti hos endnu levende Folk er fysiognomisk nær i Slægt med Chimpansens og Gorillaens snudeformede Mundparti . Herfra lader der sig slutte til homo primigenius . Naar man tager Hensyn til Prognathien paa de diluviale Kranier er det umuligt andet end at Munden maa have strammet sig tæt over det fyldte fremspringende Tandparti , paa samme Maade som hos Skovmændene , men en Grad mindre udtalt . Mundpartiet er hos Skovmændene skægløst , men med en let Dækbeklædning og en Antydning af Skæghaar ved Mundvigene , et Startpunkt for Skægget der kendes fra Mongolerne . Herefter kan man være nogenlunde klar over Forudsætningerne for et Fysiognomi der svarer til de kendte præhistoriske Kranier . Hvad endnu angaar Næsens Form , saa er denne undergaaet en Vækst fra Skovmændene op til Mennesket . Basis for Næsen , saa at sige Byggegrunden , kan aflæses paa Gorillaens Næseparti , der ligger som et udbredt fordybet Organ , en Lugteskaal , ovenpaa Snuden , indrammet af en hævet Rand . Hos Orangen mangler endogsaa Randen , der er kun Hullerne , hvad der giver Fysiognomiet et dødningehovedagtigt Udseende . Idet Næsen vokser frem former Randene sig til Næsebor , og Næsebenet skyder en Fold ud til hver Side paa Kinden , en dybt nedskaaren Fure hvori Næsefløjene ligger , ejendommeligt for den primitive Næse , saadan som man kender den fra Pygmæer , Australiere og Papuaer . Fysiognomisk leder disse stramme Linjer Tanken hen paa Mandrillen , der har flere Striber paa Næsen , stiliseret og farvet , som en Grimasse der er bleven til Ornament , vel nok det ubehageligste Minespil der kendes . En Skygge DET PRIMITIVE MENNESKE 165 deraf gaar igen i Grimassen hos Nutidsmennesker , kritisk stillede Individer , der skal gøre det ud for Overlegenhed med et Grin , men nærmest kommer lidende fra det , ikke ualmindeligt hos haardhudede Børn , hvem raa Omgivelser og megen ilde ment Munterhed tidligt har givet Furer ved Næse og Mund som skaaret med en Kniv . Hos de primitive Folk , hvor Furerne ved Næsen er medfødt , bibringer de et Indtryk af Prøvelser , af arvet Modgang . Det er just det der ligger bag . Næsens Vækst hænger sammen med den første Grundaarsag til at Mennesket i det hele taget blev Menneske , Tilpasningen til andre klimatiske Forhold , den er opstaaet under Nødvendigheden af at forlænge Indaandingskanalen i kold Luft . Det er kommen efter at Skovene var bleven aabne og Græsserne havde begyndt at vise sig . Hvad Vej det bar har de lugtet der allerede havde en Antydning af Næse ; og det maa siges at de vendte den den rigtige Vej da de trods alt blev nordenfor Bjergene . Den afgørende Forskel mellem Mennesket og Skovmændene , saavel naturhistorisk som plastisk , er netop Næsen . Derfor virker de store Menneskeabers Fraværelse af Næse saa krænkende paa os . Næsen skiller mellem Nord og Syd . Yderpunkterne gaar fra Evropæernes høje benede Næse , et Forbjerg i Ansigtet , med de nedadrettede Næsebor , og saa til Tropefolks aabne Trugnæse , som det kan regne ned i . Undertiden mødes de paa Skillelinjen , som man kan iagttage i Landsbyerne i Ægypten eller Palæstina , naar Sheiken kommer frem ; mere end een Gang har jeg bemærket at han havde nedadrettede bønneformede Næsebor , i Modsætning ellers til de Indfødtes 166 VOR OPRINDELSE aabne Huller i Ansigtet — er det derfor han er bleven Øvrighedsperson ? løvrigt er Næsen det mest varierede , individuelle af Ansigtstrækkene , selv om Racegrupper kan paavises . Det yderligste Næseekstrem der kendes findes hos Anatolierne i Lilleasien , den rager frem næsten som Næbet paa en Søpapegøje , kendt ogsaa fra forhistoriske Relieffer ; denne Forlængelse af Næseluftvejene skal skyldes den dobbelte Indvirkning af Kulde og tynd Luft paa den lilleasiatiske Højslette . Nordiske Folk udvikler Haar i Næseborene for yderligere at si den kolde Luft . For Urmenneskets Vedkommende maa man antage at han har haft en lav Næse , væsentlig bestemt af Fligene , med et Vink hentet fra Spædbørns Næse , og med en udpræget Grøft paa hver Side . Han har lugtet alting , uden heller at faa en Snue af den første Nattefrost , som de kuldskære Aber . Urmandens Øjne kan ikke have været væsentligt forskellige fra Skovmændenes . De har ligget dybt , under de benede Bryn , der er Diluvialmenneskets meget bemærkede Kendetegn . Hvad Farve de har haft kan der ikke vides noget sikkert om . De har nok ikke været gode at møde , og indenfor Mils Omkreds har der ikke været noget der har rørt sig uden at de jo har set det . Folk med visuelt Anlæg vil have bemærket at alt hvad der rører sig , ethvert Uromoment indenfor Synsvidde øjeblikkeligt udløser Opmærksomheden ; det er det arvede Jægerøje . Omvendt projiceret fører denne Synskraft til den første Kunst . Af Neandertalmanden , det bestemte Individ der er fundet i Düsseldorfs Omegn , under Forhold der viser at han har været Hulebeboer , er saa meget bevaret af Skelettet at man DET PRIMITIVE MENNESKE 167 har kunnet rekonstruere hele Manden . Det har været en lille sammenskudt , knoglet og muskuløs Mand med et stort Hoved og noget foroverbøjet i Holdningen . Der forekommer en Type , ikke netop Asyllem , men tilbageblevet i Udviklingen , jeg har kendt den paa Landet , som har en ejendommelig faldende Gang , ikke helt udrettede Knæ ; ved et Tilbagefald er her rimeligvis Neandertalmandens Gangart bevaret . Hvis man forestiller sig ham paa Vildmandens Trin , med en Kølle og Huden af et Dyr kunde man modellere ham med Laan fra Antikens Fremstillinger af Herakles , eller Thovaldsens Jason , men uheroisk , med de naturhistoriske Forudsætninger der er givet . Har han været saa forfærdelig ? Der findes civiliserede , Gangstere og Sadister , som gør et relativt umenneskeligere Indtryk . Overhovedet bliver det vel et Spørgsmaal hvad der er mest oprindeligt , Primitivitet eller Vildskab . Vilde Folk paa et vist Kulturtrin befinder sig i en Barok , med Selvlemlæstelser og raa Prydelser , Pinde i Næsen , naturstridige Taburegler , som snarere er Forvildelser end primitiv Natur . Hos de længst tilbagestaaende Folkeslag , som Pygmæerne , vil man ikke finde sligt , de er nøgne , i en tidlig , usmykket Forstand . Mon det ikke skulde gælde for det storladne Nutidsmenneske at jo mere han aflægger sine civiliserede Forvoksninger og aandelige Vildskud , des mere nærmer han sig det primitive Menneske i Natur ? Æstetisk set har Urmennesket befundet sig i en mere harmonisk Sammenhæng med sin Situation end det kan siges om Nutidsmennesker med deres Højdepunkt af Teknik og øvrige juvenile Tilbageblevethed . Diluvialmanden var 168 VOR OPRINDELSE Jæger og slog ihjel for at leve , men al den i Storbyerne yndede Tarzan - Romantik er Umodenhed spejlet af paa Naturmennesket fra Svindelen paa Biografteatre . Rent plastisk har Diluvialmanden set bedre ud med sit mægtige halvsfæriske Kæbeparti end Nutidsmenneskets ubetydelige Træk med det indfaldne Mundparti , hvor Hagen jo ikke skylder sin Karakter til anden Vækstlighed end at Tandrækken er sunken ind i et konkavt Niveau i Forhold til den . Udviklingen er ikke altid saa opstigende som man behager sig i at tro ; i en Fremtid vil Mennesket maaske helt skille sig ved Tænderne , hvis man bliver ved sin sukrede BabyErnæring , og saa formodentlig synes at nu endelig er man yndig ; for saadan som man bliver , saadan bliver hvad man synes . Hvad her staar udspringer af en afsides , privat Tilbøjelighed til at forsænke sig i Udviklingens Logik , under Følelsen af at det er en Oplevelse , et Udbytte af Tilværelsen de fleste emfatisk skyder fra sig : at se Mening i den . Herkomstens Problem . Til Trods for sin vigende Pande overgik Neandertalmennesket i Hjernekapacitet Gennemsnittet af Nutidskranier , et Faktum man ikke kan forklare sig , naar man samtidig skal se en lavtstaaende Vildmand i ham . Hovedet har domineret , selv om hans Intellekt har været af en anden Art end vor . Han har ikke været en Bogorm , men han har staaet i Forbindelse med Naturen , umiddelbart , paa en intim , udstrakt Maade vi nu ikke kan danne os nogen Forestilling om , enhver Tilsyneladelse og Sammenhæng i Naturen har været DET PRIMITIVE MENNESKE 169 som kortlagt i hans Hukommelse , han har kunnet høre Græsset gro , som det hedder i en gammel dyb Talemaade . Ildens Brug blev tilegnet af ham , om tidligt eller sent indenfor den Art han tilhørte , første eller fjerde Klasse af Istidens Skole , det skete da det blev koldt nok til at nu maatte det ske . Bagefter kan man jo ikke reproducere i Tanken hvilken Bedrift det var , vi med vore Tændstikker , men man kan dog minde om en Hændelse for nogle Aar siden , fremdraget af William Beebe i hans Bog om Galapagosøerne , da en Skibsbesætning strandede der og kom til at staa hjælpeløse uden Ild , efter at deres Tændstikker var sluppet op . Om dem , moderne udrustede hvide Mænd , kunde det da siges at de vel havde Tændstikkerne , saa længe de havde dem , men at de manglede Gnisten . At tilegne sig Ildens Brug fra Grunden af har krævet en Blomstring af Aandsevnerne en Gang for alle , der minder om Agaven , som efter mange Aars Vækst sætter Blomst i en mægtig Blomsterstand , hvorpaa den gaar ud . Der har altid været dem der har fundet Ilden , og saa dem der har haft Vid nok til at hente en Glød hos Naboen . Alt om Ilden udgør Grundmotivet i „Den lange Rejse " , det skal ikke repeteres her . Myten om „Gunung Api " opstod ved Synet af Sinai Bjerg og Vulkanerne paa Java , sammenholdt med Teksten i anden Mosebog , hvor der staar at Herren satte en Røgstøtte om Dagen og en Ildsøjle om Natten til at vise Israeliterne Vej paa deres Vandring i Ørkenen ; det blev mig da klart at Moses havde været en Ildmand og at Vulkandyrkelsen har været den første universelle Religion . Prometheus betyder i Grækernes egen Udlægning Frem - 170 VOR OPRINDELSE meren , Frembringeren , han opfattes som den der var Ophavsmanden til alle de første Opfindelser . Bag Mytens Form henstaar det faktiske , Tilegnelsen af Ilden , den mest indgribende og omfattende Begivenhed i hele Menneskets Opstigning . Diluvialmanden var en Prometheus , ham skyldes de første elementære Opdagelser , Redskabernes Brug , der for altid etablerer en Afstand mellem Menneske og Dyr . Det er sket under Forhold hvor Hovedet er bleven stort paa ham , i samme Forhold som han opfandt Midler til at overleve i en ublid Natur . Vulkanerne har været virksomme i Auvergne , det indre franske Højland , helt ind i Istiderne og Mellemistiderne , Ovne Naturen tændte netop som Graderne faldt ; det skulde være sært om ikke Vildmanden har fundet op paa Bjerget og varmet Fødderne , og er bleven en Pyroman , som skildret med diverse fabulerende Paafund i „Det tabte Land " . En virkelig eksperimentel Tilegnelse af Ildens Brug maa imidlertid have fundet Sted , Erfaringer og en Praksis man kan kalde den første Fysik , men med en vild datidig Forklaring , der har sat sig Spor i Roden af enhver Ideologi . Det er i og for sig ikke en Gang længe siden , aldenstund Ideologierne eksisterer endnu , f . Eks . Forestillingerne om Helvede , der er hentet fra Vulkanen . Det maatte komme saadan at samtidig med at Mennesket tog Ophold i Hulerne førte han Ilden med sig , og det er ikke umuligt at det er gaaet for sig netop i Frankrig , i Omegnen af Dordognes Kilder . Vulkanerne i Eifel og Siebengebirge har været i Udbrud i de samme Tidsaldre ; naar Vildmanden har befundet sig paa Strejftog i det mellemevropæiske Om - DET PRIMITIVE MENNESKE 171 raade under Istiden har en eller anden Røgsøjle ind i Himlem vist ham Vej , ho , ho , hjem til Fader Ild ! Om Neandertalmennesket hersker der en betydelig Uenighed mellem Antropologer , naar Hensyn tages til at Studiematerialet dog er det samme , en amerikansk Skole betragter Neandertaleren som uddød , altsaa en forladt Sidelinje , hvorimod tyske Forskere gaar ud fra at han i det mindste har fortsat sig gennem Krydsning og Opblanding med andre senere Folk . Og hvor man ikke kan finde ham selv faar man i saa Fald søge ham mellem hans Efterkommere . Stærkt staar her Hermann Klaatsch , hvis Hypotese om Menneskets Afstamning har været bestridt , men som nu efter hvad jeg ser begynder at vinde Tilhængere igen . Den gaar i Korthed ud paa at da Skovmændene Mennesket har Oprindelse tilfælles med har grenet sig i en Vinkel til den ene Side ned i tropisk Asien , Orang og Gibbon , til den anden Side Evropa og Afrika , Gorilla og Chimpanse , er der Grund til at tro at Menneskestammen ogsaa tidligt har delt sig i to , efter samme Retningslinjer som endnu gør sig gældende , Mongoler i Asien , Hvide i Evropa og Negre i Afrika . Krydsning og Variationer af de to Grundtyper kan have fundet Sted paa et tidligt Tidspunkt , et Slægtsknippe , hvorfra alle de vidtforgrenede Folkeslag man kender er udgaaet , med lokale Udviklinger ekstra for hver enkelt . Hvad der kommer fra Gibbonlinjen lader sig ikke saa let genkende , da den er bleven paa et fjernt Tilknytningssted , ringe Størrelse og overudviklede Lemmer , ikke desto mindre er det den Linje Mennesket har været stillet nærmest i Forbindelse med , efter anatomiske Kendetegn , f . Eks . af Herluf Winge , hvem jeg har fulgt i 172 VOR OPRINDELSE den Redegørelse jeg har i „Dyrenes Forvandling " . For Tiden lader det til at de fleste ser hen til Chimpansen som Efterkommer af et Fællesudspring ogsaa Mennesket staar nær . Man taler om Mennesket , rimeligere var det at tale om Menneskene , for der har nok været flere Rødder , der er endt med at gaa op i en Enhed , hvis man kan tale om en Enhed , som Menneskeheden ser ud nu . I en abstrakt Forstand føler man det som om den menneskelige Genus har optaget ikke alene alle eksisterende Abearter i sig , men Træk fra overhovedet hele Dyreriget . Det endeløse Problem om Menneskets Afstamning , der beskæftiger de fineste Specialforskere , Palæontologer og Osteologer Verden over , er der ingen Haab om at bidrage til Løsningen af her , det er heller ikke Opgaven ; der stræbes kun mod den Type der har arbejdet sig igennem til de første Kulturtrin , uanset hvilke Bestanddele der er indgaaet deri . Efter Lagene i Hulerne sondrer man mellem en Række sukcessive Trin , hver med en Variant af Mennesket , Neandertaleren , Aurignac - , Cro - Magnon - , Solutré - og Magdalénienmanden , alle paa et Jægerstadium . De er bleven sat i Forbindelse med nulevende primitve Folk , henholdsvis Australieren , Buskmanden , Eskimoen og Indianeren , af W . J . Sollas : Ancient Hunters ; Indbegrebet af dem , i Fortid og Nutid , Jægeren , Vildmanden , er det der skal følges som Bæreren af Fremskridtet . Hulebeboerne i Evropa kan jo ikke være bleven til der , med et , fordi det kun er der man finder Sporene af dem , de har deres Oprindelse andetsteds , er kommen fra Afrika , eller fra Asien , Urhjemmet , som de fleste mener ; de er DET PRIMITIVE MENNESKE 173 kommen fuldfærdige , som Cro - Magnon - Manden , der pludselig dukker op i Fundlagene i Dordogne , dekoreret med Navnet homo sapiens , for han er os selv , Stamfader til det moderne Menneske , højbaaren , med aaben Pande . Hvor er han kommen fra ? I Mähren , ved Predmost , er en Mennesketype fremdraget fra palæolitisk Tid , Folk der har været Mammutjægere , de staar anatomisk mellem Neandertaleren og Cro - Magnon - Manden , en Blanding har altsaa her fundet Sted , der har bevaret Træk fra begge Sider . Hvis Cro - Magnon - Manden ( til evig Tid skal han slæbe det umulige Navn ! ) er kommen østenfra , kan det saa ikke tænkes at den oprette Pande og strakte Vækst har nogen Sammenhæng med den østlige antropoide Type , Orangen eller Gibbonen ? Man venter at faa en paa Siden af Hovedet for at have raabt op mellem alvorlige Mænd , slige Problemer behandles med den yderste Finfølelse , som i et Diamantsliberi , hvor en lille raa Sten forsynes med matematiske Facetter . Men er det i det hele taget det egentlige Maal at fastslaa isolerede Racer , hvortil Menneskeslægten kan føres tilbage , en haardnakket fastholdt systematisk Fornødenhed ? Det der er kommen af Roden eller Rødderne , Blandingerne , det er dem vi er Afkom af . Krydsning mellem oprindelige Bestanddele turde have været af større Vigtighed end Bestanddelene selv . Man se hen til Evropa , der er som Navet i et Hjul , hvad angaar Folkefærd og civilisatorisk Kapacitet , fra gammel Tid et dynamisk Centrum , Føderen , Foregængeren , af hvad anden Grund end fordi alle Racer fra tidlig Tid er bleven rystet sammen her , mens de i Radierne og Periferien har holdt sig isolerede og uforandrede ? Evropa er det na - 174 VOR OPRINDELSE turlige Skæringspunkt for Folkestrømmene mellem Asien og Afrika , og tilbage igen , med gamle Kulturganglier i Mesopotamien og Ægypten , men med en Hjerne i Evropa , hvor Vejene krydsede sig i en afgørende Epoke , Istiderne , og den Skole de førte med sig . Allerede da er forskellige Elementer bleven rystet sammen i Evropa , en Proces som da endelig ikke er afsluttet endnu , og som vil se en Fortsættelse , i en hidtil ukendt Skala , ovre i United States . Der er saaledes ingen Grund til at tro at Neandertaleren er forsvunden , selv om han gaar ud af Systematiken . Ad fysiognomisk Vej kan hans Spor forfølges , hans Bryn gaar igen hos Australieren , der aldeles ikke er Neger , som fastslaaet af Klaatsch ; en australsk Relikttype kan skimtes i Lavkastelag af en gammel evropæisk Befolkning , at finde med Syvtallet paa Storbyens Lossepladser , hvor han er Samler , ikke ualmindelig heller paa Bondelandet . Mest typisk af kendte Fysiognomier der leder Tanken hen paa Neandertaleren er H . C . Andersen , som man maa antage har bevaret noget af hans Genius , den umiddelbare Tilknytning til Naturen og den animistisk bestemte Fantasi . Kraniet af den danske Herremand , Kai Lykke , der er bevaret , viser det typiske Fremspring af Øjenbrynsbuerne og den vigende Pande . Antropologisk er Typen bleven paavist paa Anholt og paa Fyn af H . P . Steensby , som andetsteds omtalt . Skønt primitiv er Urmandens Type os saaledes ikke aldeles fremmed , den gaar igen flygtigt genkendelig i Nutidsmenneskers Træk , pointeret af et forbigaaende Modelune , som før omtalt , Folk i Midten af forrige Aarhundrede med Rundskæg og en barberet Mund . Hvis Mundpartiet er stort DET PRIMITIVE MENNESKE 175 og fremstaaende bliver Ligheden direkte , som f . Eks . Portræter af Herbert Spencer viser . Besynderligt nok kan foruden ham Charles Darwin nævnes som et moderne Menneske , hvis Fysiognomi bærer primitive Træk , hos ham er det ikke netop Mundpartiet men de svære neandertaloide Øjenbrynsbuer der viser den Vej . En bestemt aandelig Destination maa hænge sammen med de to store Evolutionsmænds Ydre , de er præget af noget oprindeligt , nærmere Naturen , end almindelige Mennesker . Et stort barberet Mundparti , som jo i hvert Fald betyder underliggende kraftige Tænder , meddeler Bæreren deraf noget storskaaret og myndigt , som ikke er tilfældigt , en Prælatmund , ofte at træffe hos store Teologer , i en Tid hvor Teologien endnu samlede alle Aandsvidenskaber i sig og derfor rekrutteredes af Mænd af udvalgt Tømmer . En Dødsmaske af Newton viser denne brede hvælvede Mund . Bjørnsons Minespil hang sammen dermed . Men mest udtalt er Manken , som et Hjul om Hovedet , hos Ibsen , og man kunde derfor næsten udvælge et Portræt af ham som gældende for Isaben , det diluviale Menneske og en Type fra vor Tid med bevarede primitive Træk . Trækket forefindes hos Almuen og falder her , efter Individer jeg har kendt , sammen med en egen Karakter , Alvor og oprigtig aandelig Søgen , i Forbindelse med en simpel Livsgerning , Brøndgravere eller Fiskere , en Kombination man da har hørt før , de Folk fra Genesareth Sø , eller de i Aanden stridige Almuesmænd Cromwell fylkede om sig og som fik Navnet Puritanere , Hældører ; de mente nu noget med hvad de mente . Hos jydske Bønder kan denne Form for Ægthed i Karakteren i Mangel af Oplysning give sig Udslag i at man 176 VOR OPRINDELSE indfanges af Indre Mission , ligesom de hungrigste Fisk lader sig tage paa den bare Krog . To Menneskearter ? Neandertaleren har Træk tilfælles med Chimpansen og Gorillaen , navnlig de svære Øjenbrynsbuer , altsaa en vestlig Type , hvorimod de østlige Hominider , Orang og Gibbon , begge savner dette udprægede anatomiske Træk . Orangens lange Overlæbe og bratte opstigende Pande med de yderligtliggende Øjne gaar fysiognomisk igen hos asiatiske Folk , hvad enten det nu er et lokalt Præg der gør sig gældende , eller et oprindeligt Slægtskab . Enhver Kineser leder Tanken hen paa en Orang , det mongolske Indbegreb synes ikke at have anden Forklaring . Naar man paa Sejlads i Østen kommer en Djunk saa nær at Besætningen kan skelnes tror man det er et Skib bemandet med store Aber og Klabautermænd man møder ; det er den aabne Næse der minder om et Dødningehoved , det samme Indtryk man har af Orangen . At den er gaaet op som en Bestanddel i Menneskets Afstamning føler man sig næsten overbevist om ved Betragtning af ekstreme eskimoiske Typer fra den isolerede Boplads Angmagsalik paa Grønlands Østkyst , især gamle kvindelige Individer , det flade , næsten konkave Ansigt med Øjnene siddende som i et Plan , og den nedsunkne aabne Næse , Orangfysiognomiet saa nær at det ikke er til at overse . Et Genskær deraf synes man man kender fra Kvinder af Almuen i Evropa . Noget i Temperamentet taler om Asiaters og om Orangens fælles Oprindelse , Orangens næsten stivnede Ro , og den kontemplative Tilbøjelighed der har givet asiatisk Religion Retning . Saavel DET PRIMITIVE MENNESKE 177 Buddha som Orangen ynder den siddende Hvilestilling med Benene under sig . Naar man tænker paa Chimpansens springende livlige Væsen gør en dyb psykologisk Forskel sig gældende . Ligesom man kan tale om en Nordabe og en Sydabe kunde man næsten dele Menneskebestanden i to Grupper , Østmennesket og Vestmennesket . Temaet er gennemstuderet og ikke at komme udenom i en Bog af F . G . Crookshank : „The Mongol in our Midst . " Af hans Iagttagelse fremgaar ikke alene at de to Grundtyper er oprindelige og staaende , hver for sig , men at de allerede fra tidligst Tid er intensivt sammenblandede og indgaar som Elementer i vor Tids evropæiske Befolkning , hvor Krydsningen røber sig ved patologiske Tilbagefald , „Mongolbørn " , der dukker op i Familjer hvor ellers det asiatiske Element er overdækket . Andre samlede Indtryk , af Historien , af Karakterer indenfor vor egen nærmeste Tid , bibringer en Forestilling om at Menneskeheden fører en Forgrening med sig , oprindeligt af een Rod , men en dobbelt Stamme , ligesom der er to Køn , med Egenskaber fra to Sider , der springer over og varierer indtil Ukendelighed , men vedblivende bevarer givne fysiske og psykiske Retninger i sig . Man kunde gaa saa vidt som til at minde om at der er to forskellige Enheder i selve Anlæget til et Individ , det mandlige aktive Kim og det kvindelige i sig selv hvilende Æg . Paa en Station af Udviklingen der ligger Urtiden og de rene Linjer nærmere end nu lader de to Grundtyper sig iagttage , allerede paa et højt Kulturtrin , men mindre spaltet end nu , nemlig i det gamle Grækenland . Gnomen og Atleten . Gennem den græske højtudviklede Menneskefremstilling har man Adgang til at studere Datidens antropologiske Varianter , samtidigt med at man gennem den antike Literatur ved Besked om Tidens aandelige Trin . To Mennesketyper lader sig skelne i græsk Kunst , den slanke , gracile Apolloskikkelse , mest bemærket , og dækkende for hvad man i Almindelighed forstaar ved klassisk hellensk Smag , og saa en kort sammenskudt Type , højskuldret og med et stort Hoved , gennemgaaende for alle Fremstillinger af den græske Filosof , hvis Prototype er Sokrates . Altfor haartrukkent skal Hypotesen ikke tages , om Typernes Oprindelse kan jo intet positivt vides , men Typen er i sig selv iøjnefaldende , det gaar an at isolere den med de Kendemærker der er ejendommelige for den og saa se hvor de fører hen . De fleste græske Buster er af en nærbeslægtet Type , nogle navngivne , andre anonyme , uden at det gjorde ret meget om man byttede dem om , de har alle et stort fyldigt Hoved , skruet ned i Skuldrene , med kraftigt Haar og Skæg , ogsaa Mundpartiet skægget , undertiden Skaldethed , store evropæiske Træk , altsaa for saa vidt moderne udvoksede Fysiognomier . Hvad Karakteren angaar maa man igen tænke paa Zeus fra Otricoli , der kan staa som en Generalnævner for alle græske Hoveder af Vismandstypen ; den antike Kunstner har villet apoteosere over i det overmenneskelige og guddommelige , men har ikke kunnet gaa udenfor en græsk Forestillingskreds , det Indtryk af Betydelighed han har haft fra Mennesker han kendte . Zeusbusten med det vældige , af Haar DET PRIMITIVE MENNESKE 179 og Skæg indrammede Hoved er jo kun overnaturlig i Dimensionerne , men ellers er Manden jordisk , i en potenseret Grad , alfaderlig , mere af en Giver end af en Ødelægger . Han var ingen Jahve ; og dog var Oprindelsen den samme , begge maa antages at have været Vulkanguder . Zeus var Lyneren . I romersk Mytologi er Ildvirksomheden gaaet over paa Smeden Vulkanus , hvorfra Navnet paa et ildsprudende Bjerg stammer , en Begrebsdannelse som saaledes er gaaet i Ring . Israeliterne afbildede ikke Jahve , og det var nok rigtigt , Naturmagterne mister deres Vælde ved at antropomorferes . Men Grækerne befriede sig for det overmenneskelige ad den Vej de gik , ved gennem Kunsten at føre Guderne ned imellem sig . Zeus , saadan som vi kender ham fra den græske Kunst , kan tages for et forstørret komponeret Portræt af Gennemsnittet af græske Hoveder , den græske Genius . Aldrig helt forstaaet og set op til med Beundring er det Særsyn at man i Hellas ad ren intellektuel Vej løste de store fysiske Problemer , som man først naaede til fuld Klarhed over gennem Eksperimentet mere end to Tusinde Aar efter , med en Mellemtid af mørke Aarhundreder , hvor Uvidenhed gennemførtes ved Tvang og nødes med Vellyst . Man var allerede i den græske antike Tid fortrolig med Naturkræfternes Sammenhæng , selv om Kausaliteten endnu henstod svævende , man vidste at Jorden var rund , havde endogsaa regnet dens Omkreds ud , en Bedrift af Eratosthenes , endda henved tre Aarhundreder før v . T . , der for altid vil staa som det mest forbavsende Eksempel paa den simple Anvendelse af Tanken overfor Naturfænomener og Dimensioner som ellers er udenfor al Rækkevidde . Man havde grundlagt Matematiken , Eu - 180 VOR OPRINDELSE klids Elementer staar ved Magt endnu . Næsten fem Hundrede Aar før v . T . skabte Demokritos en Atomlære , en Videnskab vi ikke er færdige med den Dag i Dag . Den græske Tanke tilspidsede sig saaledes allerede til Tingenes Mindstemaal og udvidede sig til Universet , Grænserne for menneskelig Erkendelse . Enkelte Helfigurer findes bevaret af de græske Tænkere , efter dem at dømme var det stakkede , firskaarne Mænd , hyllet i den prunkløse græske Himation , et usyet Dækken i eet Stykke , af samme Mønster som det der genfindes i danske Bronzealdergrave , eller den skotske Plaid , der oprindeligt var et Skind ; Dyrehuden har ikke været langt borte. Men Grækeren bar sit eneste Svøb med den uforlignelige plastiske Virkning af Foldekast og Holdning græsk Kunst forstod at fastholde , og som siden er bleven Indbegrebet af klassisk , antik Stil. Nogle af Figurerne er restaureret , med andre , paasatte Hoveder , men den kortstammede føre Skikkelse lader sig genkende , flere Statuer af ubekendte Grækere og Filosoffer ; ( Hekler : Die Bildniskunst der Griechen und Romer ) ; Statue af en ubekendt Digter , Louvre ; en Statuette af en siddende Figur , Moschion , Neapel ; en anden staaende Figur af en ubekendt Græker , saakaldet Zenon , Rom ; en Helfigur af Sokrates ; en Tanagrafigur , af uvis Oprindelse , slidt i Formen ved gentagen Støbning , men meget betegnende for Typen med den korte Vækst og et stort Hoved , nedsænket i et Embonpoint , der samler sig omkring Skuldre og Nakke. Totalindtrykket af Typen leder Tanken hen paa Begrebet Gnom , der er af græsk Oprindelse og baade betyder Kundskab og en Dverg , Forestillinger som har været knyttet til hinanden , ligesom i gammelnordiske Myter om de kloge DET PRIMITIVE MENNESKE 181 Dverge . For at komme af Stedet kan man benytte Betegnelsen om Typen indtil man er rundt om den . Det mærkeligste Eksempel paa en Gnom er Statuetten af Diogenes fra Villa Albani i Rom . Filosoffen er modelleret ganske nøgen , i Overensstemmelse med hans Filosofi , stillet op som en Betler med Stav og Hund , Vagantens Kendemærke , og fremstrakt Tiggerskaal , Symbolet paa hans kyniske Erhverv , Glosen dog taget i en anden Betydning end den nuværende moderne . Hvis man er sikker paa Betlerskaalen , begge Underarme er restaureret , etablerer den Forbindelse med en geografisk fjerntliggende Parallel , de indiske Fakirer , der har indstillet personlig Virksomhed til Fordel for en Idé og har deres Udkomme deraf . Det er Kynismen i den mest fornedrede Form , Kælderetagen i menneskeligt Forsøg paa at befri sig for Tilværelsen ved at blive i dens Udspring , tidlige Tilløb til at „vende tilbage til Naturen " , mens man endnu befinder sig paa et mere end vildt Trin . Tanken i den kyniske Skoles Doktrin var den samme , i et højere intellektuelt Plan , man undsagde Orden og Fremskridt og indrettede sig hundsk , boede i en Tønde , hvilket i Grækenland vilde sige et stort Lerfad , Villa „Eremitens Lyst " , og tog sit Underhold af dem der havde noget . Lad Diogenes være Bundmærket i græsk Filosofi , Standpunktet havde dog manges Agtelse , selv Alexander skal have sagt at hvis han ikke var Alexander vilde han være Diogenes . Tilværelsens Komplikationer og Hovedpine vækker nu en Gang den Længsel , vi kender den fra vor egen aktuelle Tid , stærkere og mere haabløs end nogensinde . Man vil hjem . Vil du hjem ? Men Diogenes ' Tilfælde giver i de lavere Grader Nøglen 182 VOR OPRINDELSE til hvordan den græske Vismandsstand i det hele taget er opkommen . Disse Peripatetikere og Foredragere paa Torvet har oprindeligt været vagabonderende Sandsigere og Sekterere , af en lignende Art , men med en Temperamentsforskel , som de israelitiske Profeter , af en høj aandelig Standard , men socialt misligt stillet , uden andet Underhold end hvad de nød gennem velhavende Beskyttere , vist som oftest af ufri Stand , med Tilhold hos de Fri , hvorfra Begrebet Parasit stammer , nu ildelydende , men oprindeligt kun Betegnelsen for den der blev bespist ved anden Mands Bord . De er begyndt med at henvende Opmærksomheden paa sig som Talere , i det Fri , paa aabne Pladser , hen i Retning af de anonyme soap - box Foredragsholdere man kender fra Hyde Park i London ; efterhaanden er de bleven stationære , i Byerne , Buegangene , der gav dem og deres Tilhørere Ly , eller en Have , som den hvori Platon lærte , der havde tilhørt en Mand ved Navn Akademos , hvoraf Begrebet Akademiker . Fysisk har disse Talere og Lærde været af en ganske anden Type end Athens Ridderstand , der drev Landets Krigsvæsen og Politik . Diogenesfiguren er Gnomen i Renkultur , hvad enten Diogenes nu har set saadan ud eller Kunstneren har formet den i Overensstemmelse med almindelige Forestillinger om en Filosof , mest tænkeligt. Typisk er Hovedet og Hovedets Stilling paa den sammenskudte , højskuldrede Skikkelse , der gør et pukkelrygget Indtryk , men ikke behøver at være det , det er en Holdning. Lemmerne har noget knoglet og stærkt , store Hænder og Fødder ; han er kommen fra Jorden. 178 VOR OPRINDELSE Grækere i Danmark . Skulde man ikke føle sig overbevist om Gnomens Eksistens efter Paavisning i græsk Kunst alene , kan det oplyses at man har den for Øje f . Eks . i København , langt fra Grækenland , men af antik Oprindelse . De der har kendt nu afdøde Professor i klassisk Filologi , Martin Clarentius Gertz , et allerede romersklydende Navn , vil erindre hans Skikkelse , en kortstammet , næsten rektangulær Figur , af Pygmæhøjde , men med et stort modent Hoved . Jeg havde ham til Censor i Latin til Artium i sin Tid , og saa ham ofte i senere Aar , da han boede paa Frederiksværkegnen om Sommeren , gaaende ude i Rabatten ved Siden af Landevejen , en mærkværdig Figur , i Firkant henimod Proportionerne for det gyldne Snit . Som meget gammel Mand saa jeg ham en Sommerdag sidde paa Bænken bag Eremitageslottet paa Østsiden med Udsigt ud over Sundet , sammensunken i Betragtning , med et Embonpoint som en Pukkel paa Nakken , ganske ene , et Syn som af mange Aarsager har præget sig dybt i min Erindring . Sidste Gang jeg saa ham var inde hos Josty , hvor han blev hjulpet Tøjet paa . Da var Puklen faldet ! Ja den gamle Mand var ganske lige op og ned og tynd , Embonpointet over Skuldre og Nakke var skredet af ham . Og da vidste jeg Besked ; kort Tid efter læste jeg om den gamle Lærdes Død . Man tager fejl i at tro at Martin Clarentius Gertz var en Mand der tilfældigt var bleven kyndig i Græsk og Latin , nej han var en Græker og Latiner som førte sit Milieu med sig ! De hellenistiske Forestillinger hans Forfædre i Athen og senere i Rom havde levet i , dem fortsatte han simpelthen at 184 VOR OPRINDELSE leve i , som Sprogforsker og Lærer , bestemt af en Hjernekapacitet der ikke en Gang behøvede at hænge i en Tradition ; hans Slægt er vandret nordpaa , med en Station sagtens i Görz , Østrig , hvor Navnet er bleven hængende ved den , men indvendigt og udvendigt er den forbleven den samme . De der erindrer Professor Gertz ' Træk vil give mig Ret i at hans Hoved svarede ganske til de græske Buster inde paa Glyptoteket , i Sind og Skind var han en Græker . Og synes man det er for lidt at grunde en forvoven Slutning paa , et enkelt Individ , hvad mener man saa om Zahrtmann , Maleren , de der har kendt den lille firkantede Mand der ogsaa som ældre bar et Fedtlag paa Nakke og Skuldre , og hvis Væsen og hele aandelige sokratiske Form henførte ham til Antiken ? At han var fra Bornholm og at han havde levet længe i Italien , vil man sige . Men han stak dybere , Generationer tilbage har Forfædre af ham færdedes paa Forum romanum ; paa Vejen op igennem Evropa er det tysklydende Navn bleven hængende ved Slægten . En Broder af Zahrtmann , Lægen og Historikeren , saa jeg som gammel Mand paa Københavns Gader , han havde en ejendommelig Bevægelse af Skuldrene , med Mellemrum , som om han skuttede en Toga tilrette . Endnu levende Navne kunde nævnes , Gnomer , af en høj aandelig og borgerlig Standard , Lærde og Videnskabsmænd , hvis Apparition og abstrakte Evne lader sig se som en direkte Udplantning af antik Aandskraft . En Udlænding i Aanden , skønt ikke langt fjernet fra Kulturcentret , men den Gang mere isoleret end nu , var Pisaneren Galilei . — Kant ! Gnomen oppe i Evropa , taget i akademisk Forstand , var DET PRIMITIVE MENNESKE 185 ikke en tilfældig Adept i de græske og romerske Antikviteter , han var Antiken selv . Omvendt lader der sig ikke udenvidere studere til græsk Aand , selv om man med diverse Hestekræfter har adjungeret sig Filologien . Homo belliger og Homo artifex . Græsk Aand har to Sider , den der kommer os i Møde i græsk efterladt Literatur , Poesi , Drama og Naturvidenskab , Homer , Tragikerne , Aristoteles , Herodot , og saa det Indtryk af en dyrket , højtudviklet Fysik man modtager gennem den græske Kunst , Atleten , de olympiske Lege , Gymnasten , Efeben , de slanke muskelspundne unge Mænd , med et harmonisk Forhold mellem Hoved og Krop , Apoxyomenos , Doryphoros , hos hvem Træningen gør Indtryk af at have efterladt et Topmaal af anatomisk , næsten skematisk Maskine ; længere kunde man ikke komme i Kødet . Det græske Skønhedsideal , Kvindefremstillingerne ikke undtaget , udøver den Dag i Dag en dyb Tiltrækning , og vil altid gøre det ; menneskelig Fysik har et Optimum , som ikke kan overskrides , og ikke forlades . Socialt svarer de to Typer , Gnomen og Atleten , til et dybt Skel i den græske Samfundsbygning , vel oprindeligt en Forskel i Race ; Forholdet træder frem kort og klart ved Sammenstillingen Sokrates og Alkibiades . Disse to Typer kunde aldrig bringes til at gaa op i en Enhed , men tilsammen er de af Virkning . Motivet er betydningsfuldt og kunde afgive Stof til et interessant Drama , hvor Parterne var forelsket i 186 VOR OPRINDELSE hinanden , efter datidig Betragtning ikke unærliggende , men naturligvis ikke kunde bytte Natur , en tantalisk Historie , hvor Xantippe kunde ende med at komme tilsyne i Baggrunden , uden anden Replik end blot at vise sig , ikke sandt ? De to hver paa sin Vis berømte Atheniensere udviklede sig hver paa sin Maade og fandt begge en voldsom Død , den ene ved Skarntydebægeret , en Passionshistorie hvorover megen Smerte er tilflydt Overleveringen , den anden ved Indebrænding , velfortjent , efter at han havde forraadt Athen ved at gaa over til Sparta , og forraadt om igen , og var løbet over til Perserne , og havde genforraadt ogsaa dem . De billedskønne græske Ridderes Mangel paa Betænkeligheder , og Høsten deraf , kan studeres i Thukydids Historie om den peloponnesiske Krig , hvor Alle endte med at ødelægge Alle og Hellas ' Uafhængighed gik tabt . Det kom der ud af Træningen . Politisk var Hellas en Fallit . Det der bevarede sig var de græske Tænkeres og Stoikeres Aandsarbejde , selv om man ikke netop vil regne Sokrates med hans utaalelige Spørgesyge og hele insinuante Dialektik til den produktiveste Part af dem . Sin Paulus fik han i Platon . Alkibiades og Sokrates tilsammen illustrerer Hellas ' Forfald . Hvorfra hidrørte den antike græske Kultur ? Det er aldrig bleven undersøgt hvorfra den græske Hjernekraft stammer , man har taget den for autokton , og derved har det staaet . Antiken og den bibelske Horisont var Udgrænsen for menneskelig Historie , og her begyndte Almanaken . Efter at Udsigten er bleven aabnet ned i palæolitisk Tid og man er stødt paa en Mennesketype , hvis Hjernekapacitet endogsaa maa regnes for over Gennemsnittet af Nutidsho - DET PRIMITIVE MENNESKE 187 veder , ja saa er det blevet ved det , uden at der er tænkt paa at drage Konklusionen deraf . Det ligger dog nær at slutte at der hvor Hjerne er , der er Hjerne kommen fra . De store første Kulturopdagelser har som før understreget krævet et Hjernearbejde vi nu ikke kan forestille os , vi for hvem primitive Erhvervelser er gaaet op i Reflekserne . Paa Urmanden som Genius er der langt mere Grund til at lægge Vægt end den vulgære Forestilling om Vildmanden som Sønderriver og Bussemand , han har været en Grubler og Opfinder . Tre Epoker gør Indtryk af at have været særligt forsynet med Hjernemasse , af næsten endemisk , kollektiv Karakter : Diluvialtiden , den græske Antik , og Renaissancen . Skulde de bestaa uafhængigt , helt uden Forbindelse med hinanden ? Diluvialmanden finder vi i Mellemevropa , taget for Indbegrebet af de Grundtyper vi kender , og de Blandinger der er opstaaet deraf ; herfra er et Træk gaaet sydpaa ned i de to Halvøer ud i Middelhavet , Lommer som tidligt har optaget og rendyrket Elementer der ikke kan have nogen anden Rod end Diluvialkulturen . De ældste Prøver paa græsk Kunst , tidlige Vasemalerier , deler Stil med Diluvialtidens seneste , som den kendes fra spanske Klippetegninger . Hvorfra Alkibades og hans Stand er kommen , derom levner Registret i de diluviale Fundlag jo ingen Tvivl , det kan ikke være andre end det fra Niveauet over Neandertaleren kendte Cro - Magnon - Menneske med den slanke Vækst og det moderne Hoved , hvem man , efter en Undersøgelse af sig selv i Spejlet , har kaldt homo sapiens . I „Aandens Stadier " har jeg tilladt mig at omstemple denne Betegnelse , 188 VOR OPRINDELSE to Varianter i Stedet for en , den ene homo artifex , den anden homo belliger , med al den Rækkevidde der hænger derved . Efter Istiderne , da Nordevropa laa frit igen , er Efterkommere af de fra franske Huler kendte Menneskelag , aflejret som paa Hylder over hinanden , fra Moustérien - , Aurignac - , Solutré - og Magdalénien - Tiden , trukket op paa Tundraen og har bl . a . sendt en Rensdyrjæger ind i daværende Danmark . Hvordan Bestanddelene paa det Tidspunkt har været blandet sammen har man ingensomhelst Holdepunkt for her nordpaa , hvor ingen Kunst er efterladt . Sydpaa lader noget af det primitive Menneskes Statur og Genius sig altsaa genkende , endnu i den klassiske Kunsts Tid , fysiognomisk bestemt . Nordpaa har man ikke stort andet at holde sig til end et Indtryk af den nuværende Befolkning . Den er fremgaaet af en intensiv Raceblanding , endeløse individuelle Permutationer , Resultat : du og jeg . Men endnu kan oprindelige Elementer skelnes , enten bevaret eller dukket op ved Tilbageslag , som naar man en sjælden Gang ser et sort Faar imellem hvide , en og anden fjern Afglans der leder tilbage i Tiden . Som før omtalt kan der her i Landet paavises neandertaloide Træk , en Rest af Ansigtets Benbygning . Typen er fundet , i en næsten identisk Form , i Nordbogravene paa Grønland . Et fysiognomisk - psykologisk Spor kan følges , med al Varsomhed , svævende Associationer , der muligvis ikke har Værdi for andre end Iagttageren selv . Det Fysiognomi der fremkommer af en Urmand , ved Brug af Træk fra givne og sandsynlige Forudsætninger , og Tilsidesættelse af andre , DET PRIMITIVE MENNESKE 189 har trods simoide Arvebestanddele ikke noget umenneskeligt eller afskrækkende , som de fleste vilde vente paa Forhaand . Det har givet mig Tillid til at Urmanden ikke har været noget Udyr , og at den vulgære Abemenneskemyte dels er en Filmsspekulation , dels har sin Oprindelse i den fatale og skadelige Mistydning af Udviklingslæren jeg andetsteds har pillet fra hinanden , i „Evolution og Moral " : den daarlige Darwinisme : dette at den Stærkeres Overleven i Naturen skulde forlene enhver Brutalitet med Ret . Netop heri er det at Mennesket har skilt sig fra Dyret . Endnu efter Verdenskrigen 1914 — 18 saa man Darwinismen anklaget som Ophav til den i Tiden flagrante Udstilling af Magt som gældende for Ret . Prometheus , homo artifex , Grunderen af Arnen , og den første Haandværker , har ikke jævnet alt om sig med Jorden . Han har værnet Kvinde og Barn , frygtelig , som endnu Gorillaen , der rejser sig i hele sin Skovmajestæt , naar homo sapiens nærmer sig den med et Repetergevær , overlegen i at gøre Skade . Hvor er egentlig talt Magten her ? Men ellers er Gorillaen en fredelig Skovaand , der trækker omkring med sin Familje og gør sig til gode med Bær og vild Peber . I en Dyrepark i Californien holdes et voksent Eksemplar , en Han , under Forhold der har bragt Individet til fuld Udfoldelse , en sund , pragtfuld Skabning , af en Graabjørns Størrelse , med enorme Kræfter og funklende af Vitalitet , gaaende paa fire , men i en halvt oprejst Stilling , en pyramidalsk Holdning , kronet af en Haartop paa Hovedet . Indtryk - 190 VOR OPRINDELSE ket er overordentligt , som af en Skovtrold , lyslevende , yderst farlig , men uden Ondt i , naar den bliver ladt uforstyrret . To Naturer raader i enhver Skabnings Bryst , vel motiveret begge to , henholdsvis om man bliver angrebet eller ladt i Ro . Naar Hyænerne er bleven for nærgaaende udenfor Vildmandens Hule er han gaaet ud med et Par store Sten , og man kan være forvisset om at den har ømmet sig der er bleven ramt ! Men ellers har han syslet med sin Flint og lagt Planer om at kærve sig en ny forbedret Kølle , noget hen i Retning af et Spær , egnet til Stød , Erfaringer og et Gry i Tanken lagt sammen , et Kærvearbejde som ventelig vil tage ham et Aar , og som han trøstigt tager fat paa . De Forestillinger man har dannet sig om en Genius , som noget straalende og lykkebaarent , med Træk hentet fra den smukke Portion af Menneskeheden ,homo belliger , altsaa f . Eks . en Løjtnant , dem faar man opgive ;homo artifex har været en grimet Person , lige fra han sad ved Ilden med et Skind paa Ryggen , til han som Smed fik det forpaa og stod ved en Esse . Hefaistos og Vølund var halte , har ikke været Marathonløbere . Et Ildskær er faldet paa homo artifex , han har haft Sod under Øjnene ; en skøn Yngling eller Engel har han ikke lignet . løvrigt skal homo belliger , det flotte Menneske , ikke miskendes ; i Kapitlet „Rytteren " i „Aandens Stadier " er der givet ham hans Ret . Ovenstaaende Antydninger af Modsætningerne mellem to Grundtyper i Evropa , to Temperamenter , med Rod i Diluvialtiden , skal ikke tages haandgribeligt , som om Typerne eksisterede rene endnu , i en forlængst opblandet Befolkning , der er undergaaet Forandringer siden . Fysiske og aandelige DET PRIMITIVE MENNESKE 191 Egenskaber kan desuden krydse over og træffes modsat af hvor man venter dem . Og dog har de to Retninger for hvordan homo artifex og homo belliger vekselvis ytrer sig bevaret sig indtil denne Dag . Det gaar gennem hele Omfanget af det Præg Historien har faaet , saa ved Redskabers Brug , saa ved Anvendelsen af Vaaben . Almindelig Antagelse , som beror paa aandelig Tilegnelse af verserende Anskuelser , gaar ud fra at Retninger , Ideer er som aabentstaaende Boliger Enhver kan gaa ud og ind af . Virkelige Anskuelser , forankret i Instinkt og Smag , er bestemt af arvede Anlæg . Man tænker som man maa . Den diluviale Kvinde . Al Antropologi er Mænds Arbejde og drejer sig om Manden , han har haft de og de Tænder , de og de Bryn , og har været af den og den Adel , har brændt de og de Byer af , sapientissimus homo ; om Kvinden høres kun sekundært , naar et Kranium findes ogsaa af hende . Og dog er det jo Manden der er den sekundære , han maskuliniserer sig og bliver ikke til at kende igen , en pragtudstyret Variant af Kvinden , som paa sin Side bevarer en oprindelig Type . Naturhistorisk set nedstammer Manden fra Kvinden , han er taget af hende , ikke omvendt , som Genesis siger . Og naar saa Manden har manket sig op og er bleven differentieret , ikke i Forhold til Kvinden alene , men forgrenet i flere Lokaltyper , Racer , der rejser Børster ad hinanden , en aldrig bilagt Tvist om hvilken af dem der er den ypperste , saa sørger Kvinden for at Bestanddelene bliver rystet 192 VOR OPRINDELSE sammen igen . Ihvor varieret og spredt fra hinanden Menneskeheden er bleven paa den vide Jord , den er vedbleven at være en Art , i den Forstand at selv de fjerneststaaende Individer af forskellige Racer kan faa Afkom med hinanden . Frugtbar er Kvinden , hvad der saa times hende . Ingen Overfald paa anden Mands Boplads har fundet Sted uden at Fjendens Døtre er bleven slæbt med hjem i Fangenskab og har plantet en Unge midt imellem de stridende Parter , med begges Træk . Mand og Kvinde har fundet hinanden i Busken mellem fjendtlige Lejre , som har været befæstet og væbnet til Tænderne , nedrigt Pak i hinandens Øjne ; Ungdommen har fundet hinanden , den gamle Roman , og et Afkom er bleven Følgen , uægte , men livskraftigt og med Modsætninger gaaet op i en Enhed . Saadan har Kvinden formidlet mellem de rasende Mænd , og saadan er alle de Blandinger og Blandingers Blandinger opstaaet som nu befolker Verden , en Bastardverden , men med Forskelle , som man kan kalde Race , og med Funker i af opbrydende elementære Bestanddele , der ikke vil lade sig blande bort , Gener , der kommer igen , saadan som alt Liv svinger , dominerer , tabes og genopstaar , under Arvelighedens Lov . Hvordan har saa Diluvialkvinden set ud ? For at danne sig en Forestilling derom kan man gaa ud fra et biogenetisk Princip . Før Fødslen gennemløber et menneskeligt Foster alle Skabningens Trin , efter Fødslen er det endnu primitivt præget , med en aaben Næse og ofte udtalt Prognathi , en vild Type . Omvendt vil man hos primitive Folk møde barnlige Træk hos voksne Personer , noget rundeligt og ubeskrevet , samme uvisse og svømmende Blik som DET PRIMITIVE MENNESKE 193 hos Børn , det gælder Negre , Australiere , Weddaer , som Fotografier kan overbevise om . Der gives et primitivt bagindisk Folk kaldet Phi Tong Luang , nylig opsøgt og beskrevet af Hugo A . Bernatzik : „Die Geister der Gelben Blåtter " , en protomongolsk Stamme , hos hvem Moder og Barn er som Spejlbilledet af hinanden , kun med forskelligt Størrelsesforhold ; her har Moderen altsaa slet ikke forladt det oprindelige Trin Barnet viser hen til , ingen Udvikling kan læses paa hendes Træk . Men hos civiliserede højtudviklede Hvide er Barnet endnu Nøglen til tidligere , tilbagelagte Trin . Hvis man derfor modellerer et Spædbarn op i et voksent Individs Størrelsesforhold og med et udvokset Haar skulde man naa hen i Nærheden af det primitive Menneske . Resultatet leder efter Forsøg Tanken hen paa Australierinden , hvorfra der saa igen kan sluttes længere tilbage til den diluviale Kvinde . Men Australierinden befinder sig sikkert paa et vildere , elendigere Trin end Urkvinden , i Overensstemmelse med en Opfattelse der her før er gjort gældende om at et „vildt " Standpunkt kan ligge i Niveau over et primitivt , men være mærket af Forfald . Efter Klaatsch ' s Anskuelser er Australierne at betragte som degraderede Hvide , hvorom Ingen heller kan være i Tvivl der har truffet australoide Typer i Bunden af evropæisk Befolkning . I Pubertetsstadiet har mange ellers almindelige Drenge et forbigaaende fysiognomisk Udtryk der minder om Australiere , en disharmonisk , plump Vækst af Næse og Mund , indtil Trækkene retter sig med den voksne Alder . Evropæere og Australiere er sandsynligvis skiltes fra et fælles Udgangspunkt , og paa deres Vej sønderned har Austra - 194 VOR OPRINDELSE lieren efterladt Spor i Befolkningerne i Indien , Ny Guinea og Sydhavsøerne , maaske langt ud i Østasien , Ainoerne , som nogle mener . Men den udstrakte Pungdyr - Ø Australierne endte paa var ikke heldig for dem , de blev som Pungdyrene paa et tidligt Trin , hvortil kom Isolation og Savn , en Forfaldstid der kun kan gribe en Evropæer om Hjertet paa samme Maade som naar Personer med Familjetræk genfindes som Fanger eller paa Fattighuset . Det er jo givet at Urkvinden i Evropa , betragtet som Moder til den opstigende Slægt , der har baaret og fremdeles bærer hvid Mands Civilisation , har været frodigere , oprindeligere , med mere af stirps i sig , uskadt overtaget og videreleveret Æggestok , end Australierinden , som har været udsat for en dobbelt Mishandling , af Skæbnen og af Manden . For ogsaa det er der Grund til at tro , at Kvindens Nedværdigelse mere er et vildt Træk end et primitivt . Typen , der kommer frem ved at se et Barn som i Forstørrelse er os ikke fremmed heller mellem Nutidsmennesker , struttende , ursunde Væsner med et alt for stort Mundtøj , som en Blottelse ikke til at skjule , gydt over med Glæde og Tillid , uden Frygt for at Livet ikke skal komme til dem , med Mand , og Børn , og Kjoler , og Bil . Paa Landet forekom Typen , i en nu svunden Tid , af Almueoprindelse og i nært Selskab med Kvæget , ofte præget af en tugtig Bedøvelsestilstand , lutter Frodighed , og med en Mund der simpelthen ikke gik an . At Ægypterinder tilslører sig og i hvert Fald altid skjuler Munden kan man virkelig forstaa . Men Typen er bleven sjælden paa Landet nu , efter at Kernen af Landbefolkningen er rykket ind til Byerne og Resten har tilsat DET PRIMITIVE MENNESKE 195 Tænderne . Man maa til Syden for at finde et Mundparti der er rakt ud af Ansigtet som en Sugeskive mod Livet . Mellem Grønlænderinder forekommer en urkvindelig Type , urørt og kærnesund , en anden antropologisk Nuance , men af samme diluviale Oprindelse . Hvordan Diluvialkvinden har set ud i Helfigur ved vi Besked om gennem den diluviale Kunst , der har bevaret Fremstillinger af den daværende kvindelige Idealtype , saadan som enkelte udvalgte Eksemplarer har set ud , eller saadan som Manden har ønsket at se hende , de gennem talrige Reproduktioner kendte Figuriner , hvoraf den mest kendte og mest drastiske er den berømte saakaldte Venus fra Willendorf , virkelig det mærkværdigste Stykke Plastik fra nogen Tid der overhovedet findes . Den er fra et senere Tidsniveau end Neandertalerens , fra hvis Haand man ikke har noget Forsøg paa Kunst , sen Aurignactid , og Obesiteten viser ned mod Afrika , hvor et endnu levende Folk , Hottentotterne , har den samme Overudvikling af Fedtdannelsen hos Kvinden . Saavel fysisk som æstetisk berører Ekstremet som en tidlig Barok , mere til en Side end primitivt ; Kvinderne i Epokerne før behøver ikke at have set saadan ud . Den overdrevne Fedme taler om at Mammutjægere i en senpalæolitisk Tid og under Strøg som nu er Østrig har haft mere end nok at spise , og at Overernæring har indvirket ogsaa paa Smagen . En vis Kommen til Ro , faste Bopladser , tyder den foretrukne Kvindetype ogsaa paa ; til at følge med paa jagten og et omstrejfende Liv egnede den sig ikke . Allerede den Gang er Kvinden bleven det fysiske Offer for en Mode ; og Retningen har da holdt sig i Orienten til 196 VOR OPRINDELSE denne Dag , f . Eks . hos Kvinderne i Tunis , af hvem Smagen forlanger et indtil trehundredepundigt Embonpoint . Sammen med Fedme vil vi forestille os Alder , men overfede Kvinder behøver slet ikke at være gamle , jeg har set en Orientalerinde en Gang , paa Verdensudstillingen i Paris i 1900 , som ikke var mere end femten - seksten Aar og af Figur som en Tønde , vel at mærke velproportioneret , ikke Abnormitet , fersk i Huden som en Baby og tindrende af Liv , skønt hun ikke forlod siddende Stilling . Orientalere som holder sig et Harem synes ikke at have indskrænket sig til et Flertal af Kvinder , de lader til endogsaa at have ønsket at hver enkelt kvantitetsmæssigt fyldte for flere Individer . Temaet fører ind i 1001 Nats Atmosfære , den ubeklippede Udgave . Figuriner kendes fra forhistorisk Tid paa Malta , udstrakt paa Løjbænke ; de har overhovedet ikke kunnet rejse sig . Ogsaa i det gamle Grækenland har dette levende Idol været dyrket , som det fremgaar af en Terrakottaplastik i Glyptoteket i Miinchen , ikke offentliggjort . Antiken havde jo ikke sin Herosdyrkelse alene , den havde sine Satyrer ; en Side af den vendte mod Orienten . De tidlige Jægeres Kvinder , som altid har været paa Foden , uden blivende Sted , kan ikke have været af den Type , de har snarere været slanke som Mynder . Men om deres Skikkelse kan intet vides . Ansigt har Kunstneren fra Willendorf ikke givet sit Idol , trods al anvendt Omhu , hvadenten nu det blotte Køn er gaaet ham tilstrækkeligt for Individet , eller det lille Format ikke har levnet ham Plads dertil . Ingen af de kendte DET PRIMITIVE MENNESKE 197 Figuriner har Ansigt eller Fødder , det ser ud som om de er formet under en Inspiration der har holdt sig levende til Kvindens Midterparti var færdigt , og siden er aftaget mod begge Ender . Den diluviale Mand har saaledes nærmere beset leveret et Portræt af sig selv , snarere end af Kvinden , en Skrøbelighed overfor Kønnet der markerer saa mange af de Ytringer hvori Mandens Væsen lægger sig for Dagen . Indianeren . Mens Jægerstadiet , saaledes som det har udfoldet sig i palæolitisk Tid i Evropa til op imod Metaltiden , kun kan rekonstrueres blindt , gennem Slutninger ad arkæologisk Vej , foreligger der et Stof der gør meget nær det samme Trin fuldt synligt i alle Enkeltheder : hvad man ved om Indianerne i Nordamerika , saadan som de har levet fra en forhistorisk Tid og endnu levede uforandret da Evropæerne kom til Amerika . Det har noget storslaaet og udvidende for Fantasien , en Bølge i Slægtsfølelsen , at der saaledes lader sig slaa Bro til vor Oprindelse ved at genfinde tabte Træk , der har bevaret sig paa fjerne afsondrede Steder , hele to Verdensdele af fem , Australien og Amerika . Yngst og altsaa tidligst skilt fra den gamle Verden er den australske indfødte Befolkning , som endnu befinder sig paa et Samlertrin , hvorfra man næppe tager fejl i at slutte endogsaa saa langt tilbage som til Perioderne før Istiderne , eller Mellemistiderne , Tærsklen til Menneskekaar , Besiddelsen af Ild , lige netop overskreden . Endnu yngre placeret var Tasmanierne , som daarligt nok 198 VOR OPRINDELSE var ude over Eoliten paa deres Stenaldertrin . En passant : de gælder for at være totalt udryddet , men et af Urfolkene paa Madagaskar viser fysiognomisk en mærkelig Lighed med de faa Fotografier man har af de sidste Tasmaniere , den karakteristiske Grøft mellem Panden og Næseroden , et Problem egnet til at faa Etnografer til at nyse . Parter af Menneskeheden kan i det hele taget ikke let dø ud , for de stikker i Roden under hele Ensemblet , selv om et eller andet Skud visner . De Hvide der nedskød Tasmanierne til sidste Mand mente de havde faaet Bugt med Pakket ; nu sidder de jo da paa Van Diemens Land selv ! En anden Lomme eller Blindtarm hvori en Rest Urfolk har bevaret sig er Grønland , tyndt befolket af en lille Stribe Eskimoer , som er udvandret tværs over britisk Nordamerika . Levende Stenalder har kunnet studeres her indtil for nyligt , af diluvial Type . En særlig Lejlighed har vi haft her i Landet , saa længe vi sørgede for dem , til at skaffe os et Indtryk af dette Reliktfolks Temperament , en egen infantil , lykkebetonet og levedygtig Grad , der kan tages som Nøglen til det diluviale Menneskes Karakter under lignende Naturvilkaar , og afspejler et Trin hele Menneskeheden er gaaet igennem . Etnografisk sondrer man mellem Eskimoer og Indianere , men de er af samme asiatiske Oprindelse , med Nuancer illustrerer de samme Livstype , som viser hen til Rensdyrtiden i Evropa . Med Eskimoerne har den hvide Mand ikke haft alvorlige Udestaaender , derimod med Indianerne , af hvilken Grund de staar for Bevidstheden mere som hvad man mener om dem , end som hvad de var , før de tragiske Følger af Mødet med den hvide Mand , og det Nag fra begge Sider der fulgte deraf , DET PRIMITIVE MENNESKE 199 isprængt Romanforestillinger , som har forskudt Billedet til en anden , idealiseret Side . Hvad man ved om Indianerne i en Fart er af en egen stemplet Natur ; endogsaa Navnet er forkert . Rigtigt er Indianernes Væsen derimod grebet i Drenges Fantasi , de har taget til sig hvad der svarer til en Nerve hos dem selv , samme Gradus ; og det er Kernen , hvad der er værd at vide om Amerikas oprindelige Befolkning som Typen paa et i den gamle Verden tilbagelagt Væksttrin . Paa hvilket Tidspunkt den præcolumbiske Befolkning i begge Amerikaer har forladt Eurasien over Beringsstrædet har man ingen Viden om , men hvis man gaar ud fra at de først udvandrede er naaet længst , saa har man i Ildlændernes Kulturtrin et tilnærmet Maal for hvornaar Udvandringen har fundet Sted , en Gang i senpalæolitisk Tid . Det er saa længe siden som Vejen fra Evropa gennem Asien og ned gennem begge Amerikaer er lang . Men Manden er forbleven væsentlig den samme , tschuktschiske og kinesiske Træk gaar igen allerlængst nede paa det yderste Horn af Sydamerika , hvor Ildlænderen lever under samme Kaar som Hypoboræeren i det arktiske Nordasien og Hulebeboeren i det forhistoriske Evropa , samme Levetype , den ene ved den ene Pol , den anden ved den anden , den tredje fjern i Tid . Et Individ fra Ildlandet kan i Trækkene og i Udtrykket bibringe en Forestilling om at han som ung Jæger forlod Evropa en Gang i Rensdyrtiden og vandrede over det meste af Jordens Krumning , indtil han som gammel Mand naaede Ildlandet . Der er fuld Mening i at anvende hvad der vides om Amerikas Urbefolkning paa hvad man ønsker at vide om vor Oprindelse i forhistorisk Tid i Evropa . DET PRIMITIVE MENNESKE 183 Iøvrigt er den indfødte Befolkning i Nord - og Sydamerika jo langtfra racemæssigt en Enhed , det er den heller ikke i Eurasien , eller paa samme Kulturtrin . Stadierne gaar fra rent Jægertrin til et primitivt Agerbrug ; Hyrdetrin mangler , ikke noget Dyr er blevet holdt tæmmet i Amerika , før i sen Tid Lamaen , fraregnet Hunden , som man bragte med sig fra den gamle Verden . Hvad Agerdyrkning angaar , Pottemageri og andre Træk udover Jægertrinet , som navnlig gjorde sig gældende i Meksiko og Mellemamerika , saa kan det være opstaaet paa Stedet ved analog Udvikling , eller være tilført udefra . Noget tyder paa at en Indflydelse har gjort sig gældende , senere end den store gennemgaaende Drift fra Nord til Syd : over Stillehavet , fra Sydhavsøerne , Malajer , eller fra Kina , som man mener at spore i Meksiko ; endogsaa Nordboer kan have fundet Vej til Nordamerika , ukendte Skippere før Vinlandsrejserne og Columbus . Sagnet om Quetzalcoatl indeholder jo virkelig hvad der kan tydes som Personifikationen af et fremskredent Kulturtrin , der har naaet Meksiko udefra , ikke udelukket i Skikkelse af et enkelt Individ . Men det typiske Jægertrin , som man kender det fra de nordamerikanske Indianere , det er os selv , paa et tilbagelagt Trin , vor Ungtid kommen igen lyslevende ; lad saa et og andet have forandret sig undervejs , i Vanerne , eller i Skindet . SomRødhud har man stemplet Indianerne , mens Mongolen jo var gul , og Negeren sort , en Inddeling af Menneskeheden vi lærte endnu da vi gik i Skole ; gaar man under Farven vil man hos mange Negre finde de samme Træk man kender fra Evropæerne , kun permanent solbrændte . Hvad Indianernes DET PRIMITIVE MENNESKE 201 røde Hudfarve angaar er det paafaldende naar man gennemrejser de forenede Stater at Jordbunden i hele Mississippibækkenet hvor den ligger aaben i Brinker og Flodbredder viser Lag af en skarlagenrød Farve , som ogsaa træder frem i Grand Canyon , en eller anden mineralsk Tilblanding , man maa tænke paa Indianeres og Grønlænderes pigmenterede Hud , der er som en Nuance deraf . Er det nu helt tilfældigt , eller er der en Aarsag til alt , kan Indianeren være bleven mærket af en lokal Beskaffenhed ved den Jord han har levet paa i nogle Aartusinder , Drikkevandet , eller hvad ? I andre Henseender har Opholdsstedet sat et særligt Præg paa Indianeren , den ejendommelige Indtørring og Skrumpning af Huden man ser hos gamle Individer , og som man har kaldet „Alligator - skin " , en Indvirkning af den specifikt amerikanske Luft , der ogsaa ses hos de hvide Indvandrere efter faa Generationers Forløb , man tænke paa Lincolns ligesom grillerede Træk . Kineserne bor paa Løss ; er her Aarsagen at søge til deres lerede , saakaldt gule Pigmentering ? Man maa godt slaa mig , men hvilken anden Forklaring har man selv at byde paa ? I hvert Fald hvad enten Aarsagen til Farveforskellen er den ene eller den anden , Kriteriet er overfladisk , sekundært , man maa dybere ned , til Stadierne , for at dele mellem Folkeslag . Etnografien gaar endnu registrerende tilværks , Indordning efter geografisk Placering , og efter Sproget , Materialet samlet og ikke mere ; Mening kommer der ikke deri før man ordner Folkeslagene efter Slægtskab og Afstamning . Opgaven lader sig ikke uden videre gennemføre , men Metoden kan anlægges . For Indianernes Vedkommende vil vi flytte dem fra deres Alienenering som Rødhuder og paa den anden Side af et 202 VOR OPRINDELSE Ocean over paa den Plads i Menneskehistorien de tilhører i Kraft af Stadiet . Trinet træffer nogenlunde den palæolitiske Periode i Evropa man med en udstrakt Betegnelse kan kalde Rensdyrtiden , Jægeralderen , og afgiver en Udsigt til Livet paa vore Breddegrader i de første Aartusinder efter Istiden . Literaturen over den præcolumbiske Befolkning i Amerika udgør et Bjerg af Viden , som kun Speciallærde behersker ; for at erkyndige sig om Stadiet kan man , foruden etnografiske Haandbøger og Samlinger , fortrinsvis slaa ned paa Kilder som der staar personlige Vidner bag , f . Eks . Arbejder af George Catlin , før omtalt , amerikansk Maler og Etnolog . I første Halvdel af forrige Aarhundrede , da Indianerne endnu kunde studeres i omtrent uberørt Naturtilstand inde i det indre Amerika , opholdt han sig i otte Aar mellem indianske Stammer omkring Missourifloden , hvorom der foreligger et Værk paa to store Bind , Manners , Customs and Condition of the North American Indians , illustreret med 300 Raderinger , 1841 , en Bibel af Kundskab om et Ungfolk , nu hundrede Aar efter . Andre otte Aar rejste han i Evropa med Indianertrupper , som han lod optræde i forskellige evropæiske Storstæder sammen med en Udstilling af sine Malerier og Samlinger , beskrevet i et kuriøst Værk , Adventures of the Ojibbeway and loway Indians in England , France and Belgium , 1852 , der giver Lejlighed til ved Sammenligning at vise Vrangen saavel af den vilde som af den civiliserede Portion der her mødtes . Hertil føjede han i 1868 Last Rambles amongst the Indians of the Rocky Mountains and the Andes ; altsaa ogsaa Sydamerika har han berejst . Hans Malerier og Samlinger udgør nu en Afdeling for sig , the Catlin Gallery , i DET PRIMITIVE MENNESKE 203 Nationalmuseet i Washington . Som Kunstner vil man ikke finde ham fremragende ; og dog har man i hans rask hensatte Stregraderinger ligesom et grafisk Noteapparat der illustrerer Indianerens Type , hans Dragter og det Liv han har ført i den indreamerikanske Prærie - og Flodnatur . Teksten rummer et Væld af direkte sete og noterede Træk , som man ikke kan rejse hen og skaffe sig Viden om mere , selv om der findes nulevende Indianere den Dag i Dag . Levende Iagttagelser , skønt af mere tilfældig Natur , er at hente ogsaa fra en Rejse af Paul Kane mellem Indianerne i Canada og Nordvestamerika , omtrent i de samme Aar , med nette Tegninger . Betydeligere som Kunstner er en Schweizer , Rudolph Kurz , som opholdt sig i Nordamerika omkring nuværende St . Louis i Aarene fra 1846 til 1852 , og hvis efterladte Dagbøger med Skitser er udgivet af Smithsonian Institution . Teksten er kun af Værdi ved hvad Forfatteren ikke har kunnet undgaa at kaste Lys paa , siden han dog har været paa Stedet ; Tegningerne derimod bevarer nu forsvundne etnografiske Træk , selv om de er holdt i en besmykkende Maner , hentet fra Antiken ; alligevel kan man ligesom oversætte dem til hvad han virkelig har set , Indianere i Frihed , i en endnu uberørt Natur . Det er Indianeren til Hest disse Øjenvidner har leveret Dokumenter om . Før Evropæeren kom til Amerika kendte de Indfødte ikke Hesten , den stod og stampede i Dækkene paa Conquestadorernes Skibe og spredte sig i Løbet af de kommende Aarhundreder over Fastlandet , blev vild igen og maatte tæmmes for anden Gang . Indianeren blev hurtigt Rytter , uadskillelig fra Hesten , Kentauren omplantet til den nye 204 VOR OPRINDELSE Verden , saadan som Catlin har set ham . Men inden et helt Udviklingstrin saaledes blev ham foræret var han en Jæger tilfods , som den diluviale Fanger i Evropa . Et Træk har de tilfælles , til Identitet , de jagede Bøflen , med en Nuance det samme Dyr , den amerikanske Bison lidt mere puklet , som om den har forslæbt sig paa sin Skæbne i det Fjerne ; uden at vove sig for langt ud kan man laane Træk fra Indianernes Bøffeljagter paa Prærien til hvad der er foregaaet paa Mellemevropas Stepper efter Istiden , hvorom den diluviale Kunst fortæller med sin kraftige stumme Billedskrift . Udsprungen af den samme primitive Jægerfantasi er Indianerens Tegninger , selv om de ikke er af samme Monumentalitet og har bevaret sig gennem Tiderne som Hulebeboernes rituelle Kunst , men de er gjort med samme Hensigt , for at sikre sig Jagtudbytte , Dyretegninger mærket med Pileod , som gengivet af Catlin , før omtalt ; Forestillingerne har været de samme , at et Billede allerede er noget af en Tilegnelse , den Vildes og Barnets naive Lighedsassociation . De uhyre Bøffelhjorde paa Prærien , med dem var Indianerens Eksistensform tilpasset , en homerisk Overflødighed , en Fylde og en Jægerbegunstigelse man maa ned i Diluvialtiden for at finde Sidestykke til . Indtrykket deraf , set fra en Afstand , har med en Legendes Kraft samlet sig i Begrebet Prærie : Jagtmarkerne , Udstrækningen , det frie Vildt og den frie Jæger , en Drøm der en Gang var Virkelighed , saa nær op ad vor Tid , og aldrig vender tilbage mere . Glosen selv er oprindelig fransk , fra de første franske Settleres Tid , før Englænderne kom , Roden deri er Romernes pratum , en Eng , DET PRIMITIVE MENNESKE 205 en Græsgang ; endogsaa Begrebet har vandret . Og vi ved hvad Prærien betød , Vandring , Udvandring , en Endeløshed af Græsser , og af Vinden derover , Bøffelflokke spredende sig saa langt Øjet saa , og siden de vilde Heste , i Stormflugt for en Præriebrand , indtil Pionerens overdækkede Vogn kommer rokkende og Præriens Saga er ude . Var Indianerens daglige Fornødenhed knyttet til Bøflen , saa var alle hans Forestillinger bestemt af den Dyreverden der omgav ham , han troede han var fremgaaet af den , ikke som nuværende Oplyste , men fordi Dyreverdenen var hans aandelige Horisont , uadskillelig fra hans Oprindelse , et Familjeskab , hans Totem ; sine Maal for Styrke og Udmærkelse tog han fra Dyrene , og tilegnede sig dem selv , naar han havde gjort sig værdig dertil , Bøffeltyrens Horn paa Hovedet , som den der var dens Overmand , en Ørnefjer i Haaret , naar han med Bue og Pil havde hentet det sjældne , bevingede Vildt ned . Fra Top til Taa var han klædt i Skind , garvet med Hjernemasse , og udsyet og frynset , hans Kvinders Værk , en Halvglorie af Fjer strakte sig fra hans Hoved til hans Hæl ; Hulepindsvinets sort - og hvidbrogede Pigge sat sammen i Mønstre smykkede hans Dragt og hans hellige Pibe , hvormed han holdt sig paa Fredsfod med Magterne . Hans Liv og Vildtet han jagede saaes paa ham , som Jægerens Symboler har været set i Ungtiden i Evropa , Løvehuden som Storherrerne bar , endnu at se paa en Mønt med Billedet af Alexander ; hvad der var Totem paa Prærien gik over i den gamle Verdens Heraldik . Inden han fik Hesten har Indianeren jaget Bøflen tilfods , nærmet sig den forklædt med dens Hud , et Jagtkneb Diluvial - 206 VOR OPRINDELSE jægeren sandsynligvis ogsaa har kendt , at dømme efter en enkelt af Huletegningerne , af en Mand med et Gevir paa Hovedet . Og naar Jagten paa Bøflen slog fejl , det aarlige Træk udeblev , opførte man Besværgelsesdanse , hvor man mimede Bøflen og skaffede sig Magt over den ved rituelt at eftergøre en heldig Jagt paa den , fælde en af Deltagerne , der var maskeret som Bøffel , med stump Pil og flænse og partere ham in effigie , som skildret og illustreret af Catlin . Midlet holdtes for ufejlbarligt , og var det for saa vidt ogsaa , som man blev ved med Dansen , undertiden uafbrudt gennem Uger , til Bøffelflokkene virkelig viste sig . Med samme Held drev man Regnmagi , kraftige Besværgelser et halvt Aar igennem , til Regnen kom , det slog ikke fejl ! Ved samme Lejlighed hvor Catlin skildrer Bøffeldansen faar man at vide at de forskellige fjendtlige Stammer benytter sig af svigtende Jagt til at opstille Lokkebøfler og gøre Overfald paa Naboen ; man har brugt de Midler der førte til Maalet ! Som Kriger var Indianeren uden Nerver , man kender alt hvad der knytter sig til hans Tomahawk og til Skalpene hvormed han flagede fra Toppen af sin Lanse udenfor sin Wigwam . Over alt Begreb umenneskelige var de Haardførhedsprøver de unge Indianere maatte gennemgaa for at blive optaget i Mandeselskabet , næsten utrolige , som skildret af Catlin , de lærte at taale og at tilføje Pinsler som en Kunst . Hæsligere Udvælgelse under Opdragelsen som Kriger har ikke været set ; det maa her siges at den Skæbne der ramte Indianeren fra den hvide Mands Side , Døden , eller Frihedsberøvelsen , den havde han selv givet Tegningen til . Men som Jæger og Idrætsmand blænder Indianeren ved sin DET PRIMITIVE MENNESKE 207 Pragt , saa længe Prærien og Naturtilstanden stod ham aaben . Efter at han er bleven bereden føjer han Hestens Flugt til sin Færdighed med Bue og Pil , galoperer op i Parforcen paa usadlet halvvild Hest mellem de flygtende Bøfler , tæt ind paa Dyrets højre Flanke og planter Pilen , halet ud til Odden fra den stærke Bue , ind bag Forlemmet , Hjertestedet , undertiden med en saadan Kraft at Pilen med Flintod og Skaft gaar tværs gennem Dyret , som Catlin véd autentiske Eksempler paa . Men hvordan Jægeren blev Rytter , fra Begyndelsen af , Trinets Oprindelse i den gamle Verden , skal fortælles for sig . Fartøjet og Husets Oprindelse . Af Indianerens Dagligliv , saadan som det er skildret af Catlin og Kurz , ofte mere gennem Tegningerne end Teksten , det er som om de har set mere end de har gjort sig Rede for , kan Udviklingen aflæses i de første primitive Træk , som de har været fælles for hele Menneskehedens Opstigning , og som Indianerne har ført den med sig fra deres Oprindelse i den gamle Verden , uforandret , eller lokalt modificeret og udvidet : Fartøjets og Husets Historie paa de første Trin . Foruden Birkebarkskanoen i den typiske canadiske Form , et forholdsvis højtudviklet Fartøj , forekommer en lille simpel Flyder , som en oval Kurv , flettet af Ris , med et Skindovertræk over , i Lighed med de Læderbaade , coracles , der endnu er i Brug paa Irland . Antagelig er det det første Fartøj ; endnu tidligere maaske kun et Skind , holdt udspilet af en Bunke Ris , siden regelmæssigt flættet . Kurz har Tegninger af unge Piger der bærer det lette Fartøj paa Panden , det synes at være en nødtørftig Form , overladt Kvinden ; og de unge 208 VOR OPRINDELSE Piger optræder som Færgemøer , hvorom Catlin har en Episode , som aabenbart har sat den alvorsfulde gifte Mands Fantasi i Bevægelse : han skulde sættes over Floden og blev anbragt i saadan en Skindkurv , som blev puffet frem gennem Strømmen af en Sværm unge Piger , der klædte sig af under Vandet som en Stime Flodnymfer og under megen Munterhed og Kunster med Baaden , som truede Catlins Værdighed , færgede ham over til den anden Bred . Kvinden , Indianerens squaw , var i hans Øjne kun en lastbærende Skabning , som man ved , i hvert Fald i ydre Former , og i de Fordringer der blev stillet til hende ; men hun har levet i sin egen vilde Verden og faaet Sødme ud af den , som Billederne af hendes papoose viser , Svøbelsesbarnet , surret op i et Trug , som en levende Mumie , og hedensk paaklædt og smykket med alle de Farver og Perler der har staaet til den gudsdyrkende Moders Raadighed . Om de unge Indianerkvinders Nerver røber Kurz et Træk : han havde sikret sig en af dem , ved bindende Ægteskab , og formodentlig Ring , og holdt hende tæmmet i sit Hus , som man har et Raadyr paa et Tagkammer , men en Dag da Vinduet stod aabent hoppede hun ud og kom ikke siden igen , Kurz kan ikke skjule det ; han har kedet hende , og hun har haft sin egen Verden hun har villet tilbage til . Fra Indianerkvindens lille Skindtrug nedstammer vel teknisk saavel den grønlandske Konebaad som Kajaken . Det er tænkeligt at hele det Træk af tidlige Jægere hvorfra begge Amerikaers Befolkning nedstammer ikke har haft andre Fartøjer at færge over Beringsstrædet med end disse skindovertrukne Vidiekurve . I saa Fald maa man forestille sig en DET PRIMITIVE MENNESKE 209 Familje paa Vej fra det ene Kontinent til det andet som saadan en Baad Vandet har skinnet igennem , bemandet med Krigeren , i alle sine Vaaben og med Fjer paa Hovedet , samt papoosen , vel fastsurret , og svømmende bagved Kvinden med sit lange Haar efter sig i Strømmen , puffende Baaden frem , og ved Siden af hende Hunden , nysende Saltvand gennem Næsen . Beringsstrædet har muligvis været smallere den Gang end nu , eller med flere Øer imellem ; i hvert Fald over er de kommen . Af Indianerens Rejsegrejer paa Landjorden , Vandringerne med Aarstiderne , er hans Boliger opstaaet , de første Mønstre , saadan som det ogsaa er kommen i den gamle Verden . Tegninger saavel af Catlin som af Kurz viser Indianeren paa Rejse med Pik og Pak , den Fragtmaade der fra Fransketiden er bleven kaldt Travois , Ejendelene surret til to Rafter , der slæber med de frie Ender og ved de andre trækkes af en Hest , før den af en Hund , eller begge Dele anvendt paa een Gang , som det ses paa en Tegning af Catlin . Rafterne , der anvendt paa denne Maade er den første Begyndelse til Slæden , og fra den langt fremme til Vognen , gør det med det samme ud for Teltstænger , og et Flertal af dem danner den pyramideformede , skindbeklædte Tepi eller Wigwam , ganske samme Teltform som den Lapperne benytter . Af Wigwamen udvikler sig det faste Hus , ved at Stammen bliver boende paa eet Sted , f . Eks . Mandanerne ved Missouriflodens Bred ; Teltet bliver da permanent med en Overdækning af Jord , med Røghullet bevaret i Toppen , og Stængerne støttet indefra med Stolper . Kurz har en Tegning af det indre af saadan en fast Bolig , med fire Bærestolper indvendigt , 210 VOR OPRINDELSE meget nær samme Udviklingstrin som det der kendes fra et tidligt Jernalderhus i Jylland . Af Systemet er kommet Langhuset , med en indre Tredeling , som fortsætter sig i den romerske Basilica og videre til de store gotiske Kirkebygninger . Men Teltet der bærer sig selv og Røgaabningen foroven gaar endnu igen i Pantheon i Rom . Vækst gaar i Dimensioner , men slipper ikke sig selv . Den store Aand . Endnu nogle Træk af Indianerens Levevis der tjener til at belyse det sammenhængende Plan der gaar igennem alle primitive Trin paa Jorden : Om Assiniboinerne , et Navn Catlin oplyser betyder stone boilers , hedder det at de koger ved at kastet gloende Sten i et Hul i Jorden foret med Skind . Nordvestindianerne benytter Birkebarksbeholdere , der heller ikke kan sættes over Ilden , til Kogning . De ældste Potter i Danmark , fra Ertebølletiden , var spidse i Bunden , de har været plantet i Sandet , og man har kogt ved at slippe varme Sten i dem . Denne tidlige Form for Tilberedning er bevaret i det danske Ord syde , hvoraf Sejd , en oldnordisk Betegnelse for Magi ved Kogning ; paa Landet anvendte man Sydning naar man kogte Hummer , ved at kaste en glødende Strygebolt i Gryden ; formodentlig kommer Sødgrød af samme Rod og har ikke noget med sød at gøre . Søden Mad talte man om , hvormed man mente Mad der var varmt tilberedt . Fra Sydhavsøerne ved man fra Cooks Rejseværk at Svin blev kogt ved at graves i Jorden med Kroppen fyldt med varme Sten , en Skik der kaster Lys over Fund som nylig er gjort i Hamburgegnen fra mesolitisk Tid , Rensdyrkroppe der har været fyldt med DET PRIMITIVE MENNESKE 211 Sten som man har fremdraget , og uden Grund tydet som Offergaver ; man har simpelthen sydet sin Mad paa den Maade , som andre primitive Folk paa samme Trin . Et Indblik i Indianerkvindens Køkken , Kvinden paa hendes lange Vandring , under Byrder , og hendes Syssel ved Baalet i Hvilepauser , faar man ved et Tilbageblik paa disse simple Leveformer , hvordan man har stegt , og hvordan man har sydet , og faaet Næring ud af hvad Manden har jaget og bragt hjem , og garvet og tygget Skind , og syet og baldyret , som Grønlænderinderne gør endnu ; Kvindens Erstatning for at hun har været en Fange : altid at frembringe , altid at nære . Gravestokken var da ogsaa givet Indianerkvinderne i Haand , som Australierinden , som Buskmandskvinden , men den var i Færd med at blive et Agerbrugsredskab , en Hakke skærpet med Flint ; naar et Ophold et Sted varede længe nok plantede Indianerkvinden Majs , et Kæmpegræs som havde givet sig til Menneskeheden hinsides Atlanterhavet . Isoleret og kun i Pagt med Muld og Sol havde den amerikanske Jordbund , endnu før den havde set Mennesker , frembragt egne lokale Vækster , som siden skulde brede sig mægtigt over hele Jorden , en Krydsvandring , den hvide Mand til Amerika , Majs , Kartoflen , Tobakken og Solsikken til den gamle Verden . Efter Catlin var det iøvrigt slet ikke Tobak de nordamerikanske Indianere røg , men Pilebark . Rygningen var dem en Ritus , som Røgofret er det i det gamle Testamente , og da for Resten endnu i den katolske Kirke ; Forestillingen der ligger til Grund er den uskyldige at Røgen jo da øjensynligt stiger tilvejrs og saaledes naar Magterne histoppe med den formil - 212 VOR OPRINDELSE dende Vellugt , af hvilken Grund det var et daarligt Tegn naar Røgen slog ned , som det hændte Kain . Indianerens Forestillinger om Magterne var afledet af det lille Menneskes Erfaringer om Naturens Usporlighed og Vælde , men overgaaet i det monoteistiske Stadium , „den store Aand " , vagt opfattet som en Høvding over alle , og med Tepi i Himlen . Efter hvad man forstaar havde megen naturlig Retsindighed og Billighed , et oprindeligt humant Gengældelsesprincip nedfældet sig i Forestillingen om „den store Aands " Væsen ; ulykkeligvis er Gengældelsen den farligste Moral at komme ind paa , af kvadratisk stigende , blodig Natur , som Indianerens Skæbne viste , og som hele Historien er saa fuld af . I gammel evropæisk Kunst har man vovet at fremstille Gud Herren med Træk for Øjet der vel nærmest er hentet fra høje Gejstlige , Biskopper og Paver , i en fremrykket Alder ; vil man danne sig en Forestilling om „den store Aand " , som reciprokt Produkt af Indianeren naar han er paa Højde med sig selv og Konturen af hans Gud , der er hans Væsen i Forstørring , ligesom man skal kunne se sin Skygge i overnaturligt Format ind i Himlen fra Toppen af et Bjerg , saa kan man tage et af Catlins Billeder for sig af en statelig Indianerhøvding i hele hans majestætiske Pragt , med Bøffelhorn paa Hovedet og det lange Hovedhaar omhyggeligt redt ud og naaende til Hælen , Halvglorien af Fjer , som før beskrevet , den smukke garvede og frynsede Hjorteskindsdragt , indrammet af en hel Bøffelhud som en Robe , med Pelssiden indad og den garvede Yderside bemalet med Figurer , Høvdingens Bedrifter hensat i en Billedskrift ; dertil hans Vaaben , og Mandens strenge og værdige , lukkede Træk , hvori et Klima og et Jægerliv har sat sig Spor , alt i alt Dødsforagten , Fat - DET PRIMITIVE MENNESKE 213 ningen og den selvberoende Kraft i Person . Grækernes Idealfremstillinger af deres Guder var en Forherligelse af det nøgne Menneske , Plastiken selv , men Indianeren i fuld Udrustning , som Udtryk for hans Idol , var et Højdepunkt af maskulin Pragt , iklædt Symboler for en overvunden Natur . Saaledes udstyret maa man ikke antage Indianeren i sin Tid er kommen fra sit asiatiske Udspring , snarere giver Ildlænderen , og det ene raa Skind han hyller sig i , en Idé om hvordan Istidsmennesket har gaaet klædt ; Indianerens Dragt , hans Mode , er sikkert en Udvikling der har fundet Sted efter Indvandringen , præget af det nye Opholdssted . Man kan ikke sige andet end at det var et højt , omend vildt , eller barbarisk , Kulturtrin . Evropæerens Whisky , Kopper og Krudt styrtede denne Pragtskikkelse i Støvet . Hele Mandanerstammen uddøde paa en Gang under en Koppeepidemi , til sidste Mand , Høvdingen sidst , ved at sulte sig ihjel , som skildret med grufulde Enkeltheder af Catlin . Som i Dyreriget Hannen oftest er den største og den mest iøjnefaldende , ved Manke og Hovedprydelser , saaledes ogsaa med Indianeren ; ved Siden af den høje , med Klæder og Prydelser ekstra udvidede Høvding syner hans squaw som en lille graa uanselig Høne , en lige netop tilladt Skygge , lavbenet og med et skrabet Haar paa Hovedet , Hustrumærket ogsaa en Gang i Evropa . Kønsvariation og Mode . Kvinden har gerne villet pynte sig , fra hun overhovedet blev Kvinde , men sent har hun faaet Lov til det . Manden læssede straks alle Prydelser paa sig , Halsbaand af Bjørne - 214 VOR OPRINDELSE kløer , Vildsvinetænder , Vidnesbyrd om hans Manddom paa Jagten ; Konen pillede sig højst en lille Perlekrans af Hundetænder sammen i Asken , eller vilde Bær trukken paa en Snor ; Manden salvede sine Lokker og stak Fjer deri , tatoverede sig , en Pinsel som Kvinden kun efterhaanden fik Tilladelse til at undergaa ogsaa . Manden pyntede sig bredt taget med hele Kvinden , Besiddelsen som skrevet paa hans Bryn . Først under en mere fremskreden Civilisation begyndte Kvinden at komme paa lige Fod med Manden i Tøjet , saa relativt sent som for to - tre Hundrede Aar siden . Endnu paa Frederik III ' s Tid her i Landet var det Mændene der gik med alle Strudsfjerene paa Hatten og i Silke og Fløjl , og naar Leonora Christina tillod sig een lille Fjer ser det ud som om en ny Tid er ved at bryde frem . Nu i vor Tid er Forholdet helt vendt om , det er Manden der er graa , og Kvinden der spiller i alle Kulører . Hun kan endogsaa faa Skæg , naar hun bliver gammel nok til det . Tal om hendes Hatte ! Kun paa et Omraade har Manden bevaret Hanefjerene og Farvepragten , ved Militæret , og som en Afglans deraf Postbudene . Hvad er det der er sket , er Kvinden gaaet frem , eller er hun gaaet tilbage ? Om Moden kunde der skrives vidt og bredt ; biologisk , udviklingsmæssigt set ligger der en eller anden Aarsagssammenhæng under ogsaa her . Det er næsten som om Kønsvariationen , Mandens sekundære Præg krydset over paa Kvinden , gør sig gældende endogsaa i Klæderne . 200 VOR OPRINDELSE SKYTTEN Bue og Pil . IMELLEM Dyrekredsens tolv Stjernebilleder , der betegner Solens aarlige Gang gennem Ekliptika , indtager Skytten , Sagittarius , den niende Plads , som Symbol knyttet til Efteraaret . Fra græsk Forestillingskreds og Kunst er han gaaet over i de astronomiske Billedtegn som Kentauren , bevæbnet med Bue og Pil , Forestillinger der er saa gamle at man maa antage at en Rytter endnu ikke havde været set , men at man af Frasagn paa Afstand har dannet sig det fantastiske Billede af Hest og Mand under et , som man kender det fra antike Fremstillinger , udført i den højklassiske Stil f . Eks . paa Reliefferne af Kampen mellem Kentaurer og Lapither paa Parthenontemplet i Athen eller Zeustemplet i Olympia . Til Dobbeltsymbolet Hest og Mand er føjet et tredje , det at han ogsaa er Skytte . Under et taber Oprindelsen til Tæmningen af Hesten og til Brugen af Bue og Pil sig saaledes i en Billedverden der er fremgaaet af de ældste antike Traditioner , med Rod i en forhistorisk Sagntid . Med Kentauren som Ledemotiv lader en Del af de Udviklingsmomenter der knytter sig til Brugen af Bue og Pil , forstærket i Rytterens Haand , sig se i et sammentrængt Perspektiv . Bue og Pil maa efter sin Natur være kommen før Tæm - 216 VOR OPRINDELSE ningen af Hesten , skønt man ikke har nogen gennem Fundene sikker Datering af hvornaar Brugen af Bue og Pil er dukket op . Mindre Flintflækker er bleven tydet som Pilespidser helt tilbage til Chelléentiden , uden at noget andet støtter Formodningen ; fra Solutrétid har man smaa trekantet tilhuggede Spidser med Skafttunge , der kan have været Pilespidser ; men først op i mesolitisk og neolitisk Tid træffer man utvivlsomme Pilespidser med Modhage og Skafttunge ; mellem disse Yderpunkter , der er skilt ved hele Forløbet af den palæolitiske Tid , ligger Mulighederne for Opfindelsen af Buen . Men selv om Tidspunktet er svævende lader Logiken for Buens Konstruktion sig belyse , paa eget Ansvar , og i Mangel af noget Forsøg jeg er stødt paa indenfor den antropologiske Literatur . Bue og Pil , Skydning , er nok begyndt med Pilen , der er afledet af Kastespydet , i reduceret Format ; Missilet har været først , siden er Kombinationen med Buen kommen til . Pil , latinsk pilum , er synonymt med Navnet paa et Træ , Pil , hvis lange ranke Skud enten kan have taget Navn efter Vaabnet , eller givet Navn dertil . Ellers er det gammelnordiske Navn for Pil Or , eller Ar , engelsk arrow . Afledningen af Pilen fra Kastespydet lader sig forsvare ved Henblik paa Kastetræet , hvorved Udslyngningen af et Haandspyd forstærkes , en forberedende Form for Skydning , med et Medium traadt imellem Missilet og Haanden . Kastetræet er paavist allerede i palæolitisk Tid , de ofte med Kapricekunst udskaarne Stokke af Rensdyrtak man kender fra Magdalénientiden , forsynet med en Krog i den ene Ende , hvormed Kastespydets Udskudsfart er bleven forøget . Manøvren er i Virkeligheden kompliceret og forstaaes ikke ret uden at man har prøvet den . Knud Rasmussen viste mig Kastet en Gang for Aar tilbage under en Kajaktur paa Fure Sø , sorgløs ung Indianerdreng som han var at se til i de Aar , det var Sommeren efter at han var kommen hjem fra sin første Ekspedition til Kap York - Eskimoerne ; i Erindringen ser jeg ham for mig endnu , med en ekstra Fortoning bagud : de unge Magdalénien - Jægere der har holdt til under Abriet i Dordogne , hvoraf de har Navn , kan gerne have set saadan ud . Man fatter Spydet , et let Fuglespyd i dette Tilfælde , tilsammen med Kastetræet i Haanden , saadan at Krogen ligger fast mod Enden af Spydet , derpaa kaster og slipper man Spydet , men beholder Kastetræet i Haanden , idet det aabner sig i en Vinkel til Spydet , og skyder af al Magt efter , mens Spydet allerede er i Luften . Kastetræet virker altsaa som en forlænget Vægtstangsarm mod Bagenden af Spydet og paaskynder Flugten . Lang Øvelse og Sikkerhed hører til , hvis man skal ramme noget . Kastetræet er i Brug endnu hos Eskimoerne . Tanken om en direkte Overlevering fra Rensdyrtiden ligger nær for deres Vedkommende . Foruden i det eskimoiske Omraade er Kastetræet i Brug hos de Indfødte i Australien . De kender derimod ikke Buen . Hvis man gaar ud fra at Australierne paa et eller andet Tidspunkt er skiltes fra den palæolitiske Befolkning i Eurasien , som der er andre Grunde der taler for , foran berørt , nærmer man sig igen ad en Omvej Buens Datering . Australierne maa have fjernet sig fra en fælles Berøring og være bleven isoleret paa et Udviklingstrin der ligger forud for Opfindelsen af Buen ; anden Forklaring foreligger 218 VOR OPRINDELSE i hvert Fald ikke paa Fraværelsen af den . Kastetræet derimod har de faaet med sig . Det skulde altsaa være en tidligere Redskabstype ; og Buens Opfindelse kunde saaledes formodes at ligge omkring et Tidspunkt efter at Australiernes Forfædre havde skilt sig fra en fælles eurasiatisk Urstamme , temmelig vagt , men dog knyttet til et andet begrænset Problem . I og for sig er Brugen af Kastetræet en sindrigere og vanskeligere Øvelse end Brugen af Bue og Pil , en Intelligens og en Behændighed ligger til Grund derfor som ikke har haft Betingelser for almindelig Udbredelse i en Grad som senere Bue og Pil . Det er som om man har hjulpet sig med det mere kunstige inden man fandt frem til det simple , en ikke ukendt Forhindring under Udviklingens Gang . En genial Selvfølgelighed hænger ved Brugen af Bue og Pil , naar og hvordan det saa første Gang er udtænkt , ved en Tilfældighed maaske , et enkelt Individ , ved en bestemt Lejlighed , der er snublet over Tricket og er slaaet ned paa det som ved et Skud i Hjernen . Hele Ideen er jo at stemme et let Spyd mod en fjedrende Ting og lade det flyve ved Tilbageslaget derfra . En elastisk Gren , en Streng og en Pil , der har du Buen ! Javist , det er kommen , men ikke før det kom . Hvordan Børn i en vis snævert begrænset Alder , omkring det tredje Aar , ikke er Bue og Pil mægtige har jeg skildret andetsteds ; Aaret efter kan de . Det er saa øjensynligt at en Vækst , der gør det umulige muligt , en Gradus , her ligger imellem . En Arvekvalitet hænger ved Brugen af Bue og Pil , mere decideret end ved noget andet erhvervet Præg , det ligger latent i Drengealderen og viser sig paa mysteriøs Maade hvert Foraar , naar Bue og Pil kommer igen i Drengenes Haand , paa en eller SKYTTEN 219 anden mærkelig Maade forbunden med Solhøjden , som jeg saa ofte har set og kommenteret , hver Gang med fornyet Undren . Egne stærke Erindringer derom har man jo selv , lige tilbage til den allerførste Gang man med udvidede Sanser saa sin første Rørpil , velafballanceret med Beg , stige mod Aprilsolen over en opblødt Brakmark . Saa længe har Bue og Pil været brugt , og saa indvokset er alt hvad der knytter sig dertil , fra Generation til Generation , at det er blevet som et selvvirkende Nervebundt , der reproducerer en Sansning indefra , som andre svundne Slægter har akkumuleret . Forklar det hvem der kan , det er saadan . Lyren og Buen . Skal en teknisk Analyse af Buens Oprindelse forsøges , saa foreligger der et Holdepunkt , med en Reservation , for den første Konstruktion af Buen , ved Sammenstilling med de første Musikinstrumenter . Den enstrengede Bue har jo allerede en Tone i sig , i den Form kendes den som Musikinstrument fra det gamle Ægypten , og er i Brug endnu , i Forbindelse med en Sangbund , hos visse Naturfolk i Afrika . Med et Flertal af Strenge lagt til er man naaet til Harpen , som har fundet sin Fuldendelse i vore Dages Klaver , der er en Harpe nedlagt i en Kasse , Principet hele Tiden det samme . Harpen er saa vellykket et Trin at den er bleven optaget i sakrale Forestillingssfærer . Men man er ogsaa gaaet andre Veje under Konstruktionen af Strengeinstrumenter , notabel derimellem den græske Lyre , som uden Tvivl skylder sit Navn til et Onomatopoietikon , den Lyd den har givet fra sig , en uimodstaaelig Klang , hvortil Begrebet 220 VOR OPRINDELSE Lyrik er en Tvilling . Det der her interesserer er imidlertid Konstruktionen . Lyren bestod af en Skildpaddeskal som Sangbund og to Horn , hvorfra Strengene var udspændt , i den ældste Form svungne Dyrehorn , Mønster for alt hvad der siden er lyredannet og et staaende Tegn for selve Begrebet Musik . Tænker man sig Hornene som lange smækre Antilopehorn , endnu siddende paa Kraniet , der kan have været benyttet som Sangbund paa Lyrens første Trin , og med Hornene forbunden i Spidsen med en Streng , nærmer man sig med det samme Anlæget til Buen , især hvis man ser hen til den sammensatte , den baktriske Bue , der bestaar af tre Dele , et Mellemstykke for Haanden og to svungne Fløje , af forarbejdet Horn , længst tilbage Hornene selv , af en saa smækker fjedrende Art at de kunde give Strengen den fornødne Stramhed og Tilbageslagskraft . Antilopearter som nu kun lever i Afrika fandtes i Diluvialtiden i Evropa , eller paa et senere Tidspunkt Renen , hvis Gevir som det er , siddende paa Pandebenet , meget godt kan erstatte en Bue , dersom man forbinder de yderste elastiske Ender med en Streng . I Iliadens fjerde Sang fortælles der om den Bue hvormed Pandaros saarede Menelaos at den var gjort af Hornene af en Stenbuk , Ibex , som han selv havde skudt ; deres Længde angives til otte Haandsbredder , og det hedder om dem at de var glattede , det vil sige de maa være ført ned i Tykkelse for at blive tilstrækkelig smidige . Her er en direkte Overlevering som peger mod Buens Oprindelse . At man dræber Dyr med Part af et Dyr falder naturligt ind i det primitive Menneskes Kausalitetsforestillinger . Af hornede Hovdyr , Antiloper , Ge - SKYTTEN 221 der , Rener , gaves der en Overflødighed i Urtiden . Emnet har foreligget indenfor de tidligere Jægeres daglige Erfaringskreds og kan tænkes at have givet det Stød i Tanken der førte til Konstruktionen af Buen . Mens ikke noget Fund af Buer og Pile er gjort ved Udgravninger fra Diluvialtiden , saa kendes der Tegninger af Jægere udrustet med Buer fra Slutningen af palæolitisk Tid , Hulemalerier i det østlige Spanien , i nær Slægt med Buskmandstegninger fra Sydafrika , altsaa paa Grænsen af forhistorisk Tid og aktuel primitiv Kultur . Buerne paa disse senpalæolitiske Tegninger er dog saa summarisk gjort at ikke noget positivt lader sig slutte om Konstruktionstypen . Efter ovenstaaende Analyse af Buens Bestanddele , og Mulighederne for saa at sige at faa den tilbudt i forhistorisk Tid , er der Grund til at tro at den sammensatte Bue er den oprindelige Form . Den baktriske Bue , Amors Bue , har været i Brug i Grækenland , Orienten og østpaa ind gennem Asien . Endnu i 1913 saa jeg seks store baktriske Buer staa Opstillet i Stativer udenfor Hovedvagten i det den Gang nylig forladte Kejserpalads i Peking . Et Eksemplar af samme Type med tilhørende store Jernpile erhvervede jeg hos en endnu eksisterende Buemager sammesteds , foruden et Par Armbrøster til Jagtbrug , af en ejendommelig Konstruktion , til Udskydning af Kugler af brændt Ler ; Armbrøsten eller Flitsbuen er en Udvikling af Buen , der fører over til Geværet . I Forhold til den baktriske Bue er Langbuen , saadan som den kendes her fra Norden , rimeligvis af sen Oprindelse , Sporene af Tilblivelsen strøget og kun Spændkraften rendyrket , lige til Udvælgelsen af Materialet , der med endelig Fi - 222 VOR OPRINDELSE nesse har samlet sig om Taks som det smidigste og sejgeste Træ . Pilene — skulde man til Bunds i et Kapitel om dem vilde det alt for meget komme til at ligne et Kærestebrev , uden Interesse for andre end Indviede . I min Besiddelse er en hærdet treegget Pilespids af Bronze fra Kina , en ganske lille omhyggelig tilhugget Juvel af en Pilespids af blegrød Flint fra Illinois , samt et uvurderligt Stykke fra Ægypten , en Pilespids af Flint formet som en Fugl , Kunstdrift der har rørt sig hos Jægeren , i Forbindelse med en hemmelig haabefuld Tanke : naturligvis , med Fugl skal Fugl hentes ned fra Luften ! For at se den første Skytte for os i en Situation vil vi forestille os ham med en Bue gjort af Hovedskallen og Hornene af en død Antilope eller Ren , det kraftigste Vaaben , for hvad skulde være sikrere , med Vildmandens letløbende Part - Associationer , end at der kommer Død af Døden ! Vekselvis har Jægeren aflokket sit lethale Instrument en monoton , forførerisk Klang , med den Følge at en Kvinde , efterfulgt af flere , lydløst har nærmet sig , rystet Haaret fra Øjnene og er sunket i Støvet for hans Fødder . Drab , Musik og Erotik , Amors farlige Bue , ligger hinanden nær som Tilskyndelser fra en og samme spændte Nerve ! Hesten og Manden . Kentaur betyder Tyredræber ; selve Navnet afdækker et vidtrækkende Spor . Er Fantasiforestillingen om Mand og Hest under et opstaaet ved Fjernsagn om et Rytterfolk udenfor kendt Omraade hos de gamle Grækere , saa siger Navnets Betydning noget om Beskaffenheden af det Folk der bar det , de har været SKYTTEN 223 Jægere , paa et halvbarbarisk Trin , som jagede vilde Okser tilhest . Vi kender dem , naar vi stykkevis faar sat sammen hvad der knytter sig til et Jægertrin af netop denne Type . En indre Verden , adlet af Kunsten , er bevaret i de græske Sagntraditioner om fjern Berøring med et Hestfolk ; udenfra set drejer det sig om Tæmningen af Hesten og de første Ryttere . I Myten om Kentaurernes Kamp med Lapitherne , et andet oldgræsk Grænsefolk med grove Sæder , fortælles det at Striden opkom over at Kentaurerne ved et Gæstebud hos Lapitherne i Drukkenskab forgreb sig paa deres Kvinder , som udtryksfuldt skildret paa Parthenonsmetoperne , her er allerede et Karaktertræk man synes man skulde kende . Tæmningen af Hesten menes at have fundet Sted paa et Omraade nordligt og østligt for det gamle Hellas , paa de aabne Stepper hinsides det kaspiske Hav ind ad Midtasien til , rundt taget Regioner hvor Vildhesten endnu lever eller har levet . Efter det sidste man har hørt om asiatiske Hestfolk , Mongolerne i Middelalderen , vil man være tilbøjelig til at knytte Hestens Tæmning til dem , men de har ikke været de første , der er Enighed om at Hestens Tæmning er knyttet til en urasiatisk Folkestamme i forhistorisk Tid . Herpaa beroede den Spredeog Erobrerkraft der gjorde dem til Verdens Fyrster , i geografisk Udstrækning fra et præhistorisk Urhjem til Forasien , nordpaa , og til Middelhavslandene , Persien og Indien , i Tid hele den kendte dynastiske Historie , lige op til endnu bestaaende Kongehuse . Det var Rytterens , Kavalerens , Kavaleriets Karriere , strygende , saalænge indtil Motoren i en Tid vi har set afløste Hesten . Af alle Ryttere forbliver Alexander den Store den ypperste og den skønneste , med al Rytteralderens 224 VOR OPRINDELSE Glorie straalende om sin Person og om den Ganger hvis Navn man kender , Bukefalos , som han red . Navnet betyder Hesten med Kohovedet og leder Tanken hen paa Vildhesten med det store Hoved . Rytteren og Rytteralderen er et Epos for sig , Jordens mest blændende , det er sammenfattet i en rask Galop af Billeder i et Hovedkapitel i „Aandens Stadier " . Her er vendt tilbage til den første Rytter , Kentauren , i hans Egenskab af Skytte , Betydningen af Bue og Pil . Den til Kentauren , Sagittarius , svarende Figur i Assyrernes Dyrekreds var Nergal , den assyriske Krigsgud ; Bue og Pil som Vaaben har indgydt Respekt og er som frygtet Symbol bleven indlemmet mellem Stjernebillederne . Hvad der er gaaet op i Gudeforestillinger kan i nogle Tilfælde tydes som Mytologisering af etniske Træk , der har gjort sig erindret med en Ekspansion i Fantasien , de første beredne Skytter har forfærdet og vakt den Gru der smelter om i Deifikation , lige som der gerne danner sig en Bøn paa Læberne af Menneskenes Børn efter en Naturkatastrofe . Først lader man Vandet af Skræk , naar man er bleven Genstand for Vold , siden rejser man et Tempel for Voldsmanden . Opløst i sine Bestanddele har Skrækbillederne nok haft en meget jordisk Kerne , svedende Ryttere , øvede i det hurtige Overfald , og med en Pil som et Lynnedslag foran dem , inden de kom selv . Af Kentaurens Navn , Tyredræberen , lader der sig gennem vidt spredte Træk , op og ned i Tiden , og over alle Landegrænser , indkredse en bestemt Kulturtype , som røber den hvide Mand paa et forhistorisk , barbarisk og kraftigt Trin . I SKYTTEN 225 forskellig Sammenhæng har jeg berørt Ensemblet andetsteds før , det fortjente en vid Behandling , men skal kun ses korteligt her i sin Helhed , under Hensyn til Stadiet . Den etniske Gruppe der er Tale om gaar almindelig under Navne som knytter sig til en oprindeligt sproglig Enhed , de skal ikke benyttes , da de fører andre Forestillinger med sig end det Syn paa Stadier der her er i Forgrunden . Et andet , en Gang omfattende Navn for den hvide Mand er Kaukasieren , ikke helt galt , naar Udbredelsescentret virkeligt har ligget i disse sydøstlige Egne , mere bestemt af et Nomadefolks Ekspansion end egentlig geografisk . Det kaukasiske Stamfolk har levet paa et Jæger - og Hyrdestadium , at søge i forhistorisk Tid , svævende hvor , i en Tidsalder der maa tænkes at ligge fra 3 til 5000 Aar før Cæsar . Det har været et primitivt Folk under Spredning , af en fysisk Standard og et Temperament der bestemte dem for den Undtagelsesskæbne deres Efterkommere siden har indtaget i den almindelige Bevidsthed . Af andre forhistoriske og historiske Spor lagt sammen kan man bringe det til at se dem . Kentauren og Betydningen af hans Navn er et af Sporene . Man ser de tidlige Kaukasiere som et fuglefrit , levekraftigt Folk , hvis hele vitale Opmærksomhed har været centret om gode Græsgange , gerne andres , i paakommende Fald , og om Kvæg , først det vilde Kvæg , saalænge man endnu var Jægere , siden Tamkvæget , pecus , efter at man var bleven Hyrder , endnu paa Vandring , men med Øje for Land , hvor man naaede hen , med en uerfaren stedlig Befolkning , der kunde sættes til Arbejde . Kolonier , Kultur , bliver til ad den Vej ! Tabt i en fjern Fortid , men som et underjordisk Flodløb der findes 226 VOR OPRINDELSE stiplet paa Kortet , kan man følge de første Forposter saa langt ud som til Indien , hvor de har efterladt sig Spor i Form af et uddødt Sprog , den ældste fælles Mundart . Senere dukker de mere kendeligt op i Historien , i Mesopotamien , den doriske Vandring , Romulus og Remus ; men alt det er Lærebog i Historie . Hvad der her interesserer er Trinet , der gjorde denne Ekspansion mulig , Erfaringer de havde forud for de mindre erfarne Folk de gjorde sig til Herrer over . Det var den beredne Skyttes Overlegenhed der var afgørende . Gennem Arkæologien , Vidnesbyrd fra Tidsaldre der ellers tier , gennem Antikens Overleveringer , Sagn og Billeder , hvis man kan tyde dem , kommer dette ungdomsprægede , bevægelige Folks Væsen til os . De har været store Idrætsmænd og Kvægdyrkere . For ikke at fortabe mig i Gentagelser henviser jeg til „Cimbrernes Tog " , hvor det tidlige Ryttertrin , med den Begrebsverden der har været knyttet dertil , er forsøgt sammenkomponeret . Jægertrinet forud derfor , og længe Haand i Haand dermed , fører helt tilbage til Diluvialtiden , hvorom de lyslevende Hulemalerier af Bison og Urokse vidner . Af Jagten paa Vildoksen er Kvægdyrkelsen fremgaaet , idrætsmæssig i Form af Tyrefægtning , rituelt under mangehaande vildtvoksende frodige Associationer , Maanedyrkelse , Frugtbarhedssymboler ; Minotaurus paa Kreta ; Apis og Hathor i Ægypten ; Israeliternes forbudte Guldkalv ; Dyrkelsen af Koen i Indien . Et Relief let at tyde som en Tyrefægtning i den primitive Jagtform findes i Bunden af Gundestrupkedlen . Tyrefægtning har holdt sig til Nutiden i Spanien , en gold Relikt af et Fortidsfolks naturlige Idræt , ferniseret over med moderne raa Neurasteni . SKYTTEN 217 Vil man søge en Kulturtype der i Instinktet kommer den urkaukasiske Kvægdyrker nær , men har afslidt det religiøse Moment , mere en Lighed end et Slægtskab maaske , kan man tænke paa kvægdrivende afrikanske Folkeslag , Niloter og Kaffere , med deres ganske ureflekterede Besiddelsesmani overfor Kvæg , eller den stille Samfølelse med Kreaturer der har været at træffe hos endnu umoderniserede Bønder . Uagtet Hesten har haft en saa overordentlig Betydning i Ungtiden falder det i Øjnene , som et negativt Iagttagelsestræk , at den ikke har været saa indspundet i rituelle Forestillinger som Oksen . Den har været højt elsket og forkælet , en yndet Offerspise hos vore Forfædre , men gør sig jo ellers ikke bemærket i primitiv Religion i den Grad som Oksen og Koen . Mellem de ægyptiske Dyreguder findes Hesten ikke . Den træder helt i Baggrunden i Forhold til de sakrale Symboler der andetsteds knytter sig til Lammet . Det maa vel hænge sammen med at Hesten forholdsvis sent indtræder i den almindelige Bevidsthed . En Rytter findes ikke i gammel ægyptisk Kunst , kun for Stridsvogn har den været brugt , ligesom i Assyrien , hvor dog ogsaa Kongerne er afbildet til Hest , paa Jagt med Bue og Pil . Kan Forklaringen ikke tænkes at være den at den primitive mytedannende Kraft der har været virksom i Ungtiden var udtømt da Hesten blev tæmmet ? Man var ikke mere naiv . Det er vildsomme Stier paa religionshistorisk Gebet at komme ind paa , Totemdyrkelse , Fetischisme , Animisme , som ligger udenfor Formaalet her . Men man synes i Forbigaaende man skimter en Grænse mellem levende Naturreligioner , knyttet til Tingene , og abstrakt , skriftklog Teologi . SKYTTEN 227 Om Hesten iøvrigt og Rytterens Psykologi op gennem den nyere Historie har „Aandens Stadier " nogle Hovedpunkter i Flugten . Emnet er uudtømmeligt . Ved Forbindelsen af Fjernvirkningsvaabnet Bue og Pil med Hest og Mand prægedes en Epoke , først et Privilegium , der skabte en Stand , siden en almen Besiddelse , der endte som Vaabenart i de Privilegeredes Hære . Epoken strakte sig gennem hele Ungtiden og afsluttedes først ved Maskinalderens Indbrud , da Krudtet blev opfundet . Taget fra Begyndelsen til Slutningen markeres Rytteralderen billedligt af Kentauren , set i en Støvsky i Horizonten af en Steppe , og saa Rytterstatuen , Marcus Aurelius paa Capitolium , Fyrsternes store Navne foran Kongeslottene i Midten af de traditionsrige evropæiske Residensbyer . Sagittarius . I vor seneste Tid har Brugen af Bue og Pil oplevet en Renaissance , efter at Tekniken der knyttede sig dertil og Buens Slagkraft som Vaaben næsten var glemt . Nogen Bueskydning fandt Sted endnu i England til Nutiden som Sport , Skiveskydning med uskadeligt Materiel . Det hørte til de Ting man ikke havde Syn for Sagn for at Bue og Pil havde været af saa afgørende en Virkning i Middelalderens Slag som man har læst om . Forklaringen fulgte med Genoptagelse af Bue og Pil som Jagtvaaben , og Beviserne for hvad der kunde udrettes dermed . Fornyelsen kom fra Amerika og artede sig som en Nyopdagelse af Bueskydningens Teknik ; den skyldtes en enkelt Mand og hans Berøring med en sidste overlevende indiansk Jæger , der havde bevaret Buens Traditioner , som SKYTTEN 229 saaledes efter Aarhundreders Forløb blev knyttet igen . Ved fleres Medarbejderskab har man i de sidste Aar eksperimenteret sig frem til Rekonstruktion af den gamle engelske Langbue , Robin Hoods Bue , og den Form for Pile der har været brugt dertil . Fuldt gennemført , med en Takstræs Bue af den rette Spændkraft , der svarer til hvis man over en Trisse vilde løfte en Vægt paa fra 60 til 80 Pund , og med en bred skærpet Staalod , har det vist sig at Buens Gennemslagskraft paa Vildt indenfor ca . 70 til 100 Meter er saa stor at Pilen gaar gennem hele Kroppen af en Hjort , paa langs ! Man vilde ikke tro det , hvis det ikke var dokumenteret . Endogsaa den store Graabjørn , Grizzly , i Nordamerika har man skudt med Pil , saaledes at Pilen er fløjet tværs gennem Dyret og er landet langt derfra paa den anden Side . En af disse moderne amerikanske Bueskytter besøgte Grønland for nogle Aar siden for at prøve Skudvirkningen paa noget saa tykhudet som Hvalrosser ; paa en Film der siden blev fremvist saa man Resultatet , Hvalrossen dræbt paa Stedet , med to fjedrede Pileskafter siddende i sig . Oprigtig talt , jeg troede det var et Filmtrick , da jeg saa det , at man havde plantet Pilene i Dyret , efter først at have skudt det med Kugle ; men en Gennemgang af Literaturen om den nye Bueskydning overbeviste mig senere om at Filmen var ægte nok . Sporten har fundet Udøvere ogsaa her i Landet nu . Det hævdes at Vildtet ikke lider mere ved Aflivelsesmaaden end ved Skud med Gevær , snarere mindre , da Pilen virker mere raserende paa Vævet og hurtigere dødbringende end et Projektil . Ikke desto mindre maa det siges at der er noget i et almindeligt Menneskes Nerver der reagerer imod at anvende Bue 230 VOR OPRINDELSE og Pil mod levende Skabninger . Saa længe man levede af Jagt , og gik i Krig med Bue og Pil , saa længe havde Menneskeheden den Haardhed , og der er nogle der har den endnu , eller en dilettantisk tom Form derfor , Sport , hvilket er noget andet end Jagt ; men Ufølsomheden tilhører dog vel et Trin som Majoriteten har tilbagelagt . Det har altid haft noget hærdet og hæsligt at tage Liv fra en sikker Afstand med en flyvende dræbende Ting ; man var ikke anderledes . Men med Bue og Pil er der gjort Skade nok . Ikke for det , at tage Liv ved at løsne et Skud med en automatisk Pistol , som om det var den der gjorde Mordet , er det finere ? For den Part der skal aflives kan det være Hip som Hap . Og dog , hvad Fornemmelsen angaar vilde man hellere staa for et Gevær end for et Pileskud . Efter at man med moderne Raffinement har rekonstrueret de Gamles ubarmhjertige Fjernvaaben , der dog for dem var et Værge , forstaar man bedre de Traditioner man har om Bue og Pils Brug i historisk Tid som Jagt - og Krigsvaaben f . Eks . Reliefferne fra Ninive af Kong Assurbanipals Løvejagter , der fra Kunstens Side er af en Troskab og momentan Livagtighed der ikke siden er overgaaet , skønt Tiden derfor dog ligger mellem 6 og 7 Aarhundreder før v . T . , endnu inden den græske udviklede Kunst havde set Lyset . Man har her de berømte Billeder af Kongen til Hest jagende Løver med Bue og Pil , Ansigt til Ansigt , i bogstaveligste Forstand , Løvinden som er lammet i Bagkroppen af et Pileskud , og den store døende Hanløve der brækker Blod op , sande og slaaende Billeder af Pileskudets Virkninger , efter at man i vor Tid har studeret det igen . Før syntes man at Billederne indeholdt en for underdanig Tribut til Kongen , og at Jagtens øjensynlige Fare har været overdreven , SKYTTEN 231 den kunde ikke overdrives , Nærkamp med Løver har været et livsfarligt Foretagende , men til Gengæld en Idræt man kunde være bekendt , Kongens Udmærkelse , og Grunden til hans Rang , som den vaabenfærdigste og frygtløseste i Landet . Spændingen i disse kongelige Jagtoptrin finder deres Ligevægt ved den tekniske Kendskab til Pilens næsten øjeblikkeligt dræbende Virkning paa kort Afstand , netop som man ser det paa Reliefferne , saadan er det gaaet til , Kongens Liv har i et Nu hængt mellem at faa Løvens udspilede Klo paa sig og føle dens Tænder , og man synes man kan høre dens frygtelige Brøl i Springet , eller at aabne for Aarerne i dens Indvolde med en bredbladet rageknivskarp Pil . Som Idræt kunde Jagt ikke naa nogen mere blændende Udfoldelse . Den tætbyggede kødfulde Assyrer sad paa sin Hest uden Stigbøjler , et smækkert , senet Dyr af en Poloponys Størrelse , i fuldt Firspring , i den afgørende Encontre har han maattet slippe Tøjlerne og styre Hesten med Benene som eet Legeme , og Pilen som han har halet ud lige til Odden paa den spændte Bue er kommen fra ham med Hestens Fart lagt til — det var Kentauren , Sagittarius , paa Højdepunktet af sin Karriere , en Raskhed som vilde unddrage sig Øjet , hvis ikke Kunstneren havde nedfældet et Moment deraf i sin Hukommelse , ligesom Stjernebilledet paa Himlen bevarer Mindet om den galopperende Skytte for Evigheden . Ingen Under at Forestillingen om Kentauren har dannet sig i enfoldige Folks Fantasi , hvad de har set har de set med et halvt Øje og Resten med Haserne , i en Vildelse , idet de med en Pukkel paa Ryggen af Skræk er kravlet af Vejen . Men Løven har holdt Stand ! Det var Konge mod Konge , og kun den ene af Parterne kunde blive den vindende . Løven 232 VOR OPRINDELSE findes nu ikke mere i Orienten , som fritlevende Dyr er den trængt tilbage til Afrika . Ikke uden Broderfølelse ser man det ærlige Rovdyrs uundgaaelige Forblødning , den sidste Dødshoste , paa de gamle assyriske Jagtbilleder . Det var Mennesket og Kulturen der rykkede frem , først med Bue og Pil , siden med Ploven . Men som andre Natursymboler af mesopotamisk Oprindelse fandt Løven sin Plads i Dyrekredsen , jævnsides med Sagittarius , som fordrev den , og med Skorpionen , en af Sydens Landeplager , og Krebsen , og Fiskene , som leder Tanken hen paa de gamle Flodlande , hvor Kulturen blev til . En egen stedbunden Begrebsverden knytter sig til Dyrekredsen , Orientalerens Erfaringer , som er bleven optaget i hans Symboler , Træk fra hans Himmelstrøg , og et Udtog af hans Zoologi . Løven fik sin Plads paa Nattehimlen , og i Kongers og Rigers Vaaben fører den endnu en stiliseret , heraldisk Tilværelse , mens den selv ikke er mere , som det noble Vildt hvis Vælde Stiftere af Kongeriger i en heroisk Tid maalte sig med , og hvis Anseelse de gjorde til deres egen . De assyriske kraftige og grumme Konger var ikke de første der tæmmede Hesten , de fik den af andre Folk ad Østen og Norden til , de samme der i en fjern forhistorisk Tid lagde Grunden til Riger i Middelhavslandene og det nordlige Evropa . 228 VOR OPRINDELSE HYRDEN Græslandene . I Begyndelsen af Juni , naar Græsserne er skredet og Rugen staar grøn , ligner Danmark et eneste bølgende Græshav . Set i det Fjerne , naar Kornet nejer sig i Vinden , og det er som om Synskredsen vandrer , gemmer Synet noget af en gammel Erindring om et af Vind bevæget , strømmende Græshav en Gang i Menneskehedens Ungtid . Muligvis gaar Forestillingen tilbage til fjerne forskudte Barndomsindtryk fra det aabne Agerland i Jylland , uden at det netop behøver at være Slægtserindring , men Synsindtrykket har nu nok været det samme , hvor og naar saa Græsser har bølget i Vinden . Lad Motivet være kun poetisk , men hvad er saa endelig Brønden i al Poesi ? Det er blevet en Myte for mig , som jeg har anslaaet et eller andet Sted , eller flere , Antydninger i Flugten om et Græsland og om Dyrenes Tæmning og de første Spirer til Agerbruget , set i en Forkortning , bare Forestillingen om et ungt Menneskepar der en Gang fjernede sig fra andet Selskab og tog Ophold i Vildmarken , fjælet i en Rede mellem Græsser , hvis Kerner de lærte at gaa efter af de vilde Heste : Smagen for at ernære sig ogsaa af andre Ting Jorden gav end evig og altid Ned - 234 VOR OPRINDELSE slagtning af Dyr . Af dette Par blev der et Folk som traadte i fredeligt Samkvem med Kreaturet , paa nært Hold , de tyggende Dyr , og ikke som før kun Vildtet i jaget eller dræbt Tilstand . Jægerlivet kunde ikke straks opgives , nu som før flakkede Familjerne nordpaa om Sommeren og tilbage mod Syden , naar Efteraaret kom , i Hælene paa det flygtige Vildt . Aarstiderne har regeret med dem , som de gør med Trækfuglene endnu ; og en Rejselyst rører sig da uudslukkeligt i ethvert Menneske , naar Signalerne lyder fra Fugletrækket over Hovedet , om Vaaren , naar Norden aabner med et stort Skær af Aprilsol ind under Øjet , og i de faldende Maaneder med lav Sol og Kulde i Luften , som retter Fuglene og de vandrende Dyreflokke mod Syd . Men der var det i Jægerens Vaner her der en Gang skulde foranledige ham til at blive paa et Sted og lade Aarstiderne gaa hen over sig , Fordelene ved at holde sig i Nærheden af hvor de gode Græsser var at finde , naar de satte Kerne , og hvor de kom igen hvert Aar . Det former sig som en tilrettelagt Roman , men selv om det ikke er kommen saa enkelt kan Overgangen fra et uformildet Jægerstadium til Næringsveje der beror paa Kendskabet til det vilde Korn ikke væsentlig have formet sig anderledes . Hvor Korn gror blander man sig med Hestene og Kvæget , et Hyrdeliv i Vorden skal blive Følgen . Dyrenes Tæmning og et begyndende Agerbrug staar i et Afhængighedsforhold til hinanden og maa være foregaaet paa de samme Lokaliteter , et Overgangsstadium , først fra Jægeren til Hyrden , dernæst som Følge deraf til Agerdyrkeren , til Bonden . Centret for denne Udvikling omfattes vagt som hø - HYRDEN 235 rende til Indbegrebet Orienten , Mesopotamien og Ægypten , og Urkulturer bag dem igen , hvorom man ikke har historiske Data . Hvad der er oprindeligt hos et Folk og hvad der er leveret fra det ene til det andet som Paavirkning lader sig ikke med Bestemthed afgøre . En udstrakt Literatur forefindes om dette Stadium i Menneskeudviklingen , der ligger bag Tærsklen til historisk Tid og unddrager sig direkte Studium , ligesom man ikke kender den Side af Maanen der vender bort fra Jorden ; væsentligt er den dog nok af samme Karakter . Stadiet er søgt omgrænset ad filologisk Vej , et uhyre Apparat som fylder Biblioteker , alt hvad der samler sig under Begrebet den indoevropæiske Sprogforskning , hvor et af de bærende Navne er Rasmus Rask . Sproglige Spor er imidlertid for usikre , springende over fra det ene Folk til det andet , til at de skal følges her . Det filologiske Stof har man søgt at give Fasthed gennem arkæologiske og antropologiske Konklusioner , mere op ad Tingene , og hvis man her vil gøre sig bekendt med Videnskabens sidste sammenfattede Resultater kan man f . Eks . gaa til et Værk af Harold Peake og Herbert John Fieure : „The Corridors of Time " , hvoraf et af Bindene har til Titel „The Horse and the Sword " , et andet „The Steppe and the Sown " , Antydninger nok om hvad det drejer sig om , de første Ryttere , og det første Agerbrug , med Angivelse af Lokaliteten , Steppen , hvor Udviklingen har fundet Sted . Herom har Forfatterne en anden Betegnelse , der giver Karakteren , med en vid Betydning saa vel i Tid som i Rum , Begrebet grass - lands , der som de udtrykker sig „suggests great open treeless spaces with herds of animals and groups of normad men " . Det ene Ord 236 VOR OPRINDELSE Græslande sætter Tanken tilstrækkeligt i Bevægelse i den Retning der følges her , Stadiernes Udboring ad en indre Vej , i Forbindelse med de faktiske Træk man skylder Forskningen og Literaturen . Naar alt kommer til alt faar hvad der ligger bagom Historien eftersøges i Fantasien . Af hvad andet end menneskelig Oprindelse er heller den ? Det første Rytterfolks Urhjem og tidligste Berøring med Hesten har haft bestemte Forudsætninger fra Naturens Side , som man indefra kan huske sig til , Afdækningen ligesom en fjern Erindring , der falder sammen med Barndommen . Trinet har været ungt i Menneskeopstigningen og har efterladt tilsvarende Tilskyndelser paa et individuelt Væksttrin , knyttet i begge Fald til et landligt , nordisk Omraade . De Regioner hvor Hestens Tæmning har fundet Sted , under nu ikke mere eksisterende klimatiske Forhold , karakteriseres historisk - geografisk som udstrakte Græslande , der en Gang har dækket en stor Del af det indre Asien , og som siden er tørret ind til Stepper eller Ørkener . Disse Græslande havde deres Oprindelse fra en Periode under Afsmeltningen efter Istiden , en Regntid gunstig for Græsgange , med et rigt Dyreliv , som ogsaa har lokket Mennesket til sig paa et Jægertrin , Betingelser med en særlig frugtbar Spire i sig til hvad der i en Fremtid skulde komme derfra . Arkæologisk har Udviklingen i disse Omraader ikke sat sig saa iøjnefaldende Spor som i Frankrig og Mellemevropa , hvor Hulebeboerne har efterladt sig deres Annaler som i et Arkiv , der kan læses Lag for Lag , i et Omfang som ofte spærer Udsigten til hvad der er foregaaet andetsteds . En anonym Tilværelse , hvor Fundene har været sjældne , behøver derfor ikke at have været den mindst bemær - HYRDEN 237 kelsesværdige . Græslandsjægerne har levet i det Aabne og har efterladt sig faa haandgribelige Spor ; andre Aarer i Menneskehedens Forhistorie fører ned til dem . Da Isen , der havde dækket den nordlige Del af Asien , ligesom Størsteparten af Evropa , trak sig tilbage til Grønland og Toppen af Norge , hvor den endnu ligger , og Jorden blev blottet og tørlagt , fandt der først gennem Aarhundreder vældige Støvstorme Sted , ligesom et Fejearbejde efter Istiden , som man endnu kan opleve forsinkede Pust af i Peking , finfordelt Ler , der aflejrede sig i Form af Løss , og danner Overfladen i en stor Del af Kina , med Udstrækning vestpaa helt ind i Østrig ; og da Jorden var kommen i Ro klædte den sig med Urter , som endnu hvert Foraar efter Tøbrud i vore nordlige Lande , Istidens Rytme gentaget i det Smaa ; siden Græsserne , begunstiget af svale Byger , megen Nedbør efter Afsmeltningen , og Lavlandet vandet af Smeltevandsfloder , et stort April , og et Paradisland for Drøvtyggere og letfodede Dyr , samt det Rovdyrslæng der følger dem i Haserne . Her har Hesten indfundet sig , som den i Udbredelse har været kendt langt ind i Vestevropa , hvor Rensdyrjægeren efterlod sine Momentgraveringer af den , og har staaet og nikket med Hovedet i de høje Græsser mod Bremserne , Sommerdage , og her er Mennesket jo dukket op , Jægeren med den spændte Ting i Hænderne hvoraf der kommer Død . SolutréFolket i Frankrig staar som en isoleret Gruppe for sig , som Antropologerne er i Forlegenhed med at identificere . Nogle mener at det er et Indskud i Istidskulturerne , som er kommet østfra ; i saa Fald er det ikke urimeligt at søge en Forbindelse mellem dem og Græslandsjægerne , der har gjort sig 238 VOR OPRINDELSE bemærket senere , hvordan den etniske og kronologiske Sammenhæng saa har været ; trinmæssigt lader Afstanden mellem Solutréjægeren og Græslandsjægeren sig meget godt logisk udfylde . Græslandsomraaderne , der nu er et Tørsteland , den turanske Slette , med Saltstepper og Udørkener omkring Aralsøen , og en sparsom , nomadiserende Befolkning af Kirgisere og Turkmener , har i forhistorisk Tid , i Aartusinderne mellem ældre Stenalder og neolitisk Tid og op imod Metaltid , haft en Karakter , tør man slutte sig til , som Juni Maaned i Danmark , en grøn kølig Flora , den unge Forsommer , med Lærker i Himlen , og en gemt rolig Lyd , ligesom en hørlig Puls , af et tyggende Kreatur i de høje saftige Græsser . I Nærheden af Vandløbene har Landskabet været buskagtigt , med begyndende Skove , her har man nok hørt Gøgen , og her har Kvæget gaaet , med et Ly i Nærheden ; Hesten har foretrukket de aabne endeløse Græsmarker , hvor den har haft fri Udsigt og til enhver Tid har kunnet lægge en Afstand mellem sig og dens ildelugtende Forfølger Ulven . Hesten bevarer endnu en Evne til at staa fuldstændig stille , naar den er i Ro , ligesom Trappen og Hejren , for ikke at blive set . Gribbe og Høge ovenover i Luften har holdt Øje med hvad der hændelsesvis faldt af dernede , naar de Firføddede skaffede til Bords paa hinanden . Men saa er det at en Skabning der gaar paa Bagbenene alene kommer til dernede , og at et magert Spid , som er fjedret i den ene Ende , slet forklædt som Fugl , og med en blottet Tand i den anden , naar dem deroppe paa Vingen og gør Fortræd ; det bliver nødvendigt at holde sig oppe i mere sikre Højder for Fremtiden . Skytten er kommen . De faa arkæologiske Fund der er gjort i disse Græslandstrakter henregnes til Tardenoisien - Tiden , en Periode der er karakteriseret ved Bearbejdelsen af Flinten til smaa Skærper , Mikroliter , der indfældet i et Skaft af Træ eller Horn tilsammen danner et skærende Redskab , som foran beskrevet ; Tekniken hænger sammen med et Jæger - og Fiskerstadium . Som urolige Jægere og Samlere er de Stammer optraadt her , der senere , paa Grænsen af neolitisk Tid og Metaltid , skulde udvikle saa mærkelige Udvidekræfter . Der er dem der hælder til den Anskuelse at det er her de blonde Folk er opstaaet , ved Klimaets særlig vaade og skyede Karakter . Andre mener at Afpigmenteringen har fundet Sted allerede under Istiderne , en Følge af Ophold i Huler ; og her kunde man jo anføre en Parallel der ikke rummer noget Behag , at Svinene i nordlige Lande , der en Gang har været sorte , er bleven afpigmenterede af at holdes paa Stier , endogsaa har faaet blaa Øjne . Men hvad enten nu Blondhed er kommen paa et tidligt eller et senere Tidspunkt hænger Affarvningen sammen med Aartusinders Indvirkning af det fugtige og taagede Klima der fulgte fra først til sidst med Afsmeltningen efter Istiden : „Isaben " . Iøvrigt da Blondhed er et sekundært Præg arter Aarsagssammenhængen sig snarere saadan at det er andre oprindelige Fortrin der gør sig gældende end just Farven , Forspring af en stærkere lokalbestemt Oprindelse . Det kan vist anses for afgjort at Blondhed omfatter Folkeelementer af vidt forskelligt Udspring . Fortrin kan gaa med Blondhed ; det omvendte er ikke altid Tilfældet . En Superioritet i Trinet selv , som blandt andet ytrer sig i Kompleksionen , er det der søges her , med Undgaaelse af gængse 240 VOR OPRINDELSE Benævnelser , og forudfattede Meninger , der hænger i Tilsyneladelserne . Fra disse indreasiatiske Græslande , som paa et efterglacialt Tidspunkt har haft et nordisk Klima , hvor ogsaa Hesten hørte hjemme , Kulanen og Prjwalskys Hest færdes der endnu , skal et blondt Folks Spredning saa have fundet Sted til alle Sider som Egerne i et Hjul , imod Øst til Indien , imod Syd , Vest og Nord til Middelhavslandene og det nordlige Evropa , hvor vi skulde se os i Stand til at identificere Typen efter hvad vi ved om den nu . Det er dog tænkeligt at den har forandret sig ikke lidt undervejs , efter de Radier den har fulgt og de Zoners Indflydelse den har passeret . Hvor Græslandsfolket saa igen er kommen fra kan Antropologien kun gisne paa ; oprindeligt , i videste Forstand har Menneskestammen , som alt tyder paa , vel sin Rod oppe i den Del af Asien der nu er Ørkenen Gobi . Hvis Solutré - Jægeren er en Station forud for Græslandsfolket i en fjern palæolitisk Periode , som før berørt , kan man herfra hente Træk til Græslandsfolkets Fortid , i hvert Fald en Analogi i Trin : Hestens Nærværelse . Solutréjægeren har været Hesteæder , men har næppe endnu tænkt paa Tæmningen af den , den har for ham kun været et Vildt . Under gunstigere Forhold efter Istiden træder Græslandsjægeren over i et nyt Kulturtrin , idet han bliver Ven med Hesten . Tæmningen af Dyrene er begyndt paa Jægerfod , man er gaaet efter Kvæget og Vildhestene i Græslandet som Vildt , paa tilvant Vis , en Udryddelseskrig , men ogsaa en Idræt , hvor man satte sig paa Prøve i Raskhed , Vildoksen har fristet Karlene ikke som Bytte alene , men som en farlig Herre , værd at HYRDEN 241 maale sig med , Mandkønnet der har søgt Blomstring , Jægerne er bleven Tyredræbere endnu inden de var beredne , Løbere , letbenede som Katte , i Stand til at springe over den angribende Okse i hele dens Længde . Men først efter at de havde lagt Ben over Hest kom de paa lige Fod med Tyren i Hurtighed ; og nu var Kentauren moden . Tamdyrene . Hvordan Tæmning af Dyr kommer , fra en Begyndelse af næsten af sig selv , kan man studere hos nulevende primitive Folk , f . Eks . Malajer , som jeg har haft Lejlighed til at iagttage ; de første Skridt hænger sammen med Jagten , Indfangning af Eksemplarer der bruges som Lokkedyr , tilfældig Optagelse af Dyr man har fundet som Unger i Junglen , og som er bleven tamme i Fangenskab , de indlemmes i Familjen som Kæledægger og Børnenes Legekammerater ; Marekatte , Næsebjørne , Turtelduer , hører til Menagen i en malajisk Kampong . Hunden er uden Tvivl oprindeligt bleven sluttet til Mennesket paa denne Maade , som den da bliver det endnu , først som allerkæreste Hvalp , siden som fuldtudvoksen Husgud . Dyrene har gaaet paa Græslandet i en paradisisk Tilstand , relativt uforstyrret endnu , de har haft deres Reder med Unger i Græsset , som de faa spredte Menneskefamiljer har haft deres , saa Afkommet er nok tidligt bleven rystet lidt sammen . Moderhjertet er stort ; paa Ny Guinea giver Kvinderne Pattegrisene Die ; Ainokvinder oppe i Nordjapan opammer Hundehvalpe , vekselvis med deres egne Smaa . I Kvindernes Lejr paa Græslandet er nok en og anden Kalv af det vilde Kvæg 242 VOR OPRINDELSE bleven samlet op og er opvokset i Familjen som den første Tamko , Kønnene der har fundet hinanden . Kvinderne er kommen i Berøring med Dyrene paa en anden Maade end Mændene , der foreløbigt kun var Fangere . En vis Arbejdsdeling skimtes , opstaaet naturligt af sig selv paa Græslandet : Mændenes Verden , der har været udadvendt , det urolige Jægerliv , Øjnene altid i Synskredsen , og saa Livet paa Bopladsen , Lejren , hvor Kvinder og Børn har holdt til , i Pauser naar ikke ogsaa de var paa Farten , et begyndende Hjem , omend paa Feltfod . Tamkoen , Søster , har man ført med sig fra den ene Lejr til den anden , kunde man efterlade den ? Og Mændene , fra deres Synspunkt , skulde de ikke være faldet paa at gøre sig Kræet nyttigt , ved at føre det med sig i Vildmarken og friste Tyren paa Skudhold med det , egne Skrøbeligheder som Ledesnor ? Hjemme i Lejren sker der imidlertid uopsigtsvækkende det at Kvinderne finder Vej til Kæledæggens og Lokkekoens Mælk , naar deres egen svigter , noget for noget ; og saaledes er det kommen . Skridtet fra Jæger til Hyrde vil man ligesom se i en Forkortning , med en Generations Afstand imellem , Familjeoverhovederne , de gamle haarde Jægere , der følgef Vildtet og kun kender til Drab , og saa Afkommet der vokser op i Lejren hos Kvinderne sammen med Dæggedyrene , Kalve og Kid , Killinger og Lam . De lægger til Besidderglæden ved at Kræet formerer sig , hele tamme Flokke snart , som maa vogtes , et yngre offervilligt Individ , som vor Vogterdreng i sin Tid , Hjor ' en , som han hed paa Jydsk ; og nu nærmer vi os Hyrden , det pastorale Trin . I Jerusalem kommer Hyrderne , ganske som i Patriarkernes HYRDEN 243 Dage , hjem hver Aften fra Bjergene udenfor Byen , hvor de har græsset deres Faar , den ensomme Støtte i Burnus mellem Faarene i Vildmarken har man set et Glimt af fra Toget der kører gennem Ravinen op til Jerusalem ; og ofte inde i Gaderne ser dem komme hjem med et lille sort Lam , der er nyfødt eller gaaet træt , baaret om Halsen med de fire smaa Lemmer samlet foran paa Brystet i den ene Haand , en Figur man kender igen fra Katakomberne i Rom , og de første Kristnes Symbol , Barmhjertigheden , et Navn der er gaaet over fra et Trin til en Stand , og har holdt sig til Nutiden : Pastor , Hyrde , hedder Sjælesørgeren endnu . Den ypperste Hyrde er Paven , som tillige forener Brobyggerens Ansvar i sin Person , Pontifex , overtaget fra et romersk Embede i Hæren ; hvis man derfor vil se Pavens Funktion under et efter sin Oprindelse maa man forestille sig ham med Krumstav i Haand førende en Flok Faar over et Vand , over til den anden Bred , hvor de bliver klippet . Den kristne Begrebsverden samler sig om og afgrænser sig til Træk hentet fra et Hyrdestadium under Udvikling , i „Østerland " . Symbolet „den gode Hyrde " staar som et Udtryk for en emotionel Forskydning paa Overgangen fra en Forfølgelse til en Beskyttelse af Dyret . Barmhjertigheden er saaledes begyndt i Virkeligheden , realt , og har senere toppet sig abstrakt til en Etik . Endnu Hyrdestadiet nær er de gamle Grækeres Forestillinger om en bukolisk , en arkadisk Tilværelse ; men for deres Vedkommende fandt Naturimpulser Udtryk i Kunsten og Poesien , med den skikkelsedannende Fantasi der var dem egen . Efter bibelsk Overlevering kommer Patriarkerne som Ny - 244 VOR OPRINDELSE byggere ind i Palæstina fra Østen , ad Babylonien til , som Hyrder , sammen med Kamelen og Faaret . Kamelen hører hjemme nordøst inde i Asien , den er et Tørstedyr , med Faarets Temperament , som er bleven til det den er i udtørrende Savanner , ligesom Hesten , haardere prøvet end den . Fra Ørkenen Gobi , Pattedyrenes Urhjem paa et Tidspunkt , da her stod Skov , i skraa Retning ned igennem Turkestan til Arabien , Syrien og Sahara strækker sig nu som et bredt raseret Bælte Sandørkener ; besynderligt nok at denne øde Passage markerer netop den Retning hvorfra Mennesket og Husdyrene er kommen . Det er som om Fortiden her har udslettet sine egne Spor . Kamelen blev tæmmet , et Resentiment til Trods den ikke lægger Skjul paa endnu , og leveret sydned til Levanten og Afrika ; den har siden i vor Tid naaet Ørknerne i Australien , en tornet Sti for den ogsaa der . Den har gjort sig nyttig , men har jo aldrig haft Hestens Tække . Hvor Faaret er kommen fra er man ikke klar over ; det saavel som Geden er Bjergdyr og maa tænkes at være tæmmet af et Folk der har levet Bjergene nær . Ikke eet Folk , men flere , paa forskellige Lokaliteter , kan have bidraget til Husdyrenes Tæmning , skiftevis og ved Overtagelse fra det ene til det andet . Det er jo da givet at man har tilegnet sig Kvæget og Kornsorterne en Gang her paa disse Kanter ; de ældste mesopotamiske Kulturer , Ægypterne , var allerede i Besiddelse deraf ved Historiens Gry . Men det gælder dog ikke straks Hesten . Før man har redet ser det ud til at man har kørt , for Hest og Vogn kommer tidligere ind i Historien østerfra end Rytteren . Man maa altsaa have opfundet Hjulet , der hvor Strids - HYRDEN 245 vognen kom fra ; i flere sensationelle Henseender har det ynglet i Græslandsbeboernes Tanke . Det første Møde med Hesten vil man uvilkaarlig se for sig i et Billede : Græsserne , et Vildnis af Vipper og Blomster der lukker Synskredsen inde , og halvt skjult derimellem et Føl , næsten nyfødt og vaklende paa lange bruskede Stænger endnu , som nysgerrigt har skudt Straaene tilside med Mulen for at se Verden , og saa en aarsgammel Dreng , Hyrdens lille Søn , der netop er saa vidt at han har rejst sig paa to og ligeledes uopholdeligt skal begive sig ud for at inspicere Verden . De to mødes mellem Græsserne og ser hinanden an , fra hver sin spæde følsomme Verden , vordende Hest og vordende Rytter , der tager Maal af hinanden . Et langt Venskab skulde komme deraf . Hesten er bleven optaget i Lejren som Føl , og Børnene har hængt om Halsen paa den allerkæreste Skabning , til de ikke har kunnet naa op om den mere , for den vokser hurtigere end de ; men saa tager de lange Drenge sig af den , Lømler og Plage baksende med hinanden . Hjemme bliver Hesten paa Bopladsen , føjelig , men lunet , fjern og livsvarm som en Kvinde , klippende med Ørerne , og en Vrinsker , med Ild i Øjnene , uadskillelige er den og Drengene . Ungtiden og Hestens Tæmning sidder endnu i Blodet , alt hvad der angaar Heste er gaaet dig i Marven . Enhver Hest maa da endelig tæmmes den Dag i Dag , gøres ridetam , før den taaler Rytter paa sin Ryg . De der er opvokset paa Landet vil huske med hvilken alt affejende Lidenskab man higede efter at komme op at ride , fra man ikke var større end at man maatte forlænge sig med et Hop for at naa Hestens Pandelok , 246 VOR OPRINDELSE naar man med en Brødhumpel i den ene Haand og Grimen skjult bag Ryggen i den anden havde lokket sig nær nok til det store skikkelige Dyr i Kæret . Saa Grimen paa , og Øget ledet hen mellem nogle høje Tuer , eller langs et Kreaturled , hvorfra Bestigningen lod sig udføre . Og hjem kom man i Galop , under flittig Brug af Grimetampen , og et goldt Hold i Manken , med det store skvulpende Dyr under sig . At man havde det Uheld ved en Lejlighed hvor Hesten utaalmodig efter Stalden satte i Trav fra Vandtruget ind gennem Stalddøren at faa Panden dundret mod Karmen og blive barberet bagud af Hesten ned paa Stenbroen ænsede man ikke ; Ridesaar bagi som brød op igen og brændte forbandet : hvad der saa skete , ride vilde man . Den Hestegalskab man var besat af som Dreng ligger saa langt tilbage nu at man ligesom synes den lader sig oversætte til de første Rytteres Temperament ved Mødet mellem Hest og Mand paa Græssletterne i Ungtiden . Det maatte ende med at Manden læssede sig ovenpaa Kræet . Vildhesten var en lille Hest , og det kan ikke have været altfor store Personer den har baaret i Begyndelsen . Græslandsjægerne har nok været smaa Folk , som alle Ungfolk er det , Pygmæer , Buskmænd , Eskimoer , som Japanerne er det endnu ; Romerne var smaa Folk . Men Hest og Mand tiltog i Størrelse sammen ! Af Ponyen blev der en Kleppert , da den fik mere at bære , og Rytteren voksede , som der af en Dreng bliver en Karl ; endnu i antik Tid var Hesten ikke over en Poloponys Størrelse ; gennem Middelalderen vokser den i samme Forhold som de harniskklædte Ridderes Vægt tager til . En lang Galop gennem Tiderne er Hestens Historie . Som en Kentaur træder Rytteren ind i Antikens Sagntid , endnu in - HYRDEN 247 den man rigtig havde set ham selv . Rask oversvømmer Hest og Mand hele den antike Verden , da han først er kommen , de uimodstaaelige Ryttere , Makedonerne , med deres Konge , Alexander den Stores Fader , Philhippos , den Hesteglade ; senere i Middelalderen Araberne , som rendyrkede Hesten , Beduinen , Muhameds Krigere ; endelig Ridderen , en Jernmand overskrævs : en Dundren og en Rytme op og ned af Hestfolk , Hovslag og Hornsignaler , som er en Hestevrinsken sat i Musik , Firspring , ind ad den ene Ende af Historien , og ud af den anden ! Og som et fjernt farende Ekko deraf , Hestevrinsken omme paa den anden Side af Jorden , kommer Overførslen af Hesten til Amerika med Columbus , Græslandets Legende om igen , Prærien , Hesten Vildhest igen , splitternøgen og med flyvende Manke i en Galop gennem Staterne , Indianeren paa Kroppen af den ! Pampassletterne , endeløse Græslande igen i Sydamerika , Gauchoen med hans Lasso , som han leverer op i Texas til Cowboyen : Hestens Tæmning forfra , efter et Frikvarter , i en ny Verdensdel ! Og med Billedet af en vild , nylig indfanget Mustang , som „bukker " med opskudt Ryg under Cowboyen , føjet til hvad man kan forestille sig om de første Ryttere der tæmmede Hesten paa Græslandene omkring Aralsøen i Ungtiden , flere Aartusinder før Cæsar , slutter Hestens Karrfére rundt om Jorden som i en Ring . HYRDEN 239 AGERDYRKEREN Kornet . ER Dyrenes Tæmning først begyndt i Kvindernes Lejr , mens man endnu førte et Jægerliv , ved Optagelse af Kid , Kalve og Føl , Kæledægger der voksede op sammen med Børnene , saa menes det at Agerdyrkningen i sin første Begyndelse ogsaa skyldes Kvinden , en anden Side af hendes Forsørgelsesinstinkt . En Parallel i Menneskehedens Periferi , hvor et forsinket Trin har bevaret sig op til vor Tid , giver en aktuel Forestilling om hvordan man oprindelig har tilegnet sig Kornet som Næringsmiddel , endnu inden der har været tænkt paa at dyrke det , nemlig hvad man ved om de indfødte Australieres Næringsliv . I det aabne Busk - og Tørsteland hvor de er bleven isoleret fører de en Samlertilværelse der næppe er meget forskellig i Typen fra den Leveform Mennesket har kendt endogsaa før Istiderne , i uoverskuelige Tidsrum , da man kun var Omstrejfere , uden at man andetsteds blev indelukket i den , som Australieren paa sin Fastlandsø . Paa dette Trin tjener nogenlunde alt til Næring , ligesom Smaabørn paa et Trin fører en hvilkensomhelst rørlig Ting til Munden , foruden Vildt ethvert mindre Kræ , Mus , Firben , Larver , Fugle og Æg , og hvad man kom - AGE RDYRKEREN 249 mer over af Frugt , Bær , Rødder , lige ned til Frø , som man ikke forsmaar , om det saa kun er et enkelt Frø , der malet med Tanden giver en Velsmag , for man har spist for at spise , ikke for tørt og oplyst at ernære sig . Græssernes Frø , saa smaa de er , har man sikkert meget tidligt opdaget . Hos Australierne kan man tale om et Trin allerede ude over det tilfældige , Frø man stikker til sig hvor man støder paa dem , idet Indsamlingen er sat i System , hvorefter Frøene gennemgaar en Tilberedning ved Ilden . Her er det den australske Kvinde der er virksom , det er en af hendes Pligter i det daglige Fourageringsarbejde at indsamle Frøene af forskellige vilde Græsser , hvortil hun bringer Pitchien , Truget af Træ som Manden har forfærdiget til hende . Imidlertid strejfer Manden ud milevidt i det karrige Land , paa Jagt efter det Smaavildt Australiens Pungdyrfauna levner ham , en heldig Dag hvis han træffer en Kænguru , og Lykke til hvis han efter mange Timers Forfølgelse sammen med sin Hund nedlægger det hoppende Vildt . Australieren er endnu Kaster ; med Bumerangen eller Spydet , udslynget med Kastetræet , skal han naa Kænguruen mens den er i Luften paa et af sine høje svævende Spring . Hjem kommer han med et eller andet nedlagt , „hjem " , til en Rede i Sandet , hvor man har slaaet sig ned for nogle Dage , og hvor en Askehob er alt hvad der viser at Familjen har været der , naar den er brudt op og trukket videre . Som Australierens Dag arter sig kan man forestille sig Chelléen - Mandens i Evropa ; og han har næppe set meget anderledes ud heller . Naar man samles i Lejren ved Baalet rives Frøene , som Kvinderne har bjerget , mellem Stene og æltes op med Vand , hvorpaa de ristes i Asken , det første Skridt hen i Retning af Brød . Australierens øvrige Sysler foregaar ved Baalet , som man endnu ikke kan kalde en Arne , men her lever og aander han , og her falder hans smaa Arbejder , naar han har spist det han har fanget , her skraber han sine Spyd og retter dem ud i Ilden , her filter og spinder han sin Kvindes Hovedhaar , hvis hun har mere , og gør sig Snore deraf , som han tvinder paa Knæet , en Kunst udøvet ogsaa af Kvinden selv , som af en filtet Marelok tvinder sig et Haarbaand , hendes første og eneste Tilløb til Klæder . Filtningsprocessen er siden at følge i Kirgiserens Jurt . Som Drenge gjorde vi os Haarbolde ved Rulning og Filtning af Kohaar , solide uforgængelige Bolde . Den Hat du har paa Hovedet er da endelig fremgaaet af samme urgamle , prøvede Filtningsproces . Det Stadium Australierinden er paa endnu , naar hun bager Frøkager i Ilden , maa man være gaaet igennem ogsaa paa Græslandet i de indre udstrakte Stepper af Asien , hvor de vilde Græsarter fandtes , som siden skulde forædles op til Korn . Udvælgelsen har fundet Sted mellem flere Arter , hvoraf de nu over hele Jorden kendte Kornsorter er endt med at træde i Forgrunden . Hvordan de har set ud i oprindelig Tilstand viser andre vilde Græsser , Timothe , Rajgræs , Marehalm og Hjælme , med kornlignende Vipper , men uudviklet Kerne . En Gang har man her i Landet samlet Frø af Pileurt , som endnu af Boghvede ; Smagen har svinget ved Udvalget af de forskellige Græsser , hvor ogsaa Klimaet har gjort sig gældende , vidt udbredt i Asien og Afrika dyrker man Hirse og Durrha , mens Ris har Fortrinet i Østen , i Amerika Majs . Men de klassiske Kornsorter er Hvede , Rug , Byg og Havre , og ypperst mellem dem , omspundet af de ældste og fornemste AGE RDYRKEREN 251 Traditioner er Hveden , den Hvide , hos Ægypteren associeret med Kvinden , den Nærende og Livgivende , Grækernes Demeter , Romernes Ceres . Det er ikke meget man faar mellem Tænderne naar man frigør Kernen i et almindeligt vildt Græs ; Kornsorterne har næppe haft stort mere at byde paa før de blev dyrket , men der maa have været noget særlig driftigt ved dem der har gjort sig bemærket , de har hængt paa , som Burren gør , ved den skarpe Forlængelse af Avnen , Skægget , eller Stakken , som man siger i Jylland , den Stikkende , saadan som Rug og Byg har endnu , og som Hveden ogsaa nok har haft før den blev kultiveret ; det er et Spredemiddel , Dyrene har ført Frøene med sig i Haarene , og derved er de kommen saa langt som Dyrene er kommen . Mennesket har saa igen fulgt Dyrene . Med Erfaringer fra andre ru Ting man faar paa sig fra Planteriget tør man forestille sig at de første Kerner Mennesket har smagt har han pillet af sine haarede Skanker efter en lang Jagtdag mellem Græsserne om Efteraaret . Bygstakken var særlig besværlig , erindrer man , den borede sig ind i Luven paa Klæderne og var næsten ikke til at komme af med igen . En enkelt solmodnet Kerne , hvad smagte sødere end den ? De første endnu mælkede Rugkerner man gnider af Akset ud i den hule Haand og blæser Avnerne fra , husker du da du smagte Høsten og Kornets Gave af dem ? Som det hører til Australierindens Gerning at samle Frø og gøre Kager deraf ved Ilden har Kvinderne paa Græslandet sørget for den Part af den daglige Ernæring . Men frugtbar Jord og et Lys i Tanken har bragt dem videre . Paa et Tidspunkt da Stammerne endnu var vandrende , og med halve Aars Mel - 252 VOR OPRINDELSE lemrum har vekslet mellem Bopladserne i Nord og Syd , maa det være bleven dem paafaldende at der er kommen Græsser af den kendte gode Slags op i Nærheden af Lejren , paa Steder hvor en og anden erindrer at de har spildt Kerner om Efteraaret : Jorden der aabenbart har taget dem til sig og nu giver dem med flere Fold tilbage igen ! Tilstedeværelsen af en stille Pagt har dæmret for dem , efter tilstrækkelig mange Gentagelser , det har været et Forsøg værd at spilde rundeligt med Kerner , og en lille grøn Mark har da ogsaa hilst dem paa Stedet næste Foraar som et talende Syn allerede paa Frastand og en Tilknytning til Lejrpladsen . Saadan er man begyndt at bo . Den indre Aarsagssammenhæng har ligget Hyrden for højt ; udvidede Frugtbarhedsassociationer møder os hos senere Slægter , ført med op imod historisk Tid , fra denne første stille Kontrakt mellem Kvinden og Jorden . Erfaringen sagde med Sikkerhed at man maa give for at faa , ofre , noget for noget , i naiveste Forstand , som man maatte give Ilden noget at fortære , for at den kunde blive stor og lyse og varme , den var jo et Væsen , Guden selv , som man tillagde de Forlangender man kendte fra sig selv . Ofret danner Oprindelsen til al Religion , i og for sig simpelt og redeligt tænkt , og en sund Slutning fra eget Tarv til Magternes , noget for Tanden , Villighed til at handle — vil du give godt Vejr , saa skal det ogsaa koste noget fra vor Side ! Med Tak var man altid rede ; er Nutidsmennesket det ? Begrebet Dyrkning var jo da fælles for Helligholdelse af Magterne , hvem man skyldte Afgrøden , og for den Umage man selv gjorde sig dermed ; og en hellig ærbødig Følelse har til ikke saa forfærdelig længe siden været knyttet til Saaning og Høstning af Korn , hos Almuen , men er nu AGE RDYRKEREN 253 endelig gaaet , sammen med den . Jeg har set Sædemanden bevæge Læberne over Saakoppen , som han bar foran sig , og gaa søvngængeragtigt over Marken , naar han lagde Vaarsæden i Jorden ; jeg ved ikke hvad det var han mumlede . Nu pikker han med Pegefingeren paa Barometret og mumler noget som jeg skulde tro er en Ed . Begrebet Agerbrug , Praktiken derved , og en Række nye faste Former for Arbejde har udviklet sig hurtigt , efter at Sammenhængen mellem Udsæd og Afgrøde har gentaget sig saa ofte at det er bleven en Part af Aarstiderne ; og forhen uanede komplicerede Leveformer er bleven Følgen deraf . Raadigheden over det nye Næringsmiddel , i et Omfang simpelthen som man saaede til , knyttede Tamdyrene endnu nærmere til Lejren , man kunde ernære dem paa Stedet , og behøvede ikke selv at flytte med Aarstiderne , naar man havde omgivet sig med Agre der gav Afgrøde nok til at vare en Vinter over ; man var bleven boende , af Nomaden var der bleven en Bonde . Ploven . I Kvindens Haand var fra Urtid af Gravestokken , det Redskab der var hende betroet , med den havde hun pirket alle de Rødder og Knolde op der fandtes under Jorden , nu fik hun Brug for den til at gøre Huller i Jorden og nedlægge Korn , som Husmoderen den Dag i Dag naar hun sætter sin Kaal om Foraaret og gør et Hul i Jorden med en Pind til hver Plante . Og sin Afgrøde har Græslandskvinden nok høstet ved at afskære hvert enkelt Aks med sin Ulu , et Flintskaar indeni Haanden ; de smaa Kvinder i Østen mejer deres Ris 254 VOR OPRINDELSE paa samme Maade endnu , med en lille Krumkniv indeni Haanden , selv om den nu er af Jern . Men Fremgangsmaaden med Gravestokken er jo bleven for sen , Jorden vilde vendes og fures over en stor Strækning , hvis det skulde blive til en Ager , og Hakken kom i Brug . Det er i første Form Gravestokken med en Hage paa , egnet til at løsne Jorden og vende den , jo tungere jo bedre , Hakker af Flint og af Hjortetak , der har været skæftet , kendes fra neolitisk Tid . En Hakke af en egen Vinkelform med et bredt Blad har været anvendt af de gamle Ægyptere ; en lignende Tværhakke , egnet for Arbejde i Dynd , bruges overalt i Østen i Rismarkerne . Som et Overgangstrin i Dyrkningen af Jorden drives Hakkebrug endnu af Negerkvinderne i Afrika . Fra Hakken nedstammer Ploven . Roden deri er Pløk , den tilspidsede Ende af en Stok ; Oprindelsen stikker i Navnet . Ved Brugen af Ploven er Manden jo kommen til , den forudsætter Anvendelsen af Trækdyr . Man tør rekonstruere i Tanken hvordan han som Idrætsmand og Fantast har laant et Øje til Kvindens Besvær i Marken med Hakken , og hvordan det har ynglet i Hovedet paa ham : Okserne , det ledige Tamkvæg paa Bopladsen , skal de ikke bestille noget ? Tanke og Handling er et for Manden , med lange Skridt gaar han til nærmeste Okse , kaster en Fangline om Hornene paa den , en øvet Jægermanøvre , og kommer tilbage med den , knytter den anden Ende af Fanglinen til Hakken , giver en Dreng et Vink om at lede Oksen ved Hovedet , og nu pløjer han virkeligt , Oksen trækker , og han styrer Hakken bagved med den skarpe Ende ned i Jorden , roder en kraftig Fure op bag sig i hele Markens Længde og kommer tilbage pløjende en ny ved Si - AGE RDYRKEREN 255 den af , mens hele Bopladsen er kommen paa Benene og undrende ser til . Det kan man være overbevist om , at den allerførste Pløjning er bleven hilst med den overstadige Latter Naturmennesket har tilovers for enhver hidtil uset Ting , den vældige Lattermildhed Homer taler om , og som jeg har iagttaget hos Malajer , i overraskende Situationer . Ja , der pløjer Manden , selvfølgelig , nye Kunster af ham , flere Kvinders Arbejdsdag udført paa et Minut , og deres Møje sparet ! Og der gaar Oksen , med sænket stridig Pande , den føler sig fangen og er stærk , trækker det der holder igen paa den med Magt efter sig i hele Agerens Længde og tilbage igen , uvillig gør den sig færdig netop med det den ikke vil , er det nu ikke mageløst ! En lykkelig Dag paa Bopladsen , hvor man har let sig fordærvet og tilegnet sig en ny Kunst . Manden har vist sit Vid , og Kvinden kan nedlægge Hakken . Der er nok at tage Hænder i for hende endda . Men Manden forbedrer ufortøvet Ploven , henter et langt egnet , krumt Træ fra Skoven , som af sig selv borer sig ned i Furen , naar der trækkes i det , og som han kun behøver at styre den frie Ende af . I denne simple Form bruges Ploven endnu , som man kan se det paa det primitive Landbrug i Syrien , hvor Araberen pløjer sine sandede Agre med en Dromedar for og ikke andet til Plov end en lang krum Gren , der roder en Fure i Marken med den forreste Ende , hele Indtrykket af en spindelvævsagtig Spinkelhed . Den første Plovmand paa Græslandet har hurtigt opdaget at to Okser trækker mere end een , Tykpandetheden fordoblet , to om at udføre et Arbejde idet de mener at gaa deres Vej , det lønner sig at lægge Aag paa Væsner med slig Forstand ; 256 VOR OPRINDELSE og nu er Plovspandet færdigt , saadan som vi kender det fra Helleristninger i Bronzealderen , Manden med Ploven og Trækdyrene foran , snildt præget i Stenen i et Perspektiv fra oven , der giver Forehavendet og Oksernes Antal , med tydelige Horn , fortræffeligt . Hedebonden der pløjede med Stude , endnu for en Menneskealder siden , afgav noget nær samme Billede . Plovens videre Historie er bekendt , hvordan den kommer til at bestaa af flere Led , Plovnæb for sig , og Trækstang for sig , alt endnu af Træ , som kendt fra en tidlig Træplov , en Ard , fundet i Jylland . Plovskæret har man en Overgang skærpet med en Kile af Sten med et Hul igennem , af en bestemt Type , ikke at forveksle med en Økse ; senere har man gjort Ploven mere effektiv ved at forsyne den med en Muldfjæl bag Skæret , saa at den ikke blot trækker en Fure i Jorden men ogsaa vender den ; og med denne Forbedring har Ploven i Grunden beholdt sin Type lige siden , paa et Tidspunkt forsynet med Hjul , som opgaves igen , helt op til vor Tid , kun alle Dele af Jern . Kartoffelploven , som havde to Muldfjæle , for at hyppe til begge Sider , var endnu i min Barndom i Jylland omtrent helt af Træ . Til sit øvrige Udstyr har Plovmanden lagt Svøben , et Svirp af den minder Okserne om at Furen er lang og Dagen kort . Hyp , mine Bæster , kun modig frem , Fyraften i Sigte ! Der er megen Velsignelse i at trække Læsset for andre ! Og Okserne har lagt sig i Selen : ingen Byghalm , før Læsset er fremme ! Saadan enedes Manden med Oksen . 250 VOR OPRINDELSE Koen . Hans Kvinde har imidlertid fuldt op at gøre med Koen . Den skal røgtes , holdes paa Græs og malkes , Lertøj forfærdiges til at have Mælken i , og det er en lang Historie , Pottemageriet og Kvinden , uadskillelige her i Landet lige op til Jydepotternes sidste Tid , og en ubrudt Tradition i Afrika , hvor Negerinden med Skaberhaand fremtryller sine bugede og profilerede Potter af Leret , umageligt staaende op og knækket sammen i Lænderne ned over Arbejdet , der foregaar direkte paa Jorden . Hverken Pottepigen i Jylland eller Afrikanerinden har kendt Pottemagerhjulet ; det er nok kommen med Manden , paa et Tidspunkt hvor han overtog Kunsten , det har som altid ynglet arbejdsbesparende i Hovedet paa ham , som da han en eller anden Gang opfandt Vandmøllen , eller spændte Vinden for sin Kværn , som Fenja og Menja før havde trukket . Paa lerede Steder , gerne ved Søbredder , kan man finde en rund Haandsten , af en bestemt Type , anvendt af Kvinderne til at knuse Glimmer med , naar de lavede Potter ; og man synes man kan se et Luftbillede paa Stedet , Stenalderkvinden der ruger over Leret og former et Kar , hoftet og skrøbeligt som hun selv . Til Kornet , naar det var befriet for Avner ved Kastning , trængtes der Beholdere , og man gjorde Potter saa store at man næsten kunde være indeni dem selv , som fundet her i Landet . Da ogsaa de blev for smaa maatte der tænkes paa Bygninger til Afgrøden , Laden . Stald gjordes nødig til Tamkvæget . Og nu er det igen Manden der træder i Arbejde og gaar til Skoven efter Tømmer . Den nyeste Tids Pollenundersøgelser har vist at en Klima - 258 VOR OPRINDELSE forværring fandt Sted her i Landet i den ældre Jernalder , maaske en sidste Pendulsvingning af den Periodicitet der afmærkede Istiderne ; og man har heraf sluttet at Kuldeperioden efter de milde Aaringer i Bronzealderen har foranlediget Befolkningen til at tage Kvæget i Hus om Vinteren , ligesom man selv har været nødt til at klæde sig anderledes paa end Bronzealderens lette Dragter , Indledningen til en nordisk betonet Livstype , som vi lever under endnu . Det er da igen Kulden , Istiden som Læremester , der bliver Aarsag til et nyt Trin paa Fremskridtets Vej . I Begyndelsen gav man Kvæget Plads i Huset hos sig selv , som det vides fra Udgravninger af sene Jernalderhuse , helt op i Aarhundrederne efter Cæsar . Under primitive Forhold , Nybyggere paa Jyllands Heder for 50 — 60 Aar siden , har man kunnet opnaa at se Symbiosen for sig lyslevende , en Barndomserindring begravet i en eller anden Artikel jeg er saa fri at gentage her , i en Forbindelse hvor den hører hjemme : I en næsten uforandret , af Hartkornet bestemt Form forekom Beboelser med et Rum , fælles for Kreaturer og Mennesker , endnu i Himmerland i Midten af Halvfjerdserne i forrige Aarhundrede ; som Barn har jeg haft Lejlighed til at besøge saadan en Familje , i et lille nystiftet Nybyggerhjem paa Svingelbjerg Hede , hvor Konen havde været Pige hos os , vores givne Forsyn , som ikke kunde glemmes . Hun var Forsyn endnu som gift Kone , for alle sine , kunde saa at sige sidde paa eet Sted og række til alle Munde i Husets eneste Stue . Vi fik Sukkermader , naar vi kom , og Koen , som fra sin Baas rakte sit store hornede Hoved ind over Bordet , fik ogsaa en kvart Sukkermad , skulde hun staa med tør Mund ? Et Par AGE RDYRKEREN 259 studse Faar bevarede en stiv Holdning med Fronten til og et Fosforglimt i Øjet i et dunkelt Hjørne , og paa Lergulvet klukkede Høns , mellem flere omtrent lige store Smaabørn , med Hundehvalpe og en forkedet Kat i Favnen . Selv havde Forsynet en Nyfødt ved Brystet , stor og hvid som hun var , almægtig paa alle Leder , man maatte tro overflødige Stykker havde løsnes sig fra hende og var bleven til Børn , som nu tudsede omkring paa Gulvet . Der var gavmildt og godt i den Rede , fugtigt , en Taage af Vennesælhed og Livslugt over det hele , med et larmende og ovenud lykkeligt Forsyn i Midten . Hedebonden begyndte i mange Træk paa bar Bund , forfra ; man tør slutte fra ham , hvad angaar Behovet og Trinet , Mennesket og Tamdyret sluttet sammen , til hvordan Agerdyrkeren i det hele taget er begyndt . Fremgangsmaaden var givet ; hos de første Agerdyrkere paa Græslandene skulde den opfindes . Det fulgte af den Vækst Kombinationen af Agerbrug og Husdyrhold indebar i sig selv . Den ene nærende og snart uundværlige Ting efter den anden fremgik af Kvindens Syssel mellem Arnen , Marken og Koen . Hun bager Brød paa de varme Sten i Ilden ved at slaa Dejg paa dem , knust Korn rørt i Mælk , Grød og Brød af samme Oprindelse , og en primitiv Form Smagen ikke har tabt sig for endnu , Skoldkage , meget eftertragtet , hed de første Fladbrød hvormed man tog Prøve af Ovnen i Jylland ; Jødernes Paaskebrød , det svenske Knækbrød , stammer ned fra den første Tilberedelsesmaade , helt tilbage til Australierindens svedne Frøkager . Græslandskvinden koger og syder , kommer Gryn og Urter i Suppen , Duft paa den med Timian , hun har noget at staa i , som det hedder i Husmoderens Sprog , det naar op 260 VOR OPRINDELSE paa Benene af hende , hun slagter og bereder Skind , tvinder , fletter og syer , med tidlig Hjælp af ligesindede Døtre , der allerede som Smaapiger leger at bage Kage i Støvet . Under deres Hænder opstaar Smør , en af de Hemmeligheder de afvinder Komælken ; og det er saa betydningsfuld en Ting at Erhvervelsen har sat sig Spor i Græslandsboernes tidligste sakrale Forestilinger , som trængte til en af deres yderste Forposter , de gamle Hinduers Offerhandlinger med det som helligt ansete Produkt , associeret med Ilden . Mere eftertragtet Offer end Smør har man ikke kunnet tænke sig . Endnu i forrige Aarhundrede skal Ofring med Smør være paavist hos en Almuekvinde i Norge . Maa det om Smørrets Betydning som Vare her i Landet være tilladt at minde om at man med en omvendt Retning i Tanken har bragt det nationale Produkt i Forbindelse med et Ungtidssymbol , Bronzealderens Lurer ; i en vis højmoderne Forstand er vi da Smørdyrkere endnu . Var Smørret et Sakrament hos de gamle Indere , saa var Koen selv hellig , og er det da endnu , man omfattede den som et Ophav , beroende i Himlen , en simpel Iagttagelse Naturmennesket gjorde , Datids Naturhistorie , hvad , der gik jo da en Ko hist oppe i Himlen , hvis Horn man saa for sine Øjne hver Gang det var Nymaane ! Hun var Moder til os allesammen , skulde man ikke behandle Koen hernede , den Givende , med Respekt ? Det primitive Menneskes Fortolkning af Naturfænomenerne har været vidtsvævende og har givet Anledning til sindrige religiøse Systemer , som er en anden Side af hvad Menneskehistorien har efterladt sig . Ofte maa man undre sig over at Naturmennesket har kunnet overleve , med den vilde Orien - AGE RDYRKEREN 261 tering overfor Tingene der har gjort det ud for hans Viden ; de har været stillet som Børn i en Skov . Men til hvilke absurde , fra Følelsens Side smukke og fantasifulde Naturforklaringer man saa har støttet sig , Hinduers , Grækeres , de gamle Nordboers vidtløftige Mytologi , saa har de tidlige Agerdyrkeres Pagt med Jorden og med Kreaturet været et reelt Holdepunkt i Tilværelsen , i det daglige , og har efterhaanden udfoldet sig i alle praktiske Forgreninger , der endte med at gøre Leveformen afrundet i sig selv . Efter at Aarsagssammenhængen var bleven klar kunde Erhvervet staa ene , Bondens Arbejde , saadan som det indtil fornylig har mødt os paa Landet , uden Ritus . Det hviler paa en gennem Tiderne selvopstaaet ideel Arbejdsdeling indenfor Familjen . Det svære Arbejde overtoges af Manden , efter at han fra urolig Jæger var bleven Kvægopdrætter og Hyrde , endnu uden blivende Sted , endelig fastboende Jordbruger og Bonde . Kvinden vogtede sine Kald , bistaaet af Børnene , fra de kunde løfte en Tøjrekølle ; gennem Aarhundreder har man enedes saaledes om Arbejdet paa en Gaard , hvilket kommer af Gærde , et hegnet Sted . Først da Kvinden er bleven Frue i en Etage i en By , som en Kostbarhed i en Æske , inden i en anden Æske , har hun sluppet sin Part af Landarbejdet . Men endnu viser et Instinkt hos hende at hun oprindeligt var den første Agerdyrker : Urtepotterne i hendes Vinduer . Den firlængede Gaard . Der findes en Tegning af Frølich , Illustration til Visen om Niels Ebbesen , der forestiller det Bondehjem hvor han paa 262 VOR OPRINDELSE Flugten fik et Brød , en Leve , loaf , af Madmoderen . Stedet ligger i en Skov , en nylig klaret Lysning , og har saa mange primitive Træk , hentet fra en Brønd i Frølichs nordisk indskuende Fantasi , at man virkelig synes man staar overfor et tidligt Bondebrug , saadan som det kan have set ud i Danmark for Aarhundreder tilbage . Billedet fandtes i „Ude og Hjemme " , hvor jeg saa det som Dreng , og jeg tror det , ligesom en anden stor Tegning af Frølich til Sagnet om Longobarderne , ikke at tale om Illustrationerne i Fabricius ' Danmarkshistorie , gav mine Tanker en Retning mod Forhistorien og dens Sammenhæng , vor Oprindelse , som jeg ikke siden har sluppet . Lige saa fjernt Frølichs Tegning af et Torp paa Niels Ebbesens Tid rykker Fantasien tilbage , lige saa fortidigt , kun et Stof i Tanken , er nu den Type paa et Bondebrug jeg har kendt som Barn ; ingen kan rejse ud paa Landet og se det med Øjne nu mere . Og dog ligger det ikke mere end 50 — 60 Aar tilbage i Tiden . En Gaards Drift havde da efter Aartusinders Forløb naaet den Afrunding som selvbestaaende Erhverv den kunde naa , og gik umiddelbart efter over i andre Former , Byens Indflydelse der naaede den , Industrialiseringen , et besværligt Ord , Andelsbevægelsen , Strømmen af Varer , hvor man før havde forsynet sig selv , Jernbanen , Cyklen , elektrisk Lys i Nødset over Bagen paa Koen , altsammen Velsignelser , tro ikke andet ; hvem ønsker sig Fortiden tilbage , uendelig Møje , Maadsel , som man sagde i Jylland , naar man kan købe en Maskine til at gøre Arbejdet ? Forvandlingen har jeg i tilstrækkelig Grad befordret ind i Literaturen før ; tilbage bliver en Undren endnu over at man skulde leve og faa det at se , netop dette , at en bestemt afgrænset Kultur skulde vise sig i AGE RDYRKEREN 263 alle færdige Træk , og saa gaa . Kun en enkelt Generation , den jeg tilhører , har set det ; før den kunde Ingen vide at Forvandlingen vilde komme , og efter den er der Ingen der har været personlig Vidne dertil . Hvordan Agerdyrkeren var begyndt , og hvad han havde bragt det til , paa egen Bund , kunde endnu aflæses paa en typisk firlænget Bondegaard , indtil op imod vor Tid . Firlænget er den stadig , men ombygget , med et andet Tarv for Øje , og udenfor ved Vejen staar Mejerispanden , som fortæller en hel Del af hvad det er der er sket . Stuehuset , i hvis Indretning man nu er „med Tiden " , som man sagde , det vil sige efterligner Byfolks Skik , var i den gamle Overlevering af en fast , standardiseret Type , ens paa alle Gaarde , i hvert Fald i den Egn af Jylland jeg var fra , saaledes afdelt indvendigt at det afgav Billedet paa sin Vækst , selve Husets Tilblivelse . I Midten var Stuen , med Bilæggeren , oprindeligt Arnen , Glosen gaar igen i engelsk stowe , hvormed man her mener Kakkelovnen . Her stod Langbordet under Vinduerne , med Højsædet for Enden , Slagbænken indenfor , og en løs Bænk langs Siden ud mod Stuen . I Baggrunden Alkovesengene ; fire Døre , en ud til Gangen , en til Spisekamret og Trappen ned til Kælderen , en ud i Køkkenet , og en ind til Kammeret , Manden og Konens Privatrum ; her fandtes Mandens Vægskab . Til denne Stue , Urhuset , var saa kommen en Tilbygning i den østre Ende for Kvæget , som i Jernalderhuset , senere da man fik Stald overgaaet til Køkken , med Arnen flyttet derud . Hertil kom endnu en Forlængelse i et Bryggers , stenpikket , og med en Stige op til Loftet , som kunde hejses op , saaledes ophængt at Lemmen samtidigt gik 264 VOR OPRINDELSE ned , og omvendt , et System man genfandt paa alle Gaarde . Indgangsdøren havde i sin Tid ført lige ind i Stuen ; en lille Tilbygning for Vestenden kom til , halveret i den lille Gang og Spisekamret bagved . I Muren derimellem var gerne indsat en Flaskebundsrude , det eneste Lys Spisekamret fik . Endelig føjedes Storstuen til Vestenden af Huset , et Rum man ikke brugte til dagligt , men som markerede Husets og Familjens Grad . Af denne organisk opvoksede Indretning af et Hus tog man ikke fejl , man kunde færdes deri i Mørke . Indhuset var altid orienteret i Øst — Vest , med Vinduer og Døre ud til Syd mod Gaardspladsen ; Nordsiden havde overhovedet ingen Vinduer , bag den laa Kaalgaarden . Parallelt med Indhuset strakte sig Laden , højere i Taget end de øvrige Længer , og med Indkørselsporten ; midt i Gaarden Kjelden ( Kilden ) med Vandingstruget , i en Krog Slibestenen ; Resten optaget af Møddingen . En Afdeling af Laden var Loen , med stampet Gulv , her tærskede og kastede man Kornet ; koldt om Fingrene var det at tage paa Negene her Vinterdage . Længen tilhøjre set fra Stuehuset var Kostalden , med Svinestien i den nordre Ende , den tilvenstre Hestestalden , med Karlekammer , stundom Huggehus , og Faaresti i den søndre Ende . I en Ring havde man her alt samlet om sig der udgjorde en Bedrift , med Agrene udenom . Ager har noget at gøre med at age , og med Aag , Rødder som siger at her blev der kørt , og her blev der slæbt . Manden var altid ude , føltes næsten som en Gæst , naar han kom ind , for at spise eller for at gaa til Ro . I Frammerset stod Konen , uden andet Lys end Skæret fra den aabne Ild paa Gruen , der gik op i Skorstenen , lige i Trækken , og med sviende Øjne , snappende efter Luft i Rø - AGE RDYRKEREN 265 gen . Hun gjorde Ild op med Fyrtøjet , som endnu var i Brug , til Svovlstikkerne kom , Fyrfadet hang i Kobber paa hendes Væg , det hvormed man engang hentede Gløder hos Naboen , hun ildede op med Brom , Lyng og Ris , samme Ord som paa Engelsk betyder en Kost , og holdt Varmen vedlige med Tørv , engelsk turf , med en anden Nuance ; udbredt og fremgaaet af samme landlige Behov var Begrebsverdenen over store nordiske Omraader , med Rod i samme Æt , samme Vandring . Ved Maaltiderne bar Konen Maden paa Bordet , men satte sig ikke og spiste som de andre , hun gik fra og til og vartede op , hendes Plads var i Køkkenet , ingen saa nogensinde Konen spise ; det var hendes Tilsidesættelse , vil Nogle mene , i mine Øjne var det hendes Rang . For ikke længe siden har jeg endnu set det paa Bøndersteder , et Ungtidstræk ; hos visse Beboere paa Sydhavsøerne spiser hvert Individ for sig , med Ryggen til hinanden , er det ikke fornemmere end det højciviliserede Selskabs hujende Middage , hvor man sidder om et Bord med Levnedsmidler og maa raabe som en Lods paa et Skib for at blive hørt af sin kanibalsk dekolleterede Sidedame ? Efter Barbari skal man ikke altid gaa i Fortiden eller til primitive Folk . Man bagte jo selv paa Gaarden ; forud kunde man finde det yngste Individ af Fruentimret paa Gaarden forstukket inde i Bagerovnen , hvor hun rugede paa Teglgulvet og byggede Baalet op af Lyng , Pinde og Tørv . Saa dejnede man , i dertil bestemt Trug , gjort i et af en Stamme som en Ege , Konen med Armene blottet til Albuen og et hvidt Sæt , som en Hjelm under et Slag , paa Hovedet ; en rask Dreng afgik til Naboen 266 VOR OPRINDELSE efter Laan af Suddien , Surdejgen ; Brødene blev slaaet op og skaftet i Ovnen med et Blad paa en Stage , som paa lange Skeer , og langet ud igen , naar Bægten var lykkedes , store brede Rugbrød , Kagen , og de lange blonde fyldige Sigtebrød , ikke at glemme Vakken , den af Dejg eftergjorte And , som tilkom de mindste i Familjen , og var mere skattet end Alverdens tandfordærvende Sukkergodt siden . Man bryggede , efter at Byggen i Forvejen var fermenteret i en Kasse ovenpaa Bilæggeren , og gruttet paa Haandkværn , under Anvendelse af Pigekræfter ; saa lugtede der af Urt og Humle , og et Dryp — Dryp lød fra Tapstaven i Bryggerset . Man slagtede , og det var vel nok Topmærket af hvad Konen stod i , indledet med Svinets øredøvende Protest , som kunde høres fra Gaard til Gaard , festligholdt med Blodpandekage og almindelig Overdaadighed , Finker , som man ikke var glad for ; og ellers ikke til at komme i Køkken og Bryggers , der var i Kvindevold og svømmede over af Stikknive , Hakkebrætter og Pølser . Bidrag havde man selv været med til at levere , i Form af Tilsnitning af Pølsepinde , som man gav en let Forkulning i Spidsen i Lyseflammen ; til Gengæld fik man Blæren , som man valkede paa Trappestenen og kom Ærter i , før man hængte den til Tørring . Siden blev der gerne en Rumlepotte af den . Faarevasken om Foraaret ved Paasketid , Klipningen , hvor Konen havde Hovedklædet frem over Øjnene mod Solen , brugte Saksen , der var en Fjedersaks i et Stykke af samme Type som den der kendes fra Bronzealderen , til Forskel fra den sammensatte , Sesseren , engl . scissors , ikke uden at der nu og da kom Blod , og endevendte Faaret , som hun havde bundet alle fire Fødder sammen paa med sit Strømpebaand . AGE RDYRKEREN 257 Det samme tog hun sindsroligt fra Knæet naar Faaret skulde slagtes og med bundne Ben blev lagt paa et omvendt Kar , med den ene Haand fattede hun Faaret om Mulen , for at det ikke skulde sige noget , og stak det med den anden ; Slagtemad fik du i Ugen der kom . Af Talgen støbte man Lys , en fedtet Affære hvor man dyppede Vægerne sat paa Pinde i et Kar med kogende Vand , hvori Talgen flød ovenpaa , og flyttede dem langs en Stige lagt over Karret , saa at de var størknede naar de naaede det sidste Trin , og kunde dyppes igen , gentaget saa længe til de havde den Tykkelse de skulde have . Trekongerlyset støbte man over tre Væger , samlede til een paa Midten . Bryggerset og Pigerne var i et Talg saalænge Processen stod paa . Naar Faarenes Uld var samlet blev den kartet af Pigerne om Aftenen , i sparsomt Lys fra Praasen paa Bordet ; siden spundet af vor Moder , i spredte Pauser , den eneste Tid hun hvilede , uden at være ledig , ved Rokken ; saa tænkte hun . Garnet haspedes af Tenen paa Vinde og vandtes af til Nøgler , paa en Vindepind , hvis Skaft var udskaaret med et Rum i , hvori en Raslekugle var udsparet af Træet , en Gave fra Mandkønnet , ligesom Mangletræet , der var udsiret ovenpaa Bladet og forsynet med en Hest til Haandtag , et Præg af Mandens Begreber , og en sidste Rest Skovalder . Ved Strygning anvendtes et Messingstrygejern , med en Jernbolt i , ellers til daglig skattet Prydgenstand paa Dragkisten , tilligemed Morteren , som foruden til sit Brug fandt Anvendelse til at klemte med naar Bierne sværmede . Det færdige Garn kom paa Væv og blev til Vadmel , gik til Stampning i Vandmøllen , og blev farvet , Lødgryden i Køkkenet og Konens Hemmelighed ; ende - 268 VOR OPRINDELSE lig blev Tøjet syet og kom paa Mandens Ryg i Form af en Kjowl , hvormed han viste sig ved Kirken og paa Markeder . Indimellem passede Konen sine Børn , lærte dem Bogstaver og læste Lektie med dem , syede og stoppede om dem , med et Fingerbjerg paa , en Ring med Gruber i , til Forskel fra det lukkede Fingerbøl Ikkebønder brugte , et haardnakket og besynderligt Standsmærke ; hun kærnede , og det var man flere om , efter Tur , et Slid til at brække Ryggen , Fruentimret græd over Kærnen ; her kom Centrifugen ind som en Redningsmand . Konen gjorde Oste , efter at have slæbt i Mælken med en gammel sort røget Skindlap , der opbevaredes i Skorstenen , et Stykke Kalvekallun , som fik Mælken til at løbe sammen , inden man brugte „Løbe " ; og Ostene tørredes paa en Fjæl i Loen og bevarede et Aftryk siden i Skorpen af det Linned de havde været presset i ; hun malkede , hun gav Grisene og flaskede Dæggelammet op , hun gik med i Marken om Høsten fra 4 Morgen og tog op efter Meje bag Manden , iført et Sommerhovedtøj som man kaldte en Helgolænder ; det var hendes Rekreation ! Saa syntes hun hun blev Pige igen . Hun barslede , og hun klædte Lig , sammen med andre sorte Koner , naar Aftægtsmanden paa Gaarden , Gammelfar , hvem man sagde I til , endelig var død . Selv levede hun sin Tid ud . Hun er ikke mere . Koner blev den Gang kaldt ved deres Fornavn , ligesom den gamle danske Adel ; nu er hun afløst af et Væsen som bliver kaldt Frue . Har jeg skrevet om dette før , Memoirer gentaget en Gang for meget ? De etniske Træk ved et Bondehjem i Jylland i forrige Aarhundrede er samlet her paa et Sted , fordi jeg har haft Adgang dertil , levende Liv , der nu er Museum , og fordi AGE RDYRKEREN 269 selve Livstypen ikke havde forandret sig væsentlig siden det første Agerbrugs Opkomst . Det har den ikke kunnet , Ensemblet , Vekselvirkningen mellem Agerdyrkning , Kvæghold og Gødningskraft , en Cirkulation i Sammenhæng med Aarstiderne , forbliver uforandret selv om Dimensioner og Metoder veksler . Et primitivt Jordbrug man har haft Lejlighed til at iagttage paa et Tidspunkt op imod vor Tid kommer nok som et sent Billede de første Agerdyrkeres Kaar nær , som vi ikke har noget sikkert Middel til at kende ; Græslandsboerne omkring Aralsøen maa i Principet have naaet det samme Trin . Agerbrug kom her til Landet i neolitisk Tid , uden at anden Overlevering gives derom end Fundet i Gravene ; Husdyrene er kommen , ført paa deres Ben den lange Vej op fra Sydøsten . I Kvæget er nok noget af den lokale Urokse , som siden døde ud , bleven opblandet , men Faar og Ged har i hvert Fald maattet trippe hele Vejen fra deres Bjerge for at naa herop . Er de kommen ved Meddelelse fra Haand til Haand , urgamle Handelsveje , eller har de der har været i Besiddelse af dem selv indfundet sig som nye Indvandrere i Landet ? Enkeltgravsfolket ? Tegn tyder paa at det er et Hestfolk der er trængt saa langt nordpaa , Nomader , at dømme efter Snorekeramiken i neolitisk Tid , som er et Rudiment efter Brugen af Hængekar , et vandrende Folk ; og her viser Sporene mod Skytten og Hyrden , Sagittarius . Hvis det er et nyt Folk der er vandret ind kommer Følgerne deraf til fuld Udfoldelse i Bronzealderen , hvor Forekomsten af den blonde Bestanddel af Befolkningen , som vi nu har Efterkommere af , er sikret ved Fundene . Vandringstypen , de Rejsende , skal siden omtales . AGE RDYRKEREN 267 Bondebrugets Ensartethed og Monotoni har gennem mange Aarhundreder indvirket paa Bondens Sind , tilligemed Stedbundetheden og Afsondringen , saadan som han var mærket af Skovalderen indtil for nyligt , et Temperament , der havde noget stillestaaende , paa sine Steder et Trin der var som smittet af de Umælende han omgav sig med , men ogsaa bevarede en Vakkerhed , stille ufordærvet Natur , udviklet i Selskab med Dyr , Forsørgelsesdrift , Egenskaber man andetsteds i Udviklingens Løb har sat til . Bonden var naiv , det eneste man ikke kan blive igen , naar man ikke mere er det . Isolationen gjorde ham sky , landlig , indtil patologisk Spasme ; saadan som han kom ud af sin Fortid og mødte Oplysningen havde han skudt Ryg mod sin Skæbne , først som enlig Rydningsmand , saa som Landsbybonde under Fællesdriften , saa Udflytter igen , mens den ene Stand voksede op over ham efter den anden , Kongemagt , Adel og Kirke , som han havde at skatte til , indtil vi møder ham i den forfaldne Skikkelse , Jeppe paa Bjerget , Holberg har hensat . Som komisk Teaterfigur har man moret sig nok over Jeppe ; man kunde ogsaa fortolke Holberg saadan , i Overensstemmelse med et Synspunkt Hauch har anlagt , at der i Jeppe paa Bjerget skjuler sig en Oprejsning for Fornedrelse , og for samme Ry som Molboerne har nydt , Rusen blotter en anden Natur , en Frimand der stikker i Jeppe endnu , ikke uden at en Portion Brutalitet lægger sig for Dagen ogsaa , Holberg var en meget vittig Mand ; men at Jeppe praktiseres i Baronens Seng , er det saa morsomt ? Alt hvad der hedder Adel , det større Landbrug , er dog kommen af Bønder engang ; her er det Holberg selv der føler Distancen og røber en Svaghed . 270 VOR OPRINDELSE Med dobbelt Ironi har Holberg omfattet Jeppe , han sætter Tanker i Bevægelse ; som traditionel Teaterfigur Byfolk har grint ad har Jeppe derimod skabt en literær forloren Retning man endnu ikke skammer sig over : Bonden for enhver Pris opfattet humoristisk , i en egen Almanakstil , som man endogsaa har set Folk fra Landet falde for . Det er Dialekten der skal være saadan et Fund ; og her har Blicher forledt mange til Efterligning , skønt hans Bønder er mere kuriøse end de egentlig er humoristiske . Hele København jubler naar en Person siger A til sig paa Scenen , som om ikke enhver Englænder som personligt Pronomen bruger noget nær samme Vokal . Genren , den lykkelige Dialektdigtning , afklæder sig som bleven til indenfor den snævreste Hjemstavnshorisont , diletterende uden Tvivl for dem der udøver den , og for et tomhovedet Publikum i Byerne . Mere Grund havde der været til at opfatte Bonden tragisk . Saadan som man saa ham inden Oplysning og Byalder naaede ham var han fysisk præget af et haardt , ensidigt Arbejde , kantet , bunden og tung ; mentalt førte han med sig hvad der havde nedfældet sig i ham under Tryk , en Sindsbeskaffenhed hvori Trællens Resentiment fra for Aarhundreder siden , og Hovbondens til op imod vor Tid , endnu stak , amalgameret med oprindelige Frihedsinstinkter , ligesom forskellige Raceelementer her i Landet er blandet sammen og gaaet op i en Enhed . Resultatet er bleven en Form for Bondesind mere kompliceret og skjult end de fleste , inklusive Bonden selv , er paa det Rene med . En Analyse deraf fører ind paa Træk laant fra de Forestillinger man gør sig om Hamlet , psykologiske Forvoksninger , som jeg andetsteds har behandlet . AGE RDYRKEREN 271 Hvad man umiddelbart kendte hos Bønder , iagttaget af dem der har været i Berøring med dem , var en Holdning , overfor Folk der ikke var af Bondestand , som man vel ikke kunde kalde krybende , men som var frivilligt præget af en Følelse af social Underlegenhed , Klasse , som der dog meget godt kunde skjule sig en Brod i , og som de ganske sikkert hævede sig over i deres stille Sind , eller naar de var mellem deres egne . De havde deres Ironi , ikke af belæst Oprindelse , men en naturligt erhvervet Slebenhed , forstod at udtrykke sig . De var fine Fortællere . Deres Tilsidesættelse i Klasse skaffede de sig Oprejsning for , saadan som the under dog vel altid vil gøre , ved gemen Tænkemaade og Snak ; hvad Bønder sagde privat om „de Fine " var hverken smukt eller barmhjertigt , aaben Skadefryd , hvoraf en Tone er nedfældet i H . C . Andersens Eventyr om Svinedrengen . Om en Kultur de ikke havde Adgang til havde de kun Latterliggørelse eller raa Formodninger tilovers . Mistænksomhed havde de haft al Grund til ; smaaligt at se paa egen Fordel , og kun paa den , havde de lært af Omgivelser der ikke selv var anderledes . Fulhed og Haardhed i Handel var Egenskaber i hvert Fald Jyder havde Ord for , og med Rette . Men det var Hemninger i ugunstig Retning , sekundær Overdækning af oprindelige Anlæg , der havde Skyld i de negative Sider ved Bondens Karakter . Hvor den var mindre ramt deraf kunde man møde rene menneskelige Egenskaber , Godhed , en udviklet Takt , megen nedarvet simpel Filosofi , der i Liv og Død uden Anstrengelse fandt det rigtige , en egen Almuegenius som de der har kendt den og selv er rundet deraf staar i Taknemlighedsgæld til . Ikke sjælden hos Bønder , inden AGE RDYRKEREN 273 de endnu havde ladet sig smitte af andre Stænders Stil , var en passiv suveræn Holdning , af samme Art som den man har hørt Tale om hos Bønder i Sverige og Norge , der sagde du til Kongen . Indenfor Bøndernes Stand gaves jo ogsaa Klasse , med skarpe Adskillelser . Ordentlige Sæder herskede i de gode Hjem , beroende paa egne af Naturen groede Love . Kvindens Ligeberettigelse har ikke været mere gennemført nogetsteds end her , hvor en naturlig Arbejdsdeling gjorde den ene Part lige uundværlig for den anden . Og sødere , mere alfeagtige Børn end Bøndernes har aldrig været kendt . Forandringen fra før til nu har været gennemgribende , og vil gaa dybere i kommende Tid . Alle Trækkene , hvordan Byen , Maskinalderen , har naaet Bonden , er tilstrækkelig bekendt . Frigørelsen begyndte for et Hundredeaar siden og er gaaet gennem forskellige Etaper siden , Oplysning , Politik , en vis Indflydelse fra Amerika , som nogle udvandrede til , og andre kom hjem fra igen , Hul paa Horisonten ; en Tid lang var Bønderne endogsaa socialt i Forgrunden , hvad der gav Anledning til en ubehagelig , kværulerende Forkælelse , som endnu synes at være bleven tilbage som en Aftegning af Magten , efter at den maatte opgives til Fordel for Arbejderpartiet i Byerne . En Tovtrækning mellem By og Land havde , og har endnu , ingen Pardon ; men By og Land vil gaa op i en Enhed , maskinmæssigt , før eller senere , da Skovalderen dog er endt . Sport trænger ud paa Landet , med Udsigt for Bondeungdommen til en bedre Fysik , Forudsætningen for en bedre Aand . Iøvrigt er Landbruget selv under Forvandling , under Indflydelse af de indgribende Ligevægtsforstyrrelser der har fun - 274 VOR OPRINDELSE det Sted Verden over siden 1914 ; Kolonihaver og Frugtplantager , der er dukket op i senere Aar , havde allerede noget der kunde tydes som Forberedelser hen i Retning af nye Driftsformer . Landene lukker for hinanden og tvinger ind paa Selvforsyningens Vej . Men den gamle intime Landbrugstype , hvor alle Fornødenhedselementer cirkulerede indenfor en firlænget Gaard , vil aldrig komme tilbage , det er en Fortidsform der nu kun eksisterer i Erindringen hos dem der har set den , og vil forgaa med dem . Det kan tænkes at man i en Fremtid vil blive nødt til at opgive Husdyrhold , som man har maattet det i det overbefolkede Kina . I saa Fald er det ude med Koen . Den har fulgt Mennesket fra Græslandsbeboernes Tid , gennem Skovalderen , fra forhistorisk Tid , til den vi lever i , og har ført den samme Livsfornemmelse med sig , Berøringen med Natur , som er nedlagt i Antikens Hyrdedigte , de gamle Grækeres bukoliske Poesi , hvori Roden er Ko , ( tos ? , latinsk bos ; og Bos tiltalte man da Koen med paa Landet , naar rigtig vennesæl Tilnærmelse skulde gøres til den , af Personer som ikke vidste hvad Græsk og Latin var , men som kendte Koen . Endnu staar Koen nærværende for en som et Minde i ens Næsebor , den mægtige Duft af Mælk og Livsvarme der ligefrem kunde indhylle en fra Hoved til Fod , sammen med den stærke Lugt fra Græsset i Aftensvalingen , naar et Kobbel Køer blev trukket hjem , forenet med det oprinkede Tøjr hængt fra den ene om paa Hornet af den anden , de store tunge Dyr med klangfuldt pustende Bælg og Yverne spændte af Mælk . I den lukkede Gaard , naar der blev røgtet ind , kunde de fylde hele Rummet med Kovarme og en Mælkesødme , næsten følelig som en Dyne , der stod ovenud af Gaardspladsen . Saa blev AGERDYRKEREN 275 der malket i de lyse Aftener , den kendte Lyd af Straalen i Spanden , med Pigens Pande støttet imod Flanken paa Koen , og Katten som strøg sig op ad hende , i Forventning om den Underkop med nymalket Mælk der ventede den som dens Del . Fra Koen udgik der Næring til alle . Dens Mælk gik til Mejerierne , og derfra til Byerne , til hele Landet , til Udlandet , Smøreksporten , det nationale Erhverv , i Lurens Tegn . Overdøvede man ikke hinanden dermed , i de gode Aar , dem een Generation har set Begyndelsen til , og Enden paa ? Vil de komme igen ? 272 VOR OPRINDELSE SPREDNINGEN Beduinen og Bonden . I et Samleværk skrevet af flere Forfattere , „Folkenes Historie " , fra 1911 , er begravet et Arbejde af Th . A . Müller , hvor han fører ind i den antike Historie , „Orienten " , indledet med en almindelig Oversigt over vore første Forudsætninger , „Kulturens Oprindelse " . Et Grundsyn paa de historiske Motiver i Orientens vekslende Magtforhold er kort udtrykt i en af Kapiteloverskrifterne : „Ørkenstammernes Indvandring i Kulturlandene " , en varig og frugtbar Tanke , som viser den Naturnødvendighed der har præget hele den primitive Historie , og i Grunden er virksom endnu . Det simple Forhold er Modsætningen mellem den nomadiserende Beduin , hvilket er arabisk og betyder Ørkenbeboeren , og saa de fastboende agerdyrkende Folk i Floddalene , eller i Byerne , det er de Besiddende der frister de samfundsløse , men endnu ikke krigsvante Nomadestammer , enten i Form af Røveroverfald i det smaa , eller Masseindbrud af organiserede Hære . Dynastiernes Skiften i Orienten , alt hvad der hedder mesopotamisk Historie , har sin Aarsag i denne Modsætning , der idelig gentager sig , og som har afsat sine Spor i Oldtidsbyerne , der er bleven plyndret og afbrændt den ene Gang efter SPREDNINGEN 277 den anden , Troja som bekendt syv Gange , og af hvis Gruslag , indtil en Snes Meter dybt , Arkæologerne udpensler alle Indicierne . Selve Byernes Opstaaen i Syden var jo fra Begyndelsen af betinget af dette Aarsagsforhold , Nødvendigheden af at slutte sig sammen paa befæstede Pladser for de gryende Samfund af Agerdyrkere , Haandværkere og Handlende , der sad paa dyrkbare Omraader eller i Nærheden af Søen , med en begyndende Skibsfart . Men Fred fik de ikke længere end deres sultne Naboer i Ørkenen undte dem . Historien er uden Ende , men efter en ensformig Recept . Hyksos , det Hyrdefolk der underlagde sig Ægypten og holdt et Dynasti en Overgang , har været saadan en Nomadehorde , Beduiner oppe fra den syriske Ørken , af en asiatisk Oprindelse , som Portræterne af Farao fra den Tid vidner om . Ansigterne paa dem er næsten udslettet af Stenkast ; de har ikke været elsket . Forholdet mellem Mongoler og Kinesere ude i Østen gentager og bekræfter Reglen om at bofaste Folk , som har sat Vaabenlysten til , bliver Offer for dem der har bevaret den , en universel fortsat Duel mellem de Besiddende , Bonden , og de frie Fugle , Sagittarius , som ikke ejer andet end Bue og Pil . I Aarene efter Verdenskrigen kunde man af T . E . Lawrence ' s Memoirer faa en blændende Bekræftelse paa at Beduinen den Dag i Dag lever under ganske samme Betingelser som i Ungtiden , samme ufattelige Fornødenhedsløshed og Glubskhed , en Leveform der ikke har kunnet forandre sig , de er og bliver Eksistensløse , med et Falkeblik ind til Byerne og de Besiddende . Patriarkernes Besættelse af det gamle Palæstina , Kanaan , foregik efter Recepten , Nomader der kom fra Ørkenen og fortrængte de oprindelige Indbyggere , endda i to Omgange , Indvandringen fra Ur , og Besættelsen paany efter Landflygtigheden i Ægypten , ført af Sheiker , Moses , som samler Ørkenstammerne under en divin Forpligtelse , en religio , personificeret i Vulkanguden Jahve , og Josva , Feltherregeniet , om hvem det hedder at han standsede Solen i sin Gang , saa meget har man tiltroet ham . Arabernes omfattende Ekspansion under Muhamed , var den i sin Start andet end Beduinens Rovflugt , Falken der slog ned paa Duen ? Nomaden . For at trænge bag Beduinstadiet igen , Aarsagen til det , vil vi begynde med at holde os Typen for Øje , saadan som man endnu kan møde den i den syriske Ørken . En flygtig Beskrivelse findes i „Aandens Stadier " , hvad man kan iagttage fra Toget mellem Cairo og Jerusalem , som følger en urgammel Færdselslinje , den skal gentages her , med udvidede Træk og under Hensyn til hvordan Leveformen er kommen , og hvad den har ført til . I det udstrakte Ørkenbælte mellem Ægypten og Palæstina , der kun bestaar som af et stivnet Hav af sammenblæste Sandmiler , med en Søm over en sjælden Gang af et Kamelspor , kan man endnu møde Abraham , uden anden Forskel end at han nu hedder Ibrahim , saadan som Patriarkens Karavane har set ud , i alle Træk , da han kom rejsende fra Ur ind i Kanaan . 278 VOR OPRINDELSE Forrest i Karavanen , der er paa Vej fra en Wadi til en anden , gammelt Flodleje med nogle Buske og Tidsler i Bunden , med Dagsrejser imellem , gaar flere Dromedarer med Toplæs paa Puklen , Teltgrejer og alle Familjens øvrige rørlige Ejendele , vist hovedsagelig en Kedel , en af dem med et Paulun ovenpaa , lukket med Tæpper , herindenfor sidder Beduinens Helligdom , hans Kvinder . Efter Dromedarerne følger Hjorden , en lang Flok sorte Faar , af den Slags med et stærkt udhvælvet Næseparti der ser ud som den Lede selv , men de er de skikkeligste Faar og holder sig af sig selv tæt samlet i Flok ; hvor det ene Faar gaar vil der ikke være langt til det andet . Karavanen bevæger sig ikke hurtigere end at diverse Børn og Hunde sværmer omkring i Udkanten af den . Men paa en Afstand foran sig og til Siderne for Karavanen rider de burnusklædte Mænd paa roligt skridtende Heste , Beduinen og hans Sønner , eller Følgesvende , en lang Brod stikker dem op ved den ene Skulder , Geværet . En Gang var det Buen . Naar de kommer frem slaar de Telt , i Virkeligheden kun en aaben Skærm af Gedehaarsdug pælet fast paa det bare Sand , paa Afstand ligner Beduinerteltene store Flagermus der har slaaet sig ned i den milevide stenede Ørken . Opholdet betinges af Nærheden af en Brønd . Om Tørstelandets jernhaarde Vilkaar giver det gamle Testamentes Tekster en Forestilling , uden Beklagelse , der har ikke været kendt andet ; man læse om Hagar i Ørkenen og Sønnen Ismael , Stamfader til alle arabiske Slægter , der nu er Muhamedanere , hans Liv afhang som Barn af om Moderen havde fundet Vand . For Araberen er Vand i evropæisk Forstand en Drøm . Kamelgødning udgør hvad han raader over af Brændsel . Det er Hyrdestadiet , uforandret som det har 280 VOR OPRINDELSE bestaaet i Orienten vel de sidste fem til seks Tusinde Aar . Det kan ikke forandre sig , saa længe Naturbetingelserne er de samme . For at forklare sig hvordan Mennesker er kommen til at leve under slige Kaar , som de ikke har valgt , og som de Gang paa Gang søger at bryde ud af , maa man spørge hvorfor Naturbetingelserne igen er bleven som de er . De har ikke altid været som de er , Sahara , som nu kun er Sand og Sten , har i en forholdsvis ikke fjern Tid været en Savanne , hvor det primitive Menneske færdedes , som Fund af hans Haandkiler vidner om ; en gradvis Udtørring har forvandlet den til en Ørken , som oppe i Asien Gobi , og i et bredt Bælte ned gennem Asien til den syriske Ørken . Udtørringen er kommen saa umærkeligt at Beboerne af Arealerne før de blev Ørken ikke noget Øjeblik har observeret Forvandlingen , de har tilpasset sig til den og er uden at sanse det blevet Fanger af Lokaliteter og Livsbetingelser , der saa at sige er gaaet dem i Blodet . Forvandlingen tilskrives i det store en klimatisk Forskydning , Regnbæltet der er rykket fra Syd til Nord , hvorved Kulturcentrerne , der før har ligget i Middelhavslandene , nu er at søge oppe i Mellemevropa og Norden . Ruinbyerne i Mesopotamien , der nu er øde Høje af Grus og Sandflugt , hvorfra Uglen tuder , truedes dobbelt , af en uafvendelig Skæbne fra Naturens Side , og af Overfald af Beduinen , hvis Situation og Karakter skyldtes samme Aarsag , Udtørringen af hans Regioner . Kismet , Araberens Filosofi om det der ikke kan afvendes , var Tørken . Det bestemte Trin Beduinen endnu lever paa , Hyrdestadiet , har en Forudsætning længere tilbage , det maa have sin Op - SPREDNINGEN 281 rindelse derfra hvor Elementerne dertil forelaa . Overgangen fra Jægerstadiet til Hyrdestadiet er foregaaet paa et Tidspunkt og under Betingelser der her er sammenfattet under Betegnelsen Græslandene og Græslandsbeboerne , hvorved der tænkes mere paa bestemte Naturforhold , lykkelige Omstændigheder , der har baaret Spirerne til et Fremskridt i sig , end paa Initiativet selv . Fra et saadant Centrum har Erhvervelserne bredt sig til omliggende Folk , som har modtaget dem i en eller anden Fase og er bleven staaende derved , mens man gik videre der hvor Kilden fandtes , omtrent som man i Japan endnu havde Middelalderrustninger mens man i Evropa havde Bagladegeværer . Arabernes Nomadetilværelse den Dag i Dag afspejler saavel samme Trin som det man kender fra det gamle Testamente , som det Trin Græslandsfolket er gaaet igennem paa et Tidspunkt da de havde sluttet Tamdyr til sig og var bleven beredne . Kaarene rummede for deres Vedkommende stadig nye Muligheder for Udvidelser , var som Væksttilstand aaben i Roden . Frugtbare Græsgange stod til deres Raadighed , Adgang til Skov , de besad en Rigdom i Kvæget , som Vildt og som Tamdyr ; Hesten som de var først om at tæmme leverede de videre til Ørkenbeboerne og førte imidlertid selv deres Forspring videre og udviklede sig til Agerbrugere . Fremskridtet er uden Tvivl gaaet Haand i Haand med afgørende nye Fund paa Værktøjs - og Redskabsomraadet , Metaltiden der sætter ind . At tillægge en bestemt etnisk Gruppe alle Opfindelser er ikke i Overensstemmelse med hvad man dokumentarisk ved , og svarer heller ikke til Indtryk fra vor egen Tid , hvor alle Fremskridt man er Vidne til ligger i et universelt Plan , med 282 VOR OPRINDELSE Bidrag fra mange Sider , selv om Originaliteten kan være forskelligt betonet . Undertiden kan en ny Opfindelse føres tilbage til et enkelt Individ , hvorefter Initiativet gaar over til flere i den videre Udvikling ; det var f . Eks . en Amerikaner der konstruerede den første brugbare Flyvemaskine , men Frankrig der udviklede det nye Luftbefordringsmiddel , ligesom Automobilet , et Temperament der gjorde sig gældende ; fra England kom Cyklen ; jeg har set Hinduer køre den , med de bare Tæer . Opfindelser kan begynde individuelt , men ender i alles Eje . Om hvordan Metaltiden er kommen , først Bronzen , siden Jern , har man ikke sikre Efterretninger , hverken Dateringen , Lokaliteten , eller Bestemmelsen af hvilke Folk der har været førende ; Trinet skal da tages i en universel Sammenhæng , bredt bestemt som Led i de Kulturfremskridt vi har modtaget fra Egnene omkring Middelhavslandene og Orienten , idet Trinet selv opfattes som Ophavsmanden . Hjulet . Paa et Tidspunkt er Vognen kommen til Anvendelse , et Stykke Haandværk saa langt fremme at skærende Værktøj har maattet bruges dertil ; Skrabning og Behandling af vaadt Træ med Flintredskaber har ikke kunnet gøre det : Bronzen har vist sig . Detailleret Kundskab til hvad Haandværkere formaaede paa Tutankhamens Tid , mellem et og to Tusinde Aar før Cæsar , med Bronzeværktøj , har man fra Fundene i hans Grav , Møbelkunst der ikke staar tilbage for hvad Nutiden kan præstere , et SPREDNINGEN 283 Maal i Grunden naaet som Jernet ikke væsentlig har kunnet føre videre . Det første Jern i Ægypten kendes fra Tutankhamens Grav , alt i alt en Dolk med Blad af Jern , en Kostbarhed vel som Platin nu , men endda sjældnere . Jern fik Ægypterne senere fra Hittiterne , som muligt er de første der har fremstillet det . De første Jernsværd var eneggede Leer , hvormed man har mejet ind paa hinanden , Jernet skærpede Krigsførelsen , med en lang blodig Fremtid for sig , men var ikke straks noget afgørende Fremskridt paa Værktøjs - og Redskabskulturens Omraade . Med Bronzen har man kunnet naa alle de Fremskridt der siden uden Spring fortsætter sig ind i Jernalderen . Men i Dimensioner , hvad der kom af Jernet , som siden gik i det enorme , kunde Bronzen ikke følge med . Mellem Tutankhamens Ejendele fandt man ogsaa Vogne , smaa tohjulede Kærrer , Stridsvogne , af en Størrelse og Spinkelhed som moderne Sulkyer ; paa dette Trin modtog man i Ægypten Vognen , fra Assyrerne , hvor de saa havde den fra . I det gamle Testamente er Stridsvognen meget omtalt . Trinet var forholdsvis fremskredet , det komponerede Hjul , med Nav , Eger og Fælg , saadan havde Ægypterne overtaget Vognen og brugte den i Slag og paa Jagt , som endnu bevarede Relieffer af Ramses II viser . Det har ikke været Harem for ham altsammen , skønt han fik flere Hundrede Børn ; saadan som han er afbildet , staaende op paa det lille Køretøj , ikke større end en Bakke under Fødderne , med to halvvilde galopperende Heste for , Tømmen om Livet og Pilen halet til Odden paa Buen , dræbte Fjender under sig , har han haft besatte Øjeblikke i Slaget , høj Idræt , ikke for ingen Ting var han Farao . Rytter , som Assyrerkongen , blev Farao derimod ikke ; og det er jo 284 VOR OPRINDELSE ejendommeligt for Afrika ; naar undtages den nordlige Del siden , hvor man var bereden , Numidier , Mauritanere , har man i Afrika ikke tæmmet noget Ridedyr , og der var dog Zebraen ; Negeren kan man ikke tænke sig til Hest . Før det sammensatte Hjul , der i Ægypten var saa raffineret at man har haft Fælge bøjet i et Stykke af en lang Træskinne , har man haft det massive , Skivehjulet , som det kendes fra et Fund her i Landet , dog med Nav , altsaa roterende om en Akse . I en endnu ældre Form er Hjulet fastsiddende , mens det er Aksen der gaar rundt , et Trin man kan observere endnu i Manchuriet , hvor der er bevaret en Urform ; men hvis Vognen er kommen fra Forasien er Distancen jo ogsaa lang , det har varet nogle Tusinde Aar at age Kærren hjem fra hvor man hentede den . Slutter man fra Hjulet med fast Aksel kan man ræsonnere sig tilbage til et Trin der ligger forud endnu , naar man har set hvordan man transporterer Tømmer paa Java , det gør man ved at rulle Stammen hele Vejen , idet man trækker den med to Stænger , forsynet med et Øje der fatter om en Pløk i hver Ende af Tømmeret , der skal altsaa to Mand til , naar Tømmerstokken er lang . Systemet er det samme i Principet som det vi kender fra Landbrugsredskabet Tromlen , der altsaa repræsenterer et Trin forud for Hjulet , det første befordrende Redskab sat i Forbindelse med Omdrejning . Slæden er gaaet forud , og er i en Sideudvikling bleven Fader til Huset , som før omtalt i Anledning af Indianeren ; kombinerer man Slæden med Tromlen , da er man rask paa Vej til Vognen , men hold dig godt fast ! Bevægetrang og en egen Humor i Tanken , som gaar igen i Børns Lege , har stimuleret dem der opfandt Vognen . SPREDNINGEN 279 Perpetuum mobile er Mennesket nægtet , men Hjulet har da ikke staaet stille siden den første Vogn og til nu , i Automobilets Tidsalder . Menneskehedens Spredning har fundet Sted paa to Maader , med Vogn og med Skib . I vor Tid har man føjet Luftvejen til . Det ligger nær at det er Indlandsboere der har frembragt Vognen , Folk ved Kysterne Fartøjet . Sandsynligheden taler for at Kørsel er begyndt samme Sted som hvor man tæmmede Hesten , paa Græslandene , samme Raskhed . Terrænmæssigt indbyder Steppen til det ; Ægypten derimod var ikke noget Land for Kørsel , man har den Dag i Dag ingen Veje der . I Betragtning af Græslandsboernes senere Skæbne , deres Vandring ud imod alle Himmelhjørner , er der Mening i at tænke sig dem i Besiddelse af Køretøjer , man kunde næsten symbolisere deres Udbredelse ved et Hjul , de har bevæget sig som fra Navet i et Hjul , gennem alle Radierne , ud i en Omkreds , der nu er den hvide Mands Verden . Mens Spredningen endnu var paa et Begyndertrin har den hentet sin Kraft fra en dobbelt Kapacitet , Evnen til at leve paa Feltfod , som Hyrder der førte deres Kvæg med sig , og som Agerdyrkere , i Stand til at slaa sig ned paa et nyt Sted og med et Aars Frist fremtrylle Næring af Jorden , Græslandets Ressourcer der var blevet ambulante . I Folkevandringstiden , der udfylder et stort vidtløftigt Afsnit af Historien op gennem forholdsvis kendt Middelalder , og som taber sig bagud derfor , møder man Vandringstypen fuldt udformet , hele sammenhængende Folkeslag der var i Stand til at flytte og bytte Plads , en Leveform der ikke havde været mulig uden netop denne Kombination af Evnen til at bryde 286 VOR OPRINDELSE op og til at blive . I de forhistoriske Aarhundreder lader den driftige Dobbeltleveform sig genkende paa Grænsen af historisk Tid , saadan som den kommer tilsyne i Antikens tidligste Traditioner . De romerske rituelle Institutioner , deres Statsreligion , indeholdt saa mange Træk af nedarvede sakrale Forestillinger at man gennem dem kan rekonstruere det Urfolks Vaner som Romerne stammede fra , og som var indvandret til Italien i en uvis forhistorisk Tid . Netop et Folk paa Vandring afspejler sig i Helligholdelsen af de gammelromerske Overleveringer , Vestadyrkelsen først og fremmest , den hellige Ild , og Kvinderne der vogtede den , Symbolet paa Arnen , i et Tempel af saa beskedent og æret et Format som det Forfædrene havde ladet sig nøje med under Vandringen , en rund Hytte , oprindeligt flettet af Ris , af Bronzealdertype , og endnu med samme Grundplan i som Indianerens Tepi , de rejsende Folks Stave der var bleven til Hus . Andagten overfor sin Oprindelse , Forfædrenes Simpelhed , er et dybt Træk i al primitiv Religion . Den hedenske Kerne i det gammelisraelitiske Folks hellige Handlinger daterede sig til en Vandring , „Pagtens Ark " skal være bleven ført i en Husvogn , til Mindefester for Udgangen af Ægypten , og til awe overfor Naturen , Vulkanen , Ildgiveren og Udsletteren , Tak for Naturens Gaver , Løvsalsfesten , som indeholdt Aarstidsskikke alle primitive Folk engang har delt . Man ærede Kræfter som havde skænket en Tilværelsen . Derfor var Ilddyrkelsen Roden i alle forhistoriske vandrende Folks religiøse Forestillinger og Meningen der laa til Grund for deres hellige Handlinger , deres Ofringer . Det romerske private og statslige , strengt over - SPREDNINGEN 287 holdte Offersystem var Regler overtaget fra et kvægopdrættende og agerdyrkende Folk , som paa ordnet Vis handlede med Naturmagterne om deres Velfærd og skattede til dem med Stykker af Kvæget og Part af Markens Afgrøde , i Form af Slagt - og Brændofre , som i det gamle Hellas , til Overdaad skildret af Homer , hos Romerne nøje afmaalt , ikke for lidt , men heller ikke for meget , en Skønsomhed overfor Værdier man synes man skal kende igen fra visse Bønder man engang har levet imellem . De romerske Antikviteter er som en Dør hvorigennem man kan begive sig ud til det forhistoriske Stamfolk , saadan som de levede da de kom agende i deres Husvogne , med Hjorder og til Hest , fra Græslandene og slog sig ned ogsaa i den Del af Verden der nu er Italien , en Ruse der optog dem , som Jylland en Gang paa et Tidspunkt har indfanget et Stamfolk , der bevægede sig ad en anden Radius . Med Husvogne menes det at Indoevropæernes Spredning har fundet Sted , formodentlig Kærrer , gammelt Navn for tohjulede Vogne , engelsk car , latinsk carpentum , hvoraf carpentarius , Karetmager , overgaaet til engelsk , Carpenter , Tømrer . Ordet Karavane gaar tilbage til persisk carwan ; kan Roden tænkes at være den samme ? Det gamle Perserrige var oprindeligt grundet af fjerne Slægtninge af Grækere og Romere ; paa Mosaiken i Pompeii af Alexander i Slaget ved Issus ses en persisk højhjulet Stridskærre . Thors Kærre med Bukkene for er af samme tohjulede Afstamning ; den kan ikke have været ret stor , siden Bukke kunde trække den . Derimod har man en mere udviklet Type med flere Hjul i Solvognen fra Trundholm fra Bronzealderen , og i Dejbjergvognen , som nok har været benyttet ved Solhvervsfester , som 288 VOR OPRINDELSE jeg tænker mig med en dejlig Foraarspige paa , Romernes Maja , til Højtideligholdelse af den grønne søde Aarstid . JuggernautOptogene i Indien , der fejres endnu , hvor Guden føres i sakral Vogn , er maaske en vild , monstrøs Udvoksning , ligesom indisk Arkitektur , af det forhistoriske Sanskritfolks primitive Solhvervsfest , hvor man agede Foraar ind , simpel nordisk Naturdyrkelse hvoraf der er bleven en Jungle af Mysterier . Soltegn man har fra Bronzealderen er i et Hjuls Lignelse ; med bedre Tegn kunde man da ikke i et Følelsesudbrud omfatte Solen og sin Vogn ! Firehjulet er ogsaa Vognen fra Osebergskibet , et fortryllende Stykke Karetmagerarbejde , som man kunde ønske sig at age i og høre Larmen af . Den Forandring Kommunikationsmidlerne er undergaaet i den Tid endnu Levende kan huske tilbage paa , fra en Gang i Halvfjerserne i forrige Aarhundrede , er jo et Under . Jeg erindrer Vogne der endnu ikke havde en hel Jernring om Hjulet , men var jernbeslaaet i flere Stykker , med store Naglehoveder ragende frem , de satte ligesom koparrede Mærker i Hjulsporet . Underløbsvogne opkom som noget nyt og herligt , det vil sige Vogne som kunde drejes i Forparten uden at Hjulene skurede paa Kassen . Saa kom Cyklen , Gummihjulet , der betræder Jorden som med en Hud , og hvor man kører paa to Cirkler ; Bilen ; Lokomotivet og Skinnevejene før det , Togene , Trafiken ! Man maa hindre mig i at skrive mere om Vogne , ellers holder jeg ikke op . Paa Ceylon , ligesaa Java , hvor Invasion af Hinduer har fundet Sted , har jeg set Husvogne med Palmebladstag , svære højhjulede Kærrer , forspændt med Okser , det er ikke umuligt de kan stamme temmelig uforandret ned fra de Køretøjer SPREDNINGEN 289 Græslandsfolket kom til Indien med ; i Periferien skal man søge hvad der en Gang er udgaaet fra Centret . Befordringstypen udløser Forestillinger om et Udvandringsmateriel der har været benyttet over store Tidsrum , Folkevandringen og de Vognborge man ved om langt ind i Middelalderen ; i Enkeltheder er Vandretypen søgt skildret i komponeret sandsynlig Form i „Den lange Rejse " ; Foraar og Opbrud , dybtsiddende , klangfulde og lykkelige Ungtidsminder , ver sacrum , knytter sig til Knarket af en Vogn . I en Folkevandringssang har jeg givet Udtryk derfor , om jeg maa nævne det , ogsaa det er saa længe siden nu at det er gaaet over i Tiden og er bleven Memoirer , tabt Liv der ringer mig i Ørene , som Genlyd i en Skov , Ungfolkenes Liv , deres Jubel en Gang paa Jorden , og deres Tavshed nu . I en moderne nøgtern Form kommer Husvognen igen i Udvandrertogenes overdækkede Vogne i de Aar Amerika blev taget i Besiddelse , hele Befolkninger der flyttede og fortrængte en Urbefolkning , et Møde i store elementære Dimensioner af to Udviklingstrin , det diluviale Stadium , og det der en Gang var gaaet derigennem og siden var bleven saa fremskredent . Og dog saa sagte , Bagladegeværet var da ikke en Gang opfundet endnu ! Udtørringen . Som foran anført møder man de to Leveformer , Hyrdestadiet og Agerdyrkeren , som isolerede i Forhold til hinanden i de forasiatiske og orientalske Lande op imod historisk Tid , den ufredelige Spænding mellem Ørkenstammerne , de nomadiserende Beduiner , og saa de fastboende som dyrkede Jor - 290 VOR OPRINDELSE den i Ørkenrandene og Floddalene , hvor Kulturen blev til , ved Nilen og Eufrat og Tigris , en fjendtlig Konflikt som er Aarsagsmomentet i al tidlig orientalsk Historie . Modsætningen er saa elementær at den har fundet Udtryk i en gammeltestamentlig Myte , Fortællingen om Kain der slog sin Broder Abel ihjel . Ved en besynderlig Forbytning er det her Abel , den lidende Part , der er Hyrde , hvorimod Kain dyrker Jorden ; Forholdet har jo været det omvendte ; men Konflikten var i hvert Fald indgribende og varig nok . Den havde sin Aarsag i Naturforholdene . Den samme Skæbne der ramte Ørkenfolkene blev ogsaa afgørende for Steppefolket oppe omkring Aralsøen , Udtørringen , som forvandlede Græslandene med det nordiske Præg de endnu havde efter Isafsmeltningen først til Stepper , siden til Saltørkener . Beboerne der reagerede af samme Aarsag som Ørkenfolkene , men brød ud , da Naturforholdene forværrede sig om dem , og søgte andre Levemuligheder . Spredningen , den Leveform hvorunder vi møder dem , kan jo kun være kommen af samme Naturnødvendighed . Men det artede sig for deres Vedkommende paa en anden Maade end for dem der blev siddende i Ørkenen , med gentagne Overfald paa Naboer indenfor samme Region : de gik i Nord , hvorimod de andre forblev i Syden . Man føler at en Forskel i Temperament her har gjort sig gældende , samme Destination i Anlæget der en Gang skilte mellem Nordaben og Sydaben . Et nordisk Element i Sjælen bestemte deres Vej ; den samme Vilje til Livet der havde bragt det diluviale Menneske over Istiderne med en Fortjeneste , nye Kapaciteter i Tilværelseskampen , den brød igennem her , men med en anden Stimulus i Modgangen , før Kulden , SPREDNINGEN 291 nu Tørken . Da Græslandene ikke grønnedes mere søgte de sig nye Græsgange andetsteds . Udvandringen fandt Sted i flere Retninger , men en Udvælgelse viste hurtigt at Nordvejen var den rette , i Overensstemmelse med et Naturel der en Gang for alle var bleven til paa nordlige Breddegrader . Ad Syden og Østen til paa de fjernere Udposter , hvor Klimaet ikke var dem gunstigt , tabte Vandringen sig hurtigt , i Indien og Persien , her geraadede de i Minoritet og gik op i den oprindelige Befolkning . Kun et tyndt , næppe skelneligt Indslag blev tilbage , Sprogroden og en længe vedligeholdt Ildtilbedelse i Persien ; at Perserne en Gang etnisk var Slægtninge af Grækerne var allerede udslukt under Perserkrigene , ingen af Parterne havde Anelse derom . I Indien blev et Kastesystem staaende efter dem og en uddød Dialekt , som blyfarvede Brahmaner bagefter søgte at holde Liv i , med Disciples endeløse Hjernespind , megen Mytologi og lidt Menneske . Naar Livet er gaaet bliver Bogstaven tilbage . Man skal ikke tænke sig de tidlige vandrende Indlandsboere , de der naaede Indien , som Aander eller Guder , de har været kropsligt veludrustede Folk , paa et barbarisk , naturligt Trin , selvhjulpne og raske , lykkelige Analfabeter , som den unge Verden var endnu paa det Tidspunkt , af en Kraft og fysisk Sjælfuldhed , som man ved noget om fra Grænsen af historisk Tid , de pragtfulde Folk man staar Ansigt til Ansigt med i Sagaerne , og som man tør tro stammer i lige Linje ned fra Græslandsboerne , et af Endepunkterne for deres Vandringer . I Evropa trivedes de og kom til fuld Udfoldelse . Navnet Græslandsboerne er brugt her længe nok , det har en uvirkelig Klang , lyder af en Roman , skønt der ligger Virke - 292 VOR OPRINDELSE lighed bag , hvad man almindeligt skolemæssigt forstaar ved den indoevropæiske Vandring ; kun har jeg foretrukket at operere med en anden Betegnelse , da det ikke drejer sig om Problemer der knytter sig til det kendte omdisputerede Begreb , men om Roden deri , Udarbejdelsen af Stadiet , det evolutionære Stof , den bestemte Gennemgangsperiode for Kulturen der karakteriseres af Overgangen fra Stenalder til Metalalder . Metallerne . En Række Nyerhvervelser betegner dette Skridt fra Jæger og Hyrde til Agerdyrker , først og fremmest Metallerne . Der har maattet flyde andre effektive Redskaber end Stenalderens Flint af Kaar hvor nye udvidede Leveformer kom til , skærende Værktøj , først Kobber , som man finder rent paa Cypern f . Eks . hvoraf det har Navn ; og nogle af de første Metaløkser var endnu af rent Kobber , ikke synderligt skarpe ; saa Bronze , som er Kobber blandet med Tin , fremgaaet af et Eksperiment , det første , Begyndelsen til Metallurgi og Kemi . Selv om Metallerne er kommen i Brug ved flere Folks Deltagelse , Gensidighed og Levering fra det ene Folk til det andet , Afhængighed af Fundstederne hvor Metallerne forekommer , saa er det Smeden , til hvilket Folk han saa har hørt , der har været virksom , Smeden og Ilden , Lejrbaalet der var det første Værksted , hvor Urmanden begyndte med at hærde og rette sine Spær , som Australieren endnu . Megen Syssel har fundet Sted ved Baalet , hvor det er bleven set at en Ildorm er løbet mellem Stenene , og siden fundet som en størknet vægtig Ting i Asken , Metal — hvordan ? En af Baalstenene er smeltet , man gaar efter mere af den Slags , og Erts er opdaget . Forklaringen SPREDNINGEN 293 er gammel , stod allerede i vor Barndoms Lærebøger , i Virkeligheden er det jo den eneste , det kan kun være kommen netop saadan . Smeltningen af Metaller i Ilden har antændt Smedens Snille , han har pustet til Ilden , da det gjorde Gløden godt , med udspilede Kinder som en Vindgud , men da det jo ikke kunde blive til noget har han laant Vinden selv og spærret den inde i en Bælg , som et Faar har maattet afgive , Blæseren , og nu blusser det , Essen , foreløbig under aaben Himmel . Smeden gør sig Forme af Ler og faar brændte Fingre , et vildtvoksende Skæg , Opfinderen som ikke har Tid til at pleje sig , til Gengæld leverer han dig Ragekniven , tænksomt støbt i Bronze med et Miniaturhestehoved til Greb og med Billedet af et herligt Skib paa , fersk og anløben kommer Bronzeklingen af Ilden . Den ejendommelige afkuttede , rektangulære Form af Bladet har Barberkniven bevaret lige til vor Tid . Bronze kendte man endnu ikke i det ældste Ægypten , derimod Kobber , som har været et Fremskridt paa Vaabenomraadet , men aldrig kan have afgivet noget godt skærende Værktøj ; det kom først med Bronze og Jern. De gamle Ægyptere besad et Stof , Smergel , Korund , som fandtes tilgængeligt paa Naksos og Samos i det ægæiske Hav , og som naaede Ægypterne allerede i forhistorisk Tid. Det alene har muliggjort de tidlige ægyptiske Storarbejder i Sten , Kolossalfigurer , Obelisker , gjort i et Stykke af Granit. I Assuan ses endnu i det røde Fjeld en liggende ufuldført Obelisk , de dybe Nedkærvninger i Klippen hvormed man er begyndt , som det menes med Træsave , der har gaaet i Vand , Sand og Smergel. Saa vidt har man kunnet drive det ved Kærvning , Pikning 294 VOR OPRINDELSE og Slibning af Sten , et Omfang i Tanken og et Initiativ der har været vidt forud for Kulturmidlerne. Sandpapir og Slibestene af Carborundum er endnu en Relikt af hvad der en Gang var Ægypternes eneste haandværksmæssige Hjælpemiddel. Det første Jern , Opdagelsen første Gang af at det bliver som en Dejg i Ilden og kan æltes og hamres mellem to Stene , hvidglødende og udsaaende Stjerner , med en dump , ligesom tyggende Lyd , som enhver kender der har avet et Jern i en Smedie — hvad kom der ikke af det , Hammer og Ambolt , Jern mod Jern , Smedens Tang , Forlængelsen af hans Klo , det syngende Gny fra Essen , som du kan høre endnu den Dag i Dag fra en Baggaard i Byen , hvor der skoes Heste . Smedens fineste Kunst , nye skærende Vaaben , gik til Herrerne , og blev anvendt overfor de Folk de underlagde sig , hvor de kom , Superioriteten beroede derpaa , nye Vaaben , som rakte længere og bed bedre end hvad der før havde været kendt . Bronzesværdene bed med begge Sider , de var Stikvaaben og stammede ned fra Dolken , en Vækst i Længden som fulgte Udvælgelsens Lov : de overlevede der stak fra en Afstand , uden selv at kunne naaes . Stikkets Effektivitet overgik til Lansen , da Sværdet ikke kunde gøres længere ; Alexanders Soldater førte Lanser paa op til otte Alens Længde . Med Jernsværdet indrettede man sig paa at hugge , i Nærkamp , de første Jernsværd var eneggede , af et Mønster der subsidiært kunde bruges som Mejeredskab , Leen , det Redskab Døden er udrustet med . Om Krigere fra Folkevandringstiden hører man at de mejede Markerne , andres , med deres Sværd , naar de om Høsten naaede Korn som var modent . De nordiske van - SPREDNINGEN 295 drende Folks Stadium som Krigere har nok i tekniske Træk haft Lighed med hvad vi nu kender fra afrikanske Folk , der fægter med Assegajer og Skjolde ; Væbningsarten kendes fra gammelægyptiske Afbildninger . Nerven var en anden den Gang end nu . I Besiddelsen af Hesten og Sværdet , med Vogne og Kvæg , og i Stand til at forene Hyrdens Fordele med Agerdyrkerens , hvor de kom hen , har Steppefolket da forladt deres Eden , hvor de var bleven Venner med Dyrene og med nærende groende Ting ; Naturen svigtede dem der , og de opsøgte andre Trakter , hvor Græsserne bølgede i Juni , som der hvor de havde levet deres Barndom som Folk , de blev Rejsende , under Hjulets Tegn . Sletterne i Evropa saa dem , efter at de havde fældet de tykke Skove der og saaet deres forædlede Græsser , under Assistance af Urfolkene de forefandt der , valne Fiskere og Jægere , som nød godt af Fremskridtene , mod at varetage det grove Arbejde der var forbundet dermed , hvadbehager . De nordamerikanske Prærier , nye Græsgange , optog Efterkommerne af de gamle Vandringsfolk siden — er Udtørringen for Resten ikke ved at naa dem ogsaa der ? Pampas , Kvadratmile Hvedeland sønden for Syd , Regioner der har passet dem og hvor de har kunnet beholde den nordiske Kulde i deres Haar . Men denne Udstrækning af Spredningen over Verdenshave havde ikke kunnet finde Sted uden Skibet . SPREDNINGEN 285 SAMFUNDSDANNELSEN De første Fartøjer . Om Skibets Oprindelse kan man fatte sig i Korthed , Problemet at flyde paa Vand løser sig selv , i Modsætning til at køre , som der ikke findes noget Mønster for i Naturen . Som Børn elskede vi at sejle , en Spaan i en Pyt Vand kunde underholde os længe , det var Fartøjets Princip med det samme . Selv kunde vi ikke flyde , men alt hvad der kunde , alt hvad der bar , betroede vi os til , Isflager ved Tøbrudstid hvormed vi færgede over en Sig , med Følger , eller en Vaskebalje , der er det mest vakkelvorne i Vand der findes og ender med at vende Bunden i Vejret ; alt hvad der saa hændte , alle vore Tanker drejede sig om Fartøjer . Der er da ingen Tvivl om at Drenges Sans for Fartøjer er en nedarvet Drift , hvis nogen er det . Legetøjsskibe man skar , en umulig Ting at begynde paa , den svære massive Klods og en Svanekniv til at gnave sig ind paa den med , men man skred til det ; med samme Fortabthed , som ikke gav op , har den primitive Mand nok staaet overfor Træbullen , naar han efter lang Møje havde faaet den fældet , og nu skulde til at hule den ud med en Tand af en Flintøkse . Skibets Udvikling følger jo Linjer der har laant fra hin - SAMFUNDSDANNELSEN 297 anden , fra den flettede skindbetrukne Kurv Indianerne har brugt , og hvorfra Kajaken og Konebaaden stammer , til den udhulede Ege , som heller ikke kunde naa over en vis Størrelse , dog ganske imponerende , som Krigskanoer i Afrika og paa Sydhavsøerne . Idet den faste Struktur tages fra Egen , og Spanteopbygningen fra Skindbaaden , eller Birkebarkskanoen , som i sin primitiveste Form kendes fra Ildlandet , opstaar den komponerede , byggede Baad , der betinges af tørt Tømmer og Brugen af Metalværktøj . Et tidligt Overgangstrin har man her Kendskab til gennem Fundet paa Als af den mærkelige Hjortspringsbaad , fra ældre Jernalder , tre til fire Hundrede Aar før Cæsar . Som Skibsbygningsstadium staar Baaden fra Als mellem Egen og det byggede Fartøj , idet Udhulingsprincipet dog helt er forladt , mens Klinksammenføjning endnu ikke er kendt . Baaden har været bunden sammen af kun fem , meget brede Bord , et i Bunden og to paa hver Flanke , holdt i Form af Tofterne og et Spanteværk af Hassel under dem . Træet er Lind , det letteste man har , og endda tyndet ud til lidt over en Centimeters Tykkelse , med udsparede Klamper til Fastbinding paa Spanterne , et Slid som man næsten ikke kan tænke sig man er kommen til Ende med uden Brug af Høvl . De alenbrede Bord taler om mægtige Lindetræer , der er gaaet med til Arbejdet . Baaden har flydt som en Æggeskal paa Vandet . For og bag har den haft en forlænget Køl op over Vandlinjen , mest nærliggende at tyde som en Vædder . Helleristninger af Skibe fra Bronzealderen , der har lignende Snabelforlængelser , synes herved at faa en Forklaring . Brugen af Vædder , ram , kendtes paa Antikens Skibe , og den forlængede Stævn paa Hjort - 298 VOR OPRINDELSE springbaaden genkalder i Erindringen Kong Mtesas Krigskanoer som de findes afbildet i Stanleys Bog om en af hans første Afrikaekspeditioner . Saa vidt man kan se paa Datidens Træsnit var disse store Krigskanoer af en Type et Trin nærmere Egen end Hjortspringbaaden , nemlig en udhulet Træstamme , forhøjet med et Bord paa hver Side , altsaa en Begyndelse til det komponerede Fartøj . Sammenstillingen fører paa et Spor med Hensyn til de Menneskers Kulturstade der en Gang har bemandet Hjortspringbaaden , hvorom man ellers ingensomhelst Holdepunkt har i Fundet . De har naturligvis været Hvide , samme Race som lever i Landet endnu , men i Levetrin har de haft Vaner hen i Retning af dem vi kender i vor Tid fra Negerstater i Afrika , Uganda f . Eks . hvis Befolkning man iøvrigt ikke vil henregne til egentlige Vilde . Et vist psykologisk Indtryk af Hjortspringfundet , det sindrige , men summariske Træarbejde , Vaabnenes tarvelige , effektive Art , bibringer en Forestilling om Folk for hvem naiv Vold , at tage Liv , har været som den Luft de til daglig aandede . Man læse Spekes Indtryk fra Kong Mtesas Hof , der er udførligere end Stanleys , de har Nøglen til Trinet . Og disse Folk oppe nordpaa , der dog befandt sig paa et relativt højt Kulturtrin , Agerdyrkning var gammel i Landet , men stod tilbage i Sæder , de var af samme Oprindelse som Grækerne , der paa dette Tidspunkt boede i Byer og havde udviklet den højklassiske antike Kunst ! Race og Trin er da to Ting . Hvad Afstandene betød i en Fortid falder i Øjnene ved samme Lejlighed , to - tre Aartusinder har skilt os fra Kulturtrin der var aktuelle i Middelhavslandene , en Distance der nu tilbagelægges i Løbet af lige saa mange Døgn paa Jernbane . Tofterne i Hjortspringbaaden er formet med en Udhuling for Sædet , som en Ske , ved hver Ræling , hvor Baaden har været padlet frem . De korte Aarer har en gennembrudt Afslutning for Haanden , som et Spadegreb , samme Form der endnu ses paa Aaren der bruges til den kanadiske Kano . Den smalle Udhuling til et Sæde i Tofterne siger noget om Mandskabet , ligesom et Stempel efterladt af haarde Karlfolk ; der hvor de har siddet , der har de siddet . Skjoldene de har brugt er simpelt Bondearbejde , af en Type der kendes igen fra Pragtformer fundet i England , som det menes af keltisk Arbejde ; vi har været fattige her i Landet , i Forhold til Bronzealderen , Klimaforværringen der satte ind med den ældre Jernalder . Nogle af Spydene var uden Jernod , man har kastet med den bare tilspidsede Stage . Mellem Sagerne i Baaden er der fundet nogle smaa drejede Trææsker , i en om russisk Bondearbejde mindende Stil — til hvad har de været brugt ? Noget Spor af Farvestof i dem har ikke været omtalt , og dog er det hvad man kommer til at tænke paa , at det har været smaa Beholdere til Krigsmaling . Skaansel har der ikke været at vente af det Mandskab der har nærmet sig Ais ' s Kyster i det Fartøj , spækket med nødtørftige men dødelige Stikvaaben ; og Skaansel er heller ikke bleven dem til Del . Længe før Alsbaaden har man i Syden haft byggede Fartøjer , langt højere udviklet , med et fastere Spantesystem , som der jo i Grunden findes Mønster for i Naturen , det dyriske Skelet med Rygraden som Køl , og i ganske anderledes Dimensioner ; Tusind Aar før viser Afbildninger i Ægypten , paa Dronning Hatasus Tid , de elegante Nilskibe , med Mast og Sejl , der maa have været af Størrelse omtrent som Vikinge - 300 VOR OPRINDELSE skibene siden i Norden , med svært bearbejdet Tømmer i , et fremskredent Standpunkt , som hænger naturligt sammen med et Folks Ophold ved en Flod ; først søgaaende Skibe tiltager i Størrelse , uden væsentligt at udvide Principet . I Formen stammer de ægyptiske Skibe , med den smukke Rejsning af For - og Bagstavn , ned fra Sivbaaden , et massivt , sammenbundet Bundt af lange Siv , kendt fra Afbildninger af Jagtscener i det gamle Ægypten , og endnu i Brug højt oppe ad Nilens Kilder til paa de store afrikanske Søer . Ogsaa i Sydamerika er denne primitive Form for et Fartøj kendt . Det er en forbedret Form af Flaaden , enkelte eller forenede Træstammer man har flydt med for at komme over et Vand . En modificeret Form for denne allerførste Maade , at ride sig over , kender man fra assyriske Relieffer af Personer der passerer en Flod , klamret til en oppustet Dyrehud ; Metoden anvendes af tilbagestaaende Almue paa de samme orientalske Strøg endnu . Da man maa støde sig frem med Benene liggende paa Maven over Bælgen indeholder Fremgangsmaaden et Moment der kan føre til at lære at svømme , som ikke har været givet Naturmennesket fra Begyndelsen . Trafiken . Naar man betragter en Draabe Grøftevand gennem Mikroskop faar man et Indtryk af en livlig Trafik , Infusorier og Legemer der iler mellem hinanden som Færdslen paa et Torv . Hvis man kunde tænke sig at man fra Mars kunde studere Jorden i Teleskoper der bragte den paa et Par Tusind Meters Afstand vilde man bemærke en lignende tilsyneladende uordnet Bevægelse paa Landjorden , lange stavformede Ting der SAMFUNDSDANNELSEN 301 bevægede sig paa Kryds og Tværs af hinanden , nogle af dem mangeleddede og paa Flugt ud af Synsfeltet ; og rettede man Kikkerten ud paa Havfladen vilde man se lignende aflange , men tilspidsede Legemer bore sig frem i Overfladen med et Kølvand efter sig ; Sporvogne , Jernbaner og Dampskibe vilde være det første man saa af Livet paa Jorden ovenfra , Trafiken der gjorde sig bemærket , før levende Væsner kunde øjnes . Trafiken paa Kloden er næsten bleven Livet selv , den er som et Blodomløb , en Natur i Naturen . Om den med et Slag standsede vilde man begynde at dø i de store Byer , Koldbrand vilde sætte ind . I Analogi med et Organ er den bleven en Organisation , som Samfundene er afhængige af , de vil opløses hvis den svigter . Alt moderne Liv , Byalderen , maa ses i Lys af Trafiken . Man er begyndt med at sprede sig , og ender med at søge sammen . De første Samfærdselsmidler har været over Vandet , Floder og mindre Vandløb , som har udviklet Fartøjer , og denne Befordringsmaade var den almindelige helt op i Middelalderen , Byerne laa ved Floder , og de tykke Skove hindrede Samfærdslen i det indre af Landene . Med Rydningen af Skovene og Anlæg af Veje fulgte udvidet Kørsel , Postbefordring , Dagvogne , Diligencen , Ilbefordringen , som vi da tog til Byen med endnu i Slutningen af forrige Aarhundrede , Heste med brudte Knæ , ødelagte af Chausseen , et Navn der kommer af Kalk ; makadamiserede Veje derimod bevarer Navnet , ligesom et Fossil , paa en nu fuldstændig glemt Skotte . Saa kom Jernbanen : Vejene forladt ; Bilerne : Vejene opdaget igen . Efter at Afstandene inde i Landet var overvundet tog Skibsfarten Te - 302 VOR OPRINDELSE ten , Havene , de store oversøiske Forbindelser mellem Kysterne , hvor Togene ikke kunde gaa længere , fraset et Par Vogne paa en Færge , som her i vort Øland . Trafiken kom til at staa i de store Oceandamperes , Udvandringens Tegn , en Epoke vi har set Masseudfoldelsen af , og Enden paa . Og nu er vi inde i Lufttrafiken , lever saa at sige i en Fremtid . Men i Billedet af en stor moderne Oceandamper kan Byalderens Karakter og Kulmination fastholdes , som den Part af en By den er , naar den skiller sig fra Bolværket med sine Etager og begiver sig mod Søen , en Part af Byen der er til at overse og internationalt artet , som en Prøve paa den Civilisationshøjde det moderne Bymenneske under normale Forhold har naaet . Skibet er som en By , med et Indbyggerantal som en mindre Provinsby , men storstadspræget , med et Maskineri i Dybet , elektrisk Lys , Restauration , Biograf , Radio , enhver Bekvemmelighed , med Tillæg af at man bliver befordret fra det ene Kontinent til det andet , Storbyer ogsaa der . Vidunderet skal ikke beskrives nærmere , det har været et Yndlingstema , og selv har jeg med Globetrotterflid givet tilstrækkelige Bidrag dertil . Byalderen er i det hele taget ikke tænkt skildret , vi lever midt i den ; kun i sin Oprindelse , Udviklingen op til den fra en Skovalder af , er Linjerne her trukket op . Befolkningers Sammensætning . Et Blik paa Luksusdamperens Passagerer , det lille Samfund indenbords , tjener til Stikprøve paa hvordan Menneskeheden er beskaffen og hvordan den er bleven det den er . Forskellige Nationaliteter vil man træffe ombord , de fleste SAMFUNDSDANNELSEN 303 Hovedsprog , Udseendet imidlertid væsentlig ens , Klædedragten næsten i alle Træk den samme , med Nuancer hos dem der bærer den , ikke iøjnefaldende , uden maaske en eller anden Japaner . Hvordan er dette Melée , der udmærker sig ved uhyre Talrighed og ringe individuel Forskel nu opstaaet ? Skibet markerer i selve sin Vækst Udviklingens Stigen , fra en Enmandskano til Udvandrerdamperen . I sin Stil har Skibstyperne op gennem Tiderne noget der følger Byernes Arkitektur , Karavelen minder i sin Tegning om en middelalderlig befæstet Borg ; et Skibs Konstruktion er gaaet op i den gotiske Katedral . Ved Overgangen fra Træskibe til Jernskibe slutter Skovalderen , Skibet bliver et Afbillede af den moderne By , og Haandværkets Æra gaar over i Maskinalder og Teknik . Havenes Aabning ved Skibsfarten , og Fastlandenes gensidige Udveksling siden Columbus , betingede de store Byer . De vokser endnu . En Spredning fra forhistorisk Tid som kom til Ro i Evropa resulterede i den hvide Mands Civilisation , som derfra bredte sig til den øvrige Verden . Et oprindeligt lingvistisk Fællesskab har kunnet paavises , som har givet Anledning til Forudsætningen om en eksklusiv Enhed ogsaa racemæssigt set , næppe holdbart , naar man ser hen til hvordan Sprog og Folk er bleven forbyttet under Spredningen , og hvordan de endelige nationale Skel er kommen til at dominere , uanset Racebestanddelene , Eksempel i en overordentlig Stil de forenede Stater . Allerede de gamle Hellenere , der opfattede sig selv som en Enhed , var en stærkt blandet Race , med i hvert Fald to skelnelige Elementer i , Atleten 304 VOR OPRINDELSE og Gnomen , som forhen omtalt . Blandingen havde fundet Sted trods en oprindelig social Afstand , de Fri og de Afhængige . De antike Samfund beroede fra første Færd paa et Slavehold , to Stænder , Ejerne og de Livegne , Ridderen og de Hørige . Slaverne var ikke Genstand for græsk Kunst ; mere Grund er der til at tro at Kunsten , ligesom andet Haandværk , rekrutteredes fra deres , i hvert Fald Frigivnes Lejr . Enkelte Træk taler om en anden Menneskeslægt end Apolloskikkelserne og Filosofferne , f . Eks . de Karaktermasker Skuespillerne anvendte paa Scenen , det er ikke de Fries klassiske Træk der er gengivet her , snarere Fysiognomier hentet fra Slaveverdenen . Et arkaisk Relieffragment der findes paa Glyptoteket viser en højst paafaldende Type , et Individ der holder en Hest , og som efter Størrelsen er bleven taget for en Stalddreng ; men det er ingen Dreng , det er en Voksen , med en udtalt Muskulatur , og saavel det fremskudte Underansigt som det krusede Haar har en slaaende Lighed med Folk under normal Vækst af afrikansk Oprindelse , Pygmæer eller Buskmænd . Her er et isoleret Eksempel paa et Fremmedelement der er gaaet op i Grækerfolket gennem Slaveholdet i antik Tid . Et selv kun overfladisk Blik paa Befolkningen paa Middelhavets nordlige Kyster , det sydlige Frankrig og Italien , kan ikke andet end minde om Afrikas Nærhed paa den anden Side . Og til Østsiden af Middelhavet støder Asien . Slaveholdet gaar tilbage til de første Ryttere , Sagittarius , og den Overlegenhed et vandrende Hestfolk var i Besiddelse af overfor indfødte Befolkninger , overalt hvor de kom hen . Men der er ingen Garanti for at Herrerne holdt Blodet rent , SAMFUNDSDANNELSEN 305 skønt Bestræbelsen derfor har givet sig rigoristiske Udtryk i hvad man har forstaaet ved Adel . De undertrykte Folk har haft Kvinder , og en syttenaarig lydefri Slavindes Hofter har været mere end Fyrsten har kunnet staa for . Forholdet vendt om kan endda tænkes , at Fyrsten er af Lavkaste ; det hedder sig at Kvinder kan „forse " sig , saa at stærke Indtryk kan gaa over paa Fostret , et langt Blik i Forbigaaende fra Fyrstinden til Dørvogteren ; derimod kan Slavinden have været af højættet Oprindelse , som man ved Eksempel paa fra Olav Trygvesons Saga ; hans Moder Astrid , der havde været gift med Kong Trygve , blev købt som Trælkvinde paa et Marked i Estland , efter at hun havde levet som Hærtagen i Østervejen . Arvefølgen afgiver ingen Sikkerhed for Blodet . Fra Egil Skallagrimssons Saga ved vi at den store Viking ingenlunde var hvad vi vilde forstaa ved en ren nordisk Type , der var Beg i ham af anden Blanding , og derfor var det han var brandfarlig . Saa langt fra at tro at de tidlige Evropæeres Levedygtighed skulde bero paa singulære Raceegenskaber er det tværtimod sandsynligt at en intensiv Blanding og Krydsning , som Folk under Spredning har særlige Forudsætninger for , er det der har meddelt Evropas Befolkning en vedholdende Fornyelsesevne og ekspansiv Kraft , idet Elementerne baade virker hver for sig , og tilsammen , og skilt igen , efter Love for Arvelighed som man kender . Resultatet deraf er det Forspring Evropa har haft for den øvrige Verden , her var flest Raceenheder rystet sammen . Et nyt mægtigt Dekokt er over Ilden i Amerika . Det Indtryk man har af Passagererne paa et Skib svarer 306 VOR OPRINDELSE til hvad man kender fra enhver Storby . Det moderne Menneskes Kapacitet er af en sammensat Art , som en Akkumulator bestaar af flere Elementer , Evner fra mange Sider gaaet op i hvad Enkeltpersoner tilegner sig , gennem Opdragelsen og Uddannelsen , som ogsaa er en Rekapitulering af Menneskehedens Læreaar , og som hos nogle varer en Tredjedel af deres Liv . Af Befolkningen i en By bliver man berørt ikke af Race men af Individer , Brøker , infinitesimalt varieret ; nærmest vilde man tale om Urace , i den Forstand at Mennesket er bleven en ny Variant af sig selv , uden at Blandingsbestanddelene i de allerfleste Tilfælde er til at skelne mere . Almindelig manglende Interesse for hvem man er er ikke noget tilfældigt Symptom . En ny Definition , homo urbanus , gjordes nødig . De Retninger der har gjort sig gældende i Fortiden og hvoraf to er synlige i det gamle Hellas , Raskhed og inteltektuelle Anlæg , kan findes isolerede endnu , men oftere blandet sammen , eller krydset over , den ydre og den indre Type byttet om , Individer med noget af begge Egenskaber paa en Gang , og Individer uden noget Spor af nogen af dem , fysisk Uanselighed og Aand , og Forstand nok til at drive en Cigarbutik i Forbindelse med et Flodhestekorpus , Mænd med en Fruentimmersjæl , og omvendt , endogsaa Kønnet krydset over , endeløse Nuancer , de moderne sammenpakkede Bybefolkningers Uudtømmelighed , deres Uniformitet og deres individuelle Menneskelighed . Læg Mærke til Forskellen paa Publikum i Gaderne paa en Hverdag og paa en Søndag , hos Folk om Hverdagen kan endnu ses Spor af oprindelige Bestanddele , hos Folk om Søndagen SAMFUNDSDANNELSEN 307 ikke . Og Søndagspublikumet har jeg observeret er det samme hvad enten det gælder København , Berlin , Paris , London eller New York . Gaa en Gade igennem i en By og se hvordan Butikerne og Skiltene veksler i en Rækkefølge der kommer igen proportionalt til Afstandene og Kundekredsene oppe i Etagerne , paa Hjørnet Urtekræmmeren , derefter i tilfældig Orden Slagteren , Boghandleren , Optikeren , Mejeriet , Hattebutiken , Tandlægen , Beværtningen , Manufakturhandelen , Skotøjsbutiken , Blomsterhandleren , Fotografen , Lægeskiltet , Herreekviperingen , Hørkræmmeren , Frugtbutiken , Cigarhandelen , Rullekælderen , en Liste der ikke en Gang udtømmer alle Erhvervene ; og naar Rækken er igennem begynder den forfra igen , gentager sig for hver ny Husblok , gennem en Færdselsaare der strækker sig en halv Mil , og gennem andre Færdselsaarer , halve Mile lange , ud i Forstæderne , Butik ved Butik , saa langt Sporvognen gaar . Man staar overfor Arbejdsdelingen i en By , Dagliglivets elementære Fornødenheder , som holder en udstrakt , selvregulerende Mekanisme i Gang , Cirkulationen , som er spontan og uden stor Betydningsfuldhed i sig selv , men Ve den hvis den gaar istaa ! Arbejdsdelingen . Arbejdsdelingen er af tidlig Dato . I Almindelighed opereres der med hele Forestillinger , knyttet til Benævnelser . Nationalitetsbegrebet dominerer Sindene , selv indenfor Nationerne selv , man er først fransk , tysk eller engelsk , siden Individ ; og Sprogforskellen , hvordan man kagler , er jo ogsaa en Skranke , for dem der synes det . Støbning i en og 308 VOR OPRINDELSE samme ideelle Form forekommer næppe uden i Tinsoldaternes Verden . Forhistoriske Folk forestiller man sig gerne som Personligheder , ligesom man i moderne Politik indsætter Gader , hvad Wilhelmstrasse og hvad Downing Street siger , men selv mellem Ungfolk endnu under Spredning er der nok tidligt indtraadt en Samfundsdannelse , begyndende Arbejdsdeling . Hos helt primitive Folk er Høvdingen den eneste der har overtaget en Funktion for sig , og det ikke en Gang hos alle , f . Eks . Eskimoerne , hos hvem kun Shamanen , Angakoken har det . Men hos Folk ud over Stenalderen har en Differentiation fundet Sted ved at Haandværket har delt sig ; Smeden der baade gjorde Værktøjet og hvad han udrettede dermed er ikke bleven ved at være den eneste , Arbejdet har fordelt sig paa mange , som man kan se paa Afbildninger fra Ægypten , da man der endnu var i en Bronzealder . Et Totalindtryk der bliver tilbage efter Erobrerfolk i Fortiden er det at deres Overlegenhed mere afhang af et Opfindersnille , som det der i vor Tid er paa Ingeniørers og Konstruktørers Hænder , end paa den blotte Udvidetrang , naar Epoker skal bedømmes som Stadier , ud af en Tid og ind i en anden . Det er Arbejde og Arbejdsevne , potenseret ved Arbejdsdeling , der har domineret . Sammenhængen gør sig gældende helt op gennem Historien , hvor Produktivitet paa Arbejdets Omraade paa en Gang har muliggjort effektivere Vaaben og ført Fredens Værk videre , lige op til vor nærmeste Tid . Hvis man gennemgik Vaabnenes Udviklingshistorie som en Linje for sig , et tilstrækkelig tilgængeligt Stof , fra Bue og Pil , Sværd , Lanse , Armbrøst og Harnisk i Riddertiden , til Krudtets Op - SAMFUNDSDANNELSEN 309 findeise , hvorved ikke netop Mars , men en Munk skal have været virksom , og hvad deraf videre fulgte , øredøvende nok , kunde det gøres saadan op at den almenmenneskelige Udvikling for hvert Skridt har vundet ved de Forbedringer der er udtænkt i Krigsøjemed , Naturen som giver sig selv Oprejsning . Tekniken er en Bevægelse i Vækst . I Pauserne mellem Krige gror Arbejdet . Maskinalderen har siden sin pludselige Udfoldelse i forrige Aarhundrede muliggjort en enorm Tilvækst i Befolkningstallet paa Jorden , de store Byer ; Ingen ved hvor megen Lykke der er derved , men det er sket . De fleste Mennesker har en let Asymmetri af Ansigtstrækkene , mere udfyldt i venstre Side end i højre , det tilskrives Højrehaandetheden , en forøget Vækst af venstre Hjernehemisfære , der svarer til Legemets højre Side , et saadant synligt Spor har legemligt Arbejde efterladt sig i det menneskelige Fysiognomi i Løbet af de Aartusinder Kulturen er bleven til . Mennesker med fuldkommen regelmæssige Træk findes der ogsaa , „romerske Træk " , som man siger . En af alle kendt Type er Napoleon , hvis fine , grumme Træk falder uadskilleligt sammen med hvad man ellers ved om ham . Typen synes at have hjemme i Middelhavslandene . Det er ikke Arbejde der har præget den . Ogsaa andetsteds forekommer Typen og er da hyppigere mellem Kvinder end mellem Mænd ; Kvinden har slæbt , men ikke drevet Haandværk . Hefaistos , Gud for Haandværk , den højstnavnkundige Lamfod , Romernes Vulkan , tænkte man sig skrøbelig i Benene , som mangen moderne Arbejder , af at staa i Værksted og ved Filebænk , Thorvaldsen har modelleret ham med strengt 310 VOR OPRINDELSE klassiske , symmetriske Træk , det havde været mere motiveret at give ham en markeret zünftig Skævhed i Ansigtet , foruden Lamfoden en ekstra Stigmatisering af hans Arbejde . Mars derimod skulde man udstyre med de billedskønne ufølsomme Træk der gaar med Herrevæsen og de Vaner der følger af at ride paa hvad andre har frembragt . De store Krigere og Stiftere af Riger har deres Pragt , Alexander , Karl den Store , begge med Klang af Mandkønnet i deres Navne . Om Karl den Store har man den elskværdige Legende at han som gammel Mand lærte sig at stave ; til hans Kongegerning havde Skolekundskaber ikke været nødvendige ; men han ønskede dog ikke at gaa i Graven som Analfabet . Personligt Mod som kan bane Vejen fra menig Soldat til Kejser , som det har været set i Rom , høj Idræt , Tapperhed , Eventyrlyst , hvor havde Verden været uden det ? Fyrsternes Historie , den er skreven som om der ikke gaves nogen anden , en gylden Bog , men den hører Fortiden til . De store Opdagere ! Navnene paa Globen bevarer deres Navne . Den Magtfordeling der over hele den gamle Verden fulgte af et Hestfolks Besættelse af Omraader som siden er bleven Nationer , Samfund af nordisk Oprindelse , kan aflæses paa den sociale Struktur der bestod indtil Enevældens Ophævelse . Nationerne dukker op i Historien som samlede Kongeriger , efter først at have været spredt i mange smaa , med en Adel og med en Lagdeling af Stænder , afhængige fra neden af op ; et sent Eksempel afgiver Vilhelm Erobrerens Invasion af England , med den Klassedeling der fulgte deraf . Saalænge denne Tingenes Orden holdt ved gaves der Arv efter Oprindelsen endnu . Med fuldført Samfundsdannelse SAMFUNDSDANNELSEN 311 tipper Tyngdepunktet over , og Folkene ender klasseløst , kun holdt sammen af en Arbejdsdeling ; hvilket dog ikke vil sige at Kaarene arter sig ens . Arbejdsdelingen gaar tilbage til de ældste Byer . En nu forladt Side deraf var Slavehold ; Kvinden var den første Slave . Ved Folketilvæksten og Tekniken , der er udgaaet fra Byerne , og som potenseres af hinanden , er Tilværelsen gaaet over i en anden Dimension , en Ring af Professioner og Erhverv , Gensidigheden , som beror i sig selv ; denne nye Folkefaktor trænger ved selve sin Masse enhver anden Magt ud . Ikke alle Stater har naaet den Tilstand , men Udviklingen graviterer derimod . Samfundsdannelsen naaede i forrige Aarhundrede en saadan Fasthed og Ekstension at den ophævede nationale Grænser , et Udvekslingsplan der omfattede alle Lande , i alle Verdensdele ; i det tyvende Aarhundrede er en Konflikt mellem Nationaliteter og Grænser brudt op igen , som vi lever under endnu . SAMFUNDSDANNELSEN 299 HVEM VI ER Race og Klasse . AD en lang Omvej , ned i Urtiden og Verden rundt , kan der nu vendes tilbage til et Udgangspunkt , Ønsket om at skrive en Danmarkshistorie . Som Forstudie dertil er det bleven til et Omrids af hele Menneskehedens Historie . Men vi har dog vel været en Part deraf ? De Dønninger der gaar udenfor er ogsaa slaaet op paa vor Kyst . Hvis jeg skulde have udvidet vore Forudsætninger udover vante lokale Traditioner har det ikke været mig imod . Ydre Danmarkshistorie , det Skete , har jeg dog ikke Aarene for mig til at tage mig af , det overlades andre . Det skulde gøres udadvendt , generel Historie , med de Udslag der har afmærket sig indenfor vore Grænser . Kun paa et Omraade hvor Akterne er blanke , gulnet Papir ikke forefundet , kunde jeg have noget nyt at tilføje til Danmarks Beskrivelse , selve Befolkningens Sammensætning og Oprindelse , altsaa et antropologisk Spor , der ikke har fristet Nogen her i Landet . Danskhed er et hidtil uundersøgt Begreb , udover at vi er goe , et almindeligt nationalt Skøn , der faar Subjekt og Objekt til at gaa op i en Enhed . En Analyse af dansk Folkekarakter der gaar i Dybden kan HVEM VI ER 313 kun anstilles rent antydningsvis . Søger man fra et Synspunkt i Nutiden Spor efter oprindelige Bestanddele , Race , i Folkeblandingen , vil man kunne finde Relikttyper her og der , som peger tilbage imod hvordan Befolkningen har været sammensat fra den første Indvandring i Rensdyrtiden fandt Sted . Udbyttet beror paa rent personlige Iagttagelser , fysiognomiske Kendetegn , sammenholdt med hvad man har set eller ved om i andre Verdensdele . Det tør antages at vi her i Landet endnu har Rester af den oprindelige Stenalderbefolkning , som Arkæologien leverer saa palpable Vidnesbyrd om , uden at man ved mere om disse Ungtidsfolk end man vilde vide om et nulevende Menneske ved at tælle hans Knapper . Der gives visse ejendommelige Typer mellem Almuen , i Almindelighed oversete , men af gammel stedlig Rod , mørkladne Personer , men ikke sydlandske , iøvrigt upaafaldende af Ydre og Væsen . Mit Kendskab til Typen har jeg fra Jylland , allerede fra da jeg gik i Almueskolen , og Børn staar jo Oprindelsen nærmere end de Voksne ; men ogsaa mellem dem har jeg kendt Typen og er ikke i Tvivl om den , med de Lejligheder til Sammenligning jeg siden har haft . De leder Tanken hen paa de nordasiatiske primitive Folk ved de store sibiriske Floder , hele det hyperboræiske Omraade , med en lang Række Navne , Ostjaker , Jakugirer , Tschukscher , et vidt udbredt Befolkningsplan , som i Bunden gennemtrænger Rusland , Begrebet Tatarer , gaar ind i Kina og Japan , og over i Amerika , til Eskimoer og Indianere . Hertil vilde jeg regne Malajerne i Sydasien og deres Udløbere , Polynesierne paa Sydhavsøerne . Etnografisk anses Malajerne for et Tropefolk , deres Type tyder imidlertid paa at Udspringet maa søges i Nord - 314 VOR OPRINDELSE asien , og at de tilhører en omfattende Urrace , i Leveformen knyttet til Floder og Kyster . Det ligger nærmest at tro at Skud fra saa vidtforgrenet en Stamme ogsaa har bredt sig til Evropa , inklusive Danmark , i ældre Stenalder , Jægere og Fiskere der har forgrenet sig , som Vandløb forgrener sig , og hvis Bopladser findes efter dem ved Kysterne og inde i Fjordene . Hvad enten man nu vil sammenfatte dem under Navn af Mongoler , Proto - Mongoler , eller Mongoloider , saa har det været , og er fremdeles , Folk med Kindben , ejendommelig flade og vage i Ansigtet , med mere af Orangen end af Chimpansen i Bygningen af Trækkene , ofte med en egen ligesom trannet Hud . De gamle Grækere med deres mangelfulde Geografi men sikre Iagttagelsesevne stemplede et Folk ude i Periferien af deres kendte Verden , vel i Retning af hvad der nu er Rusland , som Iktyofager , Fiskeædere , man synes man her er paa et Spor . Hvis den nyopdagede Gudenaakultur skal sættes i Forbindelse med en Folkeart peger Sandsynligheden den Vej . Samojeder og Ostjaker , som Fridtjof Nansen saa paa sin Rejse gennem Sibirien i 1914 , vil nok give en tilnærmet Forestilling om Urbefolkningen ved vore Vande i ældre Stenalder . Ind under det asiatiske Befolkningsplan falder Lapper , Kirgisere , Kalmykker , foruden talrige andre Varianter af Gruppen , med forskellige Sprogbaase , men som man kunde sammenfatte under Kendingsnavnet Kindben . Ogsaa Vender , der er kommen her til Landet ved en senere Indvandring , hører ind under Kindbenene ; efter mit Indtryk staar de Malajer nær . Den Stenaldertype jeg mener at have iagttaget i Jylland var gerne at finde i de mindre , forknytte Erhverv paa Landet , Indsiddere , Daglejere , Smaahaandværkere , det er virkelig som HVEM VI ER 315 om de endnu bevarede de Vaner der laa forud for Agerdyrkning og Besiddelse af Jord . Rigsthulas Beskrivelse af Trællen , som rammer norske Befolkningsforhold , kunde ogsaa anvendes paa dem , Associationen om at de saa ud som om de kom fra Tørvegravene . Rimeligt er det ogsaa at de er gaaet gennem denne sociale Placering , efter at et andet kraftigere Befolkningslag havde lejret sig over dem , maaske allerede i neolitisk Tid , i hvert Fald klart i Bronzealderen . Nogle af vore mest skattede Venner havde vi som Børn i disse Smaafolk , som gerne var at finde i Tyendekredsen , brave milde angerløse Personer , der som Forholdene var den Gang paa Landet holdt sig i en Baggrund , jeg ved ikke hvordan det er nu , formodentlig er de af en Udsending fra Byen med Kno i Talerstolen bleven udnævnt til Proletarer . Nogle af dem har jeg set gennem et langt Liv kæmpe sig op til Jordbrugere i den eftertragtede Stil , som nogle var født med , og andre havde at erhverve . En saadan født Samfundsstilling indtog Gaardmandsklassen , Bønderne , Efterkommere som man tør antage af dem der en Gang indførte Agerbrug i Landet . Afstanden tegnede sig allerede da vi gik i Skole som Forskellen mellem Grovbrød og Sigtebrød , en Nuance der gik igen i Haaret . De gør det Indtryk alle kender , en Procentdel højvoksne og blonde , samme Folk som i Norge og Sverige , og udbredt over hele den civiliserede Verden , uden at iøvrigt nogen Slags Ættebeviasthed gør sig gældende hos dem ; Grad regner de uden formildende Omstændigheder efter Velstand . Da Trællestanden som Individer dog næppe kan være aldeles forsvundet fra Landet , efter at Ejendomsretten til dem blev ophævet , er der Sandsynlighed 316 VOR OPRINDELSE for at se en Raceforskel i hvad der siden har ytret sig som Klasse . De smaa Tørvebønders Type har jeg genfundet i Kina , paa Malakka og Java , ogsaa i Temperamentet ; over dem er den hvide Mand . Social Ulighed ytrer sig nogen Steder i Kuløren ; i moderne Cirkler er den afløst af Begreber der har dannet sig selv : Arbejdere og Arbejdsgivere . Rene ublandede Typer af den gamle nordiske Bondebefolkning , der antropologisk karakteriseres som nordic , er en Sjældenhed nu paa Landet og genfindes oftere i Byerne , hvortil Landbefolkningen i stigende Tal er vandret ind ; Hyppigheden er her mere udtalt mellem Kvinder end mellem Mænd . Foruden de to Grundracer findes der Levninger ogsaa af andre i Bunden af Befolkningen , som før berørt , australoide Relikttyper , ja endogsaa , som jeg mener at være truffet paa , Buskmænd og Pygmæer , Træk der gaar igen ved Tilbagefald indenfor krydsede Former , eller dukker op i Abnormes Verden . I Jylland findes helt mørke Folk , der dog ikke er af den asiatiske Type ; Enkeltgravsfolket ? Kelter ? Busten af Pompejus paa Glyptoteket minder mig om mere end een anonym Bonde jeg har truffet her i Landet . Sligt hænger i Luften . Men al Forskning begynder dog vel med spredte Iagttagelser af Ligheder i Naturen . Vor Videnskab har ikke gjort nogetsomhelst Forsøg paa at klare Problemer vedrørende vor Afstamning her i Landet . Er man sky for Genealogi , ligesom i Australien ? Foruden den lysblonde slanke Type findes der mange blonde Rundhoveder , vistnok af lige saa gammel Oprindelse , og mulig at henregne til hvad der gaar under Navn af den alpine Race . Almindelige er rødhaarede Folk med Fregner , Sporene HVEM VI ER 317 efter en mørkhudet Indblanding , Iktyofager ? Keltere ? Nuancerne antager jeg er at finde uforandrede paa Landet endnu , skønt maaske knapt saa adskilte som før , en rapid Endevending af sociale Forhold ogsaa paa Landet har fundet Sted siden den Tid mine Iagttagelser gaar tilbage til . Folkekarakteren . Den Kendsgerning at der ingenting positivt vides om Raceforholdene i Danmark , og at endogsaa Bestræbelsen efter at orientere sig , der dog er levende i andre Lande , selv i Sverige og Norge , er fraværende her i Landet taler om hvor indkrydset og relativt homogen Befolkningen er bleven , overfladisk set , man ser saa temmelig ens ud i hinandens Øjne . Men Grundbestanddelene er der , ellers var der heller ingen Krydsning . Sproget og en intim Nationalisering overdækker Oprindelsen . Almindeligheder om Folkekarakteren er det ikke værd at komme ind paa , naar man selv er bestemt af den ; det vilde anstaa sig bedre at høre noget om hvad man mener om os udefra . Som et Træk der er hentet ved Sammenligning med andre Folk kan dog siges at vi vistnok maa betragtes som det mest klasseløse Folk i Verden . I vore nærmeststaaende Lande , Sverige og Norge , findes et ringere stillet Befolkningslag end her ; selv i Amerika , hvor Klasse og Stand formelt er afskaffet , har man Indtryk af en dominerende Pengemagt i Forhold til Gennemsnittet , dog aftagende ogsaa der . I Danmark har Klasse ikke udviklet sig fra neden af op , men fra oven af ned . En Ejendommelighed ved Danske , i Temperament og Ytringsformer , vilde jeg illustrere ved en Lignelse : Hvis man fore - 318 VOR OPRINDELSE stillede sig andre Nationers Personlighed udtrykt i Pendulsvingninger , mere eller mindre udtalte , lange gravitetiske Perpendikler , eller smaa ivrigt dikkende Penduler , saa vilde Udsvingene for Danskes Vedkommende være næsten umærkelige , omtrent ikke til at se , men svinge gør de . En en Gang omskiftelig Fortid , Indvandring til et ugæstmildt Land , som Tundraerne i Nordasien nu , et langt Ophold i uvejsomme Skove som isolerede Rydningsmænd , Konflikt med andre Nyindvandrere , Rytterfolk , bevægeligere og hensynsløsere end de først indkomne , Stridigheder indbyrdes om Jorden , og Fejde ud over Grænserne med andre Folk , i forhistorisk Tid , og i den historiske det vi kender , Kongerækken , hvor man stødte hinanden fra Tronen , indtil Orden indtraadte med en Konge af samme Navn hveranden Gang ; alle disse Omvekslinger , Forskel mellem Folk ogsaa , nogle der tog Hatten af , og andre der beholdt den paa , er omsider kommen til Ro , Uroen er kommen til Ro . Vor By . Men hvor levende vi er i Landet , mest udtalt København , føres mig for Øje hver Dag i Byen i Kvarteret før 9 om Morgenen , naar Cykliststrømmen søger mod Midten af Byen , eller ved 5 Tiden om Eftermiddagen , naar den vender tilbage mod Forstæderne igen , et Syn som i ikke noget andet Land . De kommer i tætte Skarer , lydløst ridende paa to Cirkler , Hjul ved Hjul , strygende , sorgløse og sikre i Flugten som Fugle , de dukker op bag hinanden i nye Skarer , begge Køn lige ferme paa Cyklen , med Øjnene naglet fremefter paa Færdslen , alle Slags Folk , fra ham med kalkede Træsko paa HVEM VI ER 319 Pedalerne , Mureren , til ham med Dokumentmappen i Stellet , Kontorchefen , Damer , Frøkner , Piger , med rappe runde Knæ og Snippen af et Hovedtørklæde som en Vimpel bag ud — de ligner jo en Pileod i Hovedet , og Piles Fart har de paa ! Saa bliver det rødt Lys , og hele Strømmen dæmmes op som naar Stigbordet sættes for et Møllevand , og man ser Fronten af Skaren i den halve Gades Bredde som holdt fast af en Snor , med Raadhuspladsens Taarne som Baggrund , et standset levende Billede , indtil Lyset skifter og Stimen spreder sig ud og kommer strygende som et Bændel igen . Det er som et Løbebaand af Mennesker , friskt forsynet hele Tiden et eller andet Steds fra , hvor de gøres fuldt færdige i Serier , klædt paa og sat overskrævs paa en Cykle , og afsted med dem , og de bliver ved at komme , Titusinder , hele København paa Vej til Arbejdet , og hjem igen naar det er endt . Giv mig at ride med dem , en Morgenstund ind gennem Byen , Pedal ved Pedal med dem ! OPGAVEN Tilskyndelsen . DEN Opgave der her har været holdt i Sigte er kun løst partielt , jeg skylder derfor en Forklaring paa hvorfor der mere er givet et Program og en Grundplan for et Arbejde end en Udførelse deraf i Enkeltheder . Et helt gennemført Udblik over Historien , i Lys af Udviklingen , har fra først af ikke været tilsigtet , der gives Universalværker nok i Udlandet paa flere Sprog , efter H . G . Wells ' Mønster ; paa Dansk har vi ikke haft et Arbejde af den Art , men Wells ' Outline of History foreligger dog oversat . Af udførlige og paalidelige Oversigtsværker paa specielle Omraader gives der flere ; iøvrigt er et Udvalg af enhver Art oplysende Literatur benyttet , i Forening med direkte Iagttagelser og Indtryk fra Rejser . Af samtlige Sider af Udviklingshistorien var det arkæologiske og antropologiske Problemer der fængslede mig mest , under eet vor Oprindelse , undersøgt gennem Haandens Spor , og her er der Partier hvor jeg mener at have boret dybere end hvad andre Undersøgere har bragt det til . Tilskyndelsen var den at hvor jeg stødte paa Huller i hvad der kunde lægges Haand paa af Oplysningsliteratur gjorde jeg mig Bestræbelser for at fylde dem for min egen Skyld ; egen Undervisning var fra første Færd Motivet , jeg syntes jeg vilde vide Besked , og hvor den ikke var at finde hos andre gravede jeg mig ned selv . Undersøgelsen af de allerførste Mennesketrin , som unddrager sig selv den arkæologiske Metode , har jeg forfulgt ad de logiske Slutningers Vej ; der er her naaet Belysninger som i hvert Fald ikke har været forsøgt før . En Betingelse for at se teknisk paa arkæologisk Værktøjskultur medbragte jeg ved et personligt Kendskab til manuelt Arbejde , flere Haandværk , som jeg ikke har set OPGAVEN 321 udbredt mellem Arkæologer . Det evolutionære Synspunkt har jeg forfulgt hele mit Liv og tilspidset i en Graduslære , som er hvad jeg har kunnet levere til Udviklingens Filosofi , i Sporet efter Darwin . Det bliver altsaa de første Stadier , og Retningen op igennem de øvrige , der bliver Tyngdepunktet i disse Optegnelser over hvem vi er , og hvordan det er kommen . Maalet for en Menneskelære . En oprindelig Intention , Ønsket om at skrive hele Arbejdets Historie , er ikke kommen til Udførelse . Herved skal nu ikke netop forstaaes de tekniske Fremskridt i Enkeltheder , til Orientering har man her „Opfindelsernes Bog " ; der var tænkt paa „Arbejdet " , i en udvidet Forstand , Bestræbelsen i hele Udviklingsgangen , der har set Menneskeheden bevæge sig fra Skoven til Byen , Overgangen af den ene Dimension ind i den anden . Hertil udfordredes en Ekstrakt af de fleste Videnskaber , Zoologi , der fører i Dybden , Arkæologi , der gaar i forhistorisk Tid , Etnografi , som søger Menneskebestanden i Nutiden i alle Verdensdele , Antropologi , der føjer Træk sammen fra alle tre Kundskabsgrene under et . Etnografien er en registrerende Videnskab der gaar til Værks fra en Ende af , rent geografisk , inddeler efter Himmelstrøg , Nationer , Stammer og Sprog , horisontalt ; selv de nyeste Oversigtsværker , som Bernatziks Die Grosse Volkerkunde , tre svære Bind , fra 1939 , har ikke anden Metode . Antropologien derimod gaar i Oprindelsen , vertikalt . En Forbindelse af begge Metoder lod sig tænke , Etnografien behandlet evolutionært , efter Afstamningen , og ordnet i Overensstemmelse med det naturlige System , fylogenetisk , fra det yngste paaviselige Trin — Pygmæen ? — gennem alle Grader op til Udviklingens Blomst , det maskinprægede beflippede Individ paa Restaurant i en hvilkensomhelst Storby . Materialet foreligger , og Opgaven har fristet . Det var det man ønskede , at samle Elementerne til en ny almindelig Menneskebeskrivelse eller Menneskelære , Oprindelsen , Udbredelsen og Historien , bragt ind under et Synspunkt og ordnet kronologisk . Hvert Fag har her arbejdet for sig ; og uden Enkeltundersøgelser vidste man overhovedet ingenting , men Sammenhængen tabes 322 VOR OPRINDELSE af Syne , og for ofte ses det at Speciallærdes Arbejde ender i Arkiver og Selskabers Skrifter . Temmelig aandsfortærende er Studiefelter paa Omraader Udviklingen har forladt , Sidelinjer og aflagte Hamme , der tjener til Objekt for Samlere , Folklore , Dragter og Moder paa et Museum , der taler om hvordan Mennesker til enhver Tid har formummet sig , men ikke gaar til Huden af dem , endsige Marven . En anden Midtlinje gaar op gennem Udviklingen , som det er værd at følge , det Vordende og Blivende , ogsaa i Tanken . Aandelige Forvoksninger der gaar i det kuriøse og monstrøse hjemfalder til Samlere . Undtages maa dog hvad Menneskeheden i sin smukke Uskyldstilstand har frembragt af Poesi . En ny Behandling af Etnografien , ordnet efter Afstamningen , var længe en Drøm jeg nærede . Metoden var anlagt foreløbigt i „Aandens Stadier " , Tilløb til en Opstilling af Menneskehistorien i Stadier , med Paralleler mellem det forhistoriske Menneske og nulevende primitive Folk . Men en Videreførelse deraf , der gik i det forhaandenværende Materiale , stod for mig som næste Etape , det maatte dreje sig om en Inventarieoptagelse af hele Jordens nulevende Befolkning , ved Selvsyn , og ved Tilvejebringelsen af et fotografisk Materiale , Rejser i alle fem Verdensdele , et Aar eller saa om hver ; og med Nutidens Trafikmidler , Flyvemaskiner , kunde der have været naaet en Del . Et endnu kun overfladisk og punktvis udforsket Omraade er Ny Guinea , hvis vilde Befolkning er af en ganske særlig Vigtighed for Bestemmelsen af Familjeskabet i Udspringet mellem Mennesker . En Forestilling derom , og om Vanskelighederne der er forbundet med at trænge ind i Ny Guinea , giver en Bog , Walkabout , af Lord Moyne , fra 1936 . Planen var ikke umulig paa det Tidspunkt da jeg fattede den , før mit tresindstyvende Aar , men Omstændigheder jeg ikke var Herre over traadte i Vejen i de følgende Aar , Spændingen mellem Nationerne , omsider Krigstilstand , lukkede Lande , og jeg havde ikke Aar at give hen af ; Planen maatte opgives . En Erstatning søgte jeg i den nyeste Rejseliteratur , som gerne er uden Værdi fra Tekstens Side , men med tantalisk virkende Fotografier ; Recensioner deraf , sænket i en Række Avisartikler blev Følgen deraf , i Mangel af egne Studier i Marken , ligesom talrige Artikler om vore Oldtidsmindesmærker traadte i Stedet for en oprindelig paatænkt samlet Behandling af dansk Arkæologi som Indledning til en Men - OPGAVEN 323 neskelære , en Kampagne der paa anden Maade havde sin Mission . Et journalistisk Instinkt sagde mig at det var vigtigere at faa fat i et stort Dagbladspublikum end at ruge over et Stof for muligt en Gang at faa det i Bogform . Hvis man ikke huskes ved hvad man skriver i Flugten er der heller ikke Varighed i Bøger , som ender paa Hylden . Tanken om at bearbejde Etnografien efter en Revision paa Stedet af samtlige nulevende Racer , og ordnet afstamningsmæssigt fra Roden , maatte opgives . Et Liv for sig havde det vel ogsaa været rigtigere at regne med end en Rest deraf . Opgaven henstaar til andre at løse . Synspunktet er imidlertid fastholdt i hvad der her er kommen i Stand , en fordybet Undersøgelse af det der kunde naaes , intellektuel Efterforskning , saa at sige Gennemhuskning , af vore første forhistoriske Memoirer , vor Oprindelse . Afslutning . De skolede Videnskaber fortaber sig i stigende Grad i en Forgrening , uundgaaeligt , i Betragtning af den Intensitet og det Forbrug af Tid hver enkelt Specialitet kræver . Men Grundstammen i al Viden , almindelig human Oplysning , staar i Fare for at gaa tabt derved . Forsøget paa en samlet universel Tilegnelse af et vidt fordelt Stof overtages derfor lejlighedsvis af Outsidere , som den knirkende Videnskab ikke er i Selskab med , og som den undertiden omfatter med en faglig Jalousi . At Videnskaben alligevel forbliver sidste Instans maa fastholdes , her er Mineringsarbejdet gjort , og Videnskaben har sit Maal i sig selv , den er ikke at røre . Men det maa ogsaa hævdes at en Side af det videnskabelige Arbejde vender mod Offentligheden , almindelig Dannelse , som fra Tid til anden ønsker at vide hvor den staar og at indrette sin Livsopfattelse derefter . Kundskab er ikke sand Kundskab før den er omsmeltet i Æstetik , eller hvis det er et frygtet Ord saa lad os sige Livsanskuelse , og er det ogsaa mistænkt , saa kort og godt Menneskelighed , fordøjet Viden der er gaaet over i vor Adfærd . Alt hvad der angaar Evolution og Arvelighed er endnu Skole , og skal forblive det , men Evolution gaaet i Fantasien som en Gennemsigtighed overfor Livet og dets Oprindelse er mere , det er en Lykke , Følelsen af at være indvokset i alt hvad der er hændt alt Liv paa Jorden . Evolution har betydet mere for mig end et Fag - 324 VOR OPRINDELSE studium , jeg var ikke en Gang Fagmand , Evolution betød for mig selve den Luft jeg aandede . I sin Natur har ethvert opmærksomt Menneske et Middel til Efterprøvelse af hvad der har været gældende for Slægtens Opstaaen ; omvendt afgiver en Sammenfatning af hele Afstamningshistorien Nøglen til Loven for individuel Udfoldelse og Vækst . At se enhver Ting i Lys af Udviklingen , hver Dag , Naturens spontane Overgang af den ene Form i den anden , saa meget mærkeligere som der ikke findes andet Initiativ end Initiativet selv , Usporligheden , der hviler i sig selv , Følelsen af Rigdom og Lov i Naturen , det er Liv , ikke tør Viden . At følge Opstigningen i alt hvad der har levet , og som endnu forvandler sig , paa den Eremit af en Klode vi bebor , og som hænger mellem to Nuer i et kosmisk Forløb , med dens millionaarige Jordperioder , det er Oplevelse , det er Undren og Andagt , for det takker man , at man skulde leve i en Opklaringens Tid , efter at man i et langt Liv har haft Part deri og næret Ærefrygt derfor . Tidligt indordnede jeg mig som Discipel under dem for hvem Klarhed gik over alt andet i Tilværelsen , med al den Begunstigelse der føles naar ens Tilbøjelighed falder sammen med ens Arbejde , og med Bevidstheden om at det Lys man har modtaget fra andre , det har man efter Evne bidraget til at sprede til atter andre igen . Mens dette noteres , i Oktober 1941 , kan Verden ikke anskues i normale Tilstandes Tegn . For mit Vedkommende tog jeg i disse urolige Aar min Tilflugt til en afsides almindelig Revision af Menneskehistorien , ad Baner over og under Spasmen i Tiden , Baner der lader sig efterspore i Udviklingens Forløb som det Blivende , i en Fortid , og som man har det Haab ogsaa vil gøre sig gældende i en Fremtid man ikke skal se . „VOR OPRINDELSE " „Vor Oprindelse " skildrer Menneskehedens Opstigning fra den første Urtid , som taber sig i Naturhistorien , gennem de forhistoriske Perioder . Det er de ældste Stadier og Retningen op gennem de øvrige , der er Tyngdepunktet i denne Bog om , hvem vi er , og hvordan vi er blevet det , vi er . Bogens 17 Afsnit hedder : Historie og Udvikling — Fra Skoven til Byen — Menneskehedens Memoirer — Kasteren — Manden med Køllen — Naturens Skole — Den første Smed — Hulebeboeren — Rensdyrtiden — Flintteknikens Kulmination — Det primitive Menneske — Skytten — Hyrden — Agerdyrkeren — Spredningen — Samfundsdannelsen — Hvem vi er . Den Opgave , Johannes V . Jensen har haft for Øje , er , som han siger i en Efterskrift , at skildre Menneskehedens Oprindelse , undersøgt gennem Haandens Spor . Det er det samme Emne , som han har skildret i digterisk Form i Romanserien „Den lange Rejse " , men iøvrigt slutter „Vor Oprindelse " sig nær til Skrifter som „Æstetik og Udvikling " , „Evolution og Moral " , „Dyrenes Forvandling " , „Aandens Stadier " og „Det Blivende " . Studierne til Bogen har strakt sig over syv Aar , og gennem en Række Radioforedrag om „Arbejdets Historie " har Johannes V . Jensen paa Forhaand givet en Prøve paa Emnets Art . I „Vor Oprindelse " fortæller Johannes V . Jensen om Menneskets gradvise Erobring af Civilisationen paa en saadan Maade , at man ikke kan undgaa at rives med . Det er Menneskehedens Memoirer , han har skrevet , og derfor vedkommer Bogen enhver af os . GYLDENDAL GYLDENDALS FORLHGSTRYKKERI JOHANNES V . JENSEN VOR OPRINDELSE GYLDENDALSKE BOGH AN DEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXXXI 