text:  MYTER MYTER NY SAMLING GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG MDCCCCX JOHANNES V. JENSEN KØBENHAVN — FORLAGSTRYKKERIET INDHOLD Side Dansk Natur 1 Foraarsstorm 36 Solsorten 46 Myreløven 53 De unge Storke 62 Til Drachmanns Aske ... 73 Bruno Liljefors 81 Kristoffer 95 Peccaryen 107 Mr . Pickles 118 Kanariefuglen 132 Landskab 149 DANSK NATUR N AAR Danmarks Natur skal beskrives , burde København omtales først ; her mødes Vejrliget med det „Landskab " der er ejendommeligt for en stor By , Gader og Parker , Trafiken , Fortovet , ikke mindst Be - folkningen , Byens Fauna , her stemmes de Urbetingelser , hvorunder vi lever , sammen med vore egne Kulturfrembringelser til et Instrument rigere og finere end noget natur - ligt Underværk paa den urørte Jord , skønt alt hvad der er tilbage af „Naturen " synes Himlen over vore Hoveder . Netop Himlen over København er forresten af en usæd - vanlig Skønhed , ogsaa i Sammenligning med andre Steder . De store Byer har deres egen landskabe - lige Forfinelse kendt af forholdsvis faa , for - 2 DANSK NATUR di de fleste med en Smag vi ikke vil tage fra dem foretrækker Sengen for en Mor - gentur i nys vandede Gader og Varieteen for at blande sig mellem Folk paa Strøget med Buelys og Stjernehimmel over Hove - det . Storbyernes Poesi nuanceres af den geografiske Beliggenhed , mens de ellers i Hovedtrækkene ligner hinanden som den ene Sporvogn den anden . Berømt er Kli - maet i Paris , der er som en skøn Rus . New York har sin egen forklarede , lysmættede Atmosfære , invigorerende som Højslette - luft . Berlin er en Stenørken men har sin Eventyrstemning , uforglemmelig naar man først er bleven indviet i den . Ogsaa København ligger hyllet i en Luft der er dens egen , grundbestemt af Østersø - milieuet og præget af Byens Fysiognomi som By , de tusind Profiler og Perspektiver dens Historie har bygget oven paa hinanden og ind i hinanden netop som vi kender det og som Københavneren er født med det i Øjet , uden at han ved deraf ; halvt Hansa - stad og halvt „Nordens Athen " , mindende om Dresden , men i Virkeligheden helt sig selv : København . DANSK NATUR 3 Og hvor Byen er fin og frisk en af disse Efteraarsdage med Lindene i Frederiksberg Allé , der igen staar bare . Det har været en mild Høst ; et Par af de unge Linde tog fejl og sprang ud for anden Gang , stod med det lysegrønne spæde Løv op mod Husfacader - ne som nogle unge Piger , der havde forvil - det sig ud paa Gaden i Baldragt . De lærte snart deres Fejltagelse , forbrændte deres nye Løv en Frostnat og staar nu med nøgne Kviste som de andre i Geleddet . Byen smykker sig med Regn og derimel - lem kølige klare Pavser . Den tynde nor - diske Himmel staar saa ædel over Raadhus - pladsen og vore hjemlige Taarne , Belysnin - gen er allerede mærket af den flade Sol - bane , selv midt paa Dagen kun Sidelys og ikke meget deraf . Men jeg tror man er gla - dere for et Glimt af den svage fjerne Sol , end naar man glemsomt har den lige over Hovedet . Luften er saa ren og stærk . Tor - vene ligger aabne og vellugtende efter Natte - regn , Amagertorv bag Springvandet med et Væld af vaade Blomster , Georginer , Kry - santemum , letheblaa Asters , og i Baggrun - den Slottet under Nybygning , Sporvognene 4 DANSK NATUR hinsides Kanalen , blaa Vandreflekser fra Brostenene og nye Regnskyer slæbende ind fra Amager . Eller Gammelstrand med Fiskerbaadenes barkede Sejl , hvis kraftige brune Farve staar saa godt til Murens Okker ovre paa Thor - valdsens Museum , at man næsten synes man kan smage det ; Hyttefadene med den leven - de Fisk , Torsk og Rødspætter , svømmende nede i Kanalens grønne lysbrydende Salt - vand ; de valne Folk der færdedes der . Nu skal dette ærværdige Stykke København jo snart til at forsvinde til Fordel for en ny moderne Fiskehal . Lykkelig den der har set det gamle og som skal se det nye , der kom - mer i Stedet , med ! Videre strækker København sig , under kolde Byger og i det sparsomme Solskin , Bredgade , Langelinje , Skibene og Forterne , Sverigs Kyst . Kirkegaardene med al den forfængelige Traurighed , men med Løvfal - det som er saa ægte , Vildvinens levrede Kas - kader , Lønnens gule Krone der ser ud som et stile Vanvid , Roserne paa Graven der har faaet Rim og er bleven syge . Oktobers sorteblaa Nætter og spraglede kolde Far - DANSK NATUR 5 ver om Dagen falder grelt i Øjnene paa Kirkegaarden , hvor Vegetationen er saa uhyggelig frodig , man kommer til at tænk - ke paa Hel , Dødsrigets Værtinde , hvis Kød skal spille i alle et blaat Øjes Kulører , fra sort som Jord til det livligste Salamander - ildgule , hele Mineralrigets og Kuldens an - løbne Pragt . Men er Naturen angreben i sit Inderste , da byder Aarstiden os til Gengæld et Over - flødighedshorn af al den Sødme og Næring Solen ødslede med i det Par flygtige Som - mermaaneder ; Butikerne bugner med Frugt , Graapærer med Spindelvæv , selve den fly - vende Sommer , siddende inde i Resterne af Blomsterbunden , syrlige skøre Æbler , Blommer med alle Blaasyrens Hemmelig - heder i Smagen , den bitre Kærne hvis Aro - ma minder mig om Kina ; Nødder endnu siddende i Haserne og duftende af Muld , en Essens af Skov og Tordenregn og Planter - nes ramme Blod . Hele denne svulmende nature morte nærer endnu en Gang ved hvad man erindrer , hvad der er svunden , Jordbærtid , Hindbærtid , Tyttebærtid . Og videre strækker sig København , blid 6 DANSK NATUR som en By der har oplevet det hele før og er fattet paa Vinteren , Dronning Louises Bro i det svindende Dagskær med sorte Tog af Arbejdere og Kontordamer , der søger hjem , Skumringen og Lygtetændingstiden i Byens Udkanter , Kasernerne der begyn - der at blande deres hundrede oplyste Vin - duer med Aftenrøden . Men vilde man København rigtig ind paa Lokalfarven , maatte man kende den bedre eller maaske staa den helt fjern . Besiddel - sen gør blind . Faa Københavnere ser deres By , endnu færre ser op fra den . Den kø - benhavnske Himmel er et Domæne alene for Telefonmænd ; og nu skal vi jo snart kun have Jordledninger . Vildgæssene trækker over Højbroplads i en Foraarsregn , og Folk trænges ved Sporvognsomstigningen , vel dækket under en Paraply , med Rygstykker - ne skudt op mod Regnvejret og Kraven op om Ørene ; ikke en eneste ser til Vejrs , og ingen hører at den Gamle deroppe , hvor der er saa lydt , slaar paa sit Glas for at sige noget ; de skal paa Kontoret , eller de skal hjem derfra . Det er i sin Orden . Men selv om Menneskene er bleven nok saa moderner DANSK NATUR 7 Vejret der gaar over Københavns Taarne er dog ganske det samme , jævnt fugtigt og blæ - sende , som det der udgjorde Hverdagen for det Par Fiskerfamiljer der havde deres Hyt - ter paa den lave Ø , der nu er Slotsholmen , , og flød med deres ildudhulede Egetrug i det lille Sund , der nu stenindrammet og med Rækværk er Frederiksholms Kanal . Og vil man være ene med Vejret , der er saa dansk , Urgrunden i vort Væsen , saa gør man sig en Dag vred , en Efteraarsdag naar Vildgæssene med skøre Strubetoner kalder til Tilbagetog over Højbroplads , man river den fornærmelige By med samt Automobi - ler , Raadhusklokker og Telefoner ud af sit Hjerte og rejser , under Løsnet tilbage til Naturen , paa Jagt . Ude i Storebælt ligger en Ø , ikke større af Omfang end at der kun lever een Familje paa den , men vidtløftig nok til at den med sine spredte Rester af gammel Skov , sine lerede Brinker i den ene Ende og brakke Overdrev i den anden , med sine Rullesten i Stranden og højtliggende Agerjorder , sin . 8 DANSK NATUR Naaletræsplantage , endogsaa Lyng et Sted , udgør et Billede i det smaa af Landskabet som det med lette Variationer er paa alle de danske Øer . Selv om det særlige jyske Landskab minder den ved en Stump Ege - pur , der kryber skraat op fra Kysten som et Halvtag , kuet af de salte Vestenvinde , en Skovprofil der er saa karakteristisk for Egnene omkring Limfjorden . Øen har og - saa nogle ældgamle Tjørne , som ligger og vrider sig henad Jorden paa aaben Mark ved Stranden og hverken kan leve eller dø . Her - regud , Danmarkshistorien ! Men Tjørnene stiller dog hvert Aar i Brudedragt , overdaa - digt blomstrende som en hvid Aabenbaring , en Udfordring til alle haabforladte Snedri - ver ! — Inde i Skoven , hvor der er Læ , ran - ker Bøgene sig lyse og velvoksne som i Dyrehaven , her er vilde Æbletræer , og Skovbunden staar om Sommeren saftig med Anemoner og Hanekam . Øen forener den sjællandske frodige Ynde med Jyllands ka - rakterfulde forblæste Aabenhed . Hvor den lille Skov dog var dejlig et For - aar jeg hændte at komme derover . Det var i Begyndelsen af Maj , og Øen , der er det DANSK NATUR 9 faste Rugested for Tusinder af Maager , laa som under en Hvirvelsky af hvide Fugle , selv smaragdgrøn og stille , varm i Mulden og med Træerne lige i Løvspringet . Overalt paa Grønsværet stødte man paa Reder , smaa Fordybninger med de tre eller fire kønne spættede Æg , og overalt trippede der Maager paa Jorden , mens andre fyldte Luften . Der var en Fuglepalaver , saa man ikke kunde høre Ørenlyd , en ivrig Barslen og Given Hals over det hele , Skændsmaal i Flugten og Indignation til Fods , uvedkom - mende Tredjeparter der nærmede sig an - den Fugls Mage og blev gennet bort med Skamme , rugende Mødre der maatte gaa af Æggene , fordi vi Mennesker kom Reden for nær , og satte sig til at skrige og hive forfærdeligt paa en Tue lidt længere borte . Det er den samme smukke hvide Fugl , der følger Færgerne over Bæltet og for Re - sten alle vore Dampskibe saa regelmæssigt som var den Pensionær af D . F . D . , den utrætteligt flyvende , paa Bølgeskummet trippende , altid sultne , altid Skibet paa ny indhentende , hvidbrystede , nydelige Maage . 10 DANSK NATUR Og det er den samme der har indrettet sig som Stamgæst om Vinteren midt inde i Stor - byen , ved Søerne i København . Nu er de imidlertid alle sværmet tilbage til Naturen , har sat hinanden Stævne paa en øde Ø i et meget vigtigt Anliggende . Saa vidt er de da endnu ikke naaet , at de ruger paa Færgen eller stepper Parringsdans inde paa Dr . Louises Bro . Men det kommer nok . Helt uden Vederlag nyder Maagen ikke Gæstfri - heden inde i Byen ; der er sørget for Lige - vægt ved at en Procent af Maagens Æg hvert Foraar samles og sendes ind til Byen , hvor de spises som „Vibeæg " og tjener til at give Kendere . den krydrede Smag paa Tungen der nu er deres Foraarsfornem - melse . Øen staar under Forplantningens Tegn . Men først et Ord om Dyrelivet i Alminde - lighed . Øen udgør en Gaard , der drives af en Forpagter , men den ejes af et Selskab inde fra København , som ligger paa Landet der efter Tur om Sommeren og dyrker Jag - ten om Efteraaret . Der er tykt med Harer men ingen Høns og ingen Ræve , derimod udsatte Fasaner , som bestaar godt , og Ånde - DANSK NATUR 11 træk ved Lagunerne i Stranden . Mange Rovfugle ses , navnlig Musvaager , og alle de mindre Fugle , Spætter , Solsorter etc , foruden naturligvis Kragen . Pindsvin og Muldvarp fattes , men til Gengæld er Øen undermineret af Vandrotter , „Mosegrise " , hvoraf der rimeligvis findes Titusinder , skønt man sjælden ser dem men hvert Øje - blik træder ned i deres Gange . Alle disse Dyr har travlt med at blive fle - re om Foraaret , og helst paa hinandens Bekostning , ogsaa indbyrdes . Hede Kampe leveres inden for samme Art , stor Bryllups - vals opføres , og andre Dyr fortæres til Bar - selmad , og Resultatet , Æggene eller de ny - fødte Unger , gaar i Spiserøret paa en tredje Skabning , og alle trives vel derved ; Natu - ren giver altid Overskud . Haren er saa travl ; man ser to - tre Ram - lere smutte ud og ind af Buskadset i Hælene paa hinanden , troligt bag efter den uanse - lige og ret koldsindige lille Dame , hvis mindste Lune det nu pludselig er bleven Li - vet om at gøre at passe paa . Og den ellers saa tavse Gnaver siger noget , man hører ham strutte og smaasnorke kvalt men meget 12 DANSK NATUR talende for at bringe sin Fortræffelighed i Erindring . I de lange lyse Aftener , hvor Varmedisen stiger fra Græsset og Natter - galen sidder og laver smeltende Tropemusik i Buskene , hører man det bløde Slag i Mar - ken af Mortens Poter , ud og ind mellem Træerne , og hans tungnemme kælne Pru - sten i Knurhaarene ; utrættelig banker han paa , og mod Natten træffer Mutter vel sit Valg : af plausibelt Hensyn den stærkeste . I hvert Fald varer det ikke længe før man kan finde en lille allerkæreste Nyfødning af en Hareunge et eller andet Sted i Skoven , hvor den er kommen til at dø , saadan en som den Lundbye tegnede . Eller det hænder naar man overrasker Musvaagen i Færd med at lette fra Skovbrynet og hejse sig til Vejrs med disse svære vadende Vingeslag der faar Kroppen til at rokke i Luften , at den altfor optaget af sin Flugt lader noget falde der lander lige foran vore Fødder og viser sig at være en af de spæde Harekillinger end - nu varm og med Blodet piblende ud af den lillebitte Gnaversnude , man kan se at Rov - fuglen har haft den om Halsen med et Kvæ - lertag der har sat dybe Mærker af Kloen . DANSK NATUR 13 Killingen har ikke lignet det visne Græs nok hvori den laa forputtet og er bleven set . Det er mere underligt at nogen af dem i det hele taget undgaar Musvaagens funklende Øje . Men det gør der , siden der jo altid er Gamle der overlever alle Efterstræbelser og hvert Aar laver i Stand til Afkom . Det nye Kuld skal frem . Skoven vil det . Solen vil det . I Espalieret ligger Solsorten paa Æg , mens Hannen sidder oppe paa Skorstenen og forlyster hende og Alverden med Sang . Inde i Skoven bygger Stærene i det vilde Æbletræ , hvor en Gren er raad - net ud , saa der er bleven et Hul , man ser den raske Fugl stikke Hovedet ud og titte sig om , hvorpaa den i stærk lige Flugt sø - ger bort efter Føde ; et kvart Minut efter kommer Magen hjem og styrter sig i fuld Flugt ind i Reden , rammer det lille Hul som en Kugle i Pletten . For Stæren maa ikke dø . Ja , hvor det Foraar paa Øen var dejligt , af en grødefuld Sødme , en dyb Rolighed , som kun i Danmark . Hvis der ikke tilfæl - digt havde været det Par Mennesker paa Øen , vilde Skoven , Hav og Himmel have 14 DANSK NATUR udfoldet sit Under alligevel , i Ensomhed med Solen ; Tiden skulde nok være gaaet uden os . Nu faldt det i vor Lod at dele Da - genes Forgængelighed med den unge Skov . Der var saa lunt og duftende derinde som et Bad i Lys mellem de solede nysudsprung - ne Træer . Luften er jo varm , ligger og gli - der i Formiddagssolen , og derimellem gaar kølige Pust fra de friske Træer , de svale Bøge staar højt op i det Blaa med de ly - sende grønne Kroner og breder ligesom et Telt af dugget Æter omkring sig . Hvor de nederste Grene hænger ned mod Under - skoven lyser de luftigt med vandret ud - bredte Løvflager , endnu med Knopskællene ved og Bladene fugtige og foldede efter Svø - bet . Disse Hænder Bøgen rækker ud , dette gyldne Velkommen i Skoven skal vi op - leve ... hvormange Gange ? Stille ! Her er ingen Tummel , ingen Veje , ingen Medmen - nesker , kun Dyrenes enfoldige Pusleri , Træernes Aande og Kornet der staar som en grøn Sø og drikker Solskin . Uden om vor lille Verden strækker sig det aabne blaa Bælt , hist og her ganske blankt med Spejlinger af Klodeskyerne i sit DANSK NATUR 15 Dyb , andre Steder , milevidt borte , liggende med hvidlige Briser og mod Syd blændet i et med Solen . I Synskredsen øjnes en diset Stribe , det fjerne Land . Toppen af Sprogø med Fyret hænger som en fast Kending af Jorden i alt dette lysblandede , sammenspej - lede Himmel og Hav , og langt , langt borte staar Røgen efter en Damper som det lette Spor af en Finger paa Himmelranden . Selve Landskabet paa Øen har en ældre Stemning end man ellers er vant til i Dan - mark hvor det intense Landbrug er i Færd med at bortnivellere alle oprindelige Træk ikke mindst i Befolkningens Karakter . — Her paa den afsides Ø har Krattet noget af den vilde Duft som man kan tænke sig en Gang har hersket i den uberørte Skov der i Fortiden dækkede det meste af Landet , hist og her afbrudt af Heder , Moser og de smaa Lysninger inde ved Fjordene og Aaer - ne hvor Bebyggelsen begyndte . Vore Kæm - pehøje er Mindesmærker om disse Pioner - dage , da Forfædrene kom Vandvejen ind gennem de tykke Skove og opslog deres Jægerhytter i den første den bedste Vig hvor der var lunt , Hjort og Bjørn i Nærheden 16 DANSK NATUR og vilde Bier i Kaprifolierne over de ur - gamle Veksler og Dyrestier gennem Sko - ven . Paa Øen er der nu ingen Gravhøje men der skal have været et Par ; ogsaa her er Manden med Stenøksen landet og har fundet sig til Rette . Derimod flyder der endnu med de store Kampesten , Vandre - blokke , baade i Stranden og oppe paa Land , der klæder et Terræn saa godt men som forlængst er spaltet ud alle andre Steder og nu stikker i Murene paa vore firkantede so - lide Gaarde . Og det er som om Øen i selve sin Linje har bevaret Erindringen om Ska - belsen , den store Istid , den breder og bak - ker sig saa frisk op af Havet som var det i Gaar de Kræfter var i Bevægelse der med rund Haand har strøet de danske Øer i Bølgerne og givet os vore lave Hjem at bo paa og den altid vaade Luft at aande i , der gør os lidt klamme men nu en Gang sma - ger bedre end nogen anden Luft . Efter sin geologiske Oprindelse er Dan - mark jo at betragte som en mægtig spredt Grushob der under Istiden blev malet ned fra det svensk - norske Højland og afsmeltet i Havet . DANSK NATUR 17 Det nordiske Landskab er da ogsaa Hjem - stedet for vor Naturfølelse . En Dansker fø - ler sig som drukken af Genkendelsesglæde og ny Tilegnelse i de norske Højfjelde eller i Sverigs lette Skove , hvor Graniten bryder op mellem Birkene og de mossede Vandre - blokke ligger paa Grundfjeldets bræskurede Gulve i Havremarken . Af to Grunde maa en Dansk elske de faa Dysser og Jættestuer vi endnu har i vort ellers saa kulturerode - rede Landskab , fordi de er vore Forfædres Grave og tillige Urtypen paa et Hus , og saa fordi de er bygget af Vandreblokke endnu den Dag i Dag furede af Isen som brød dem fra deres Sted oppe paa Dovre og strø - ede dem hernede paa Sletterne efter Tø - brudet . Et saadant gammelt „Tingsted " lig - ger i den smilende danske Natur som en Stump nordisk Urlandskab , gærne med en Levning af vild og haardfør Vegetation , Hyben , Slaaen , Regnfang , der leder Tanken hen paa vor Kulturs Barndom . Vore bedste Aander , Øhlenschlæger , Lundbye , fattede den Stemning der laa i disse Mindesmær - ker ; siden er den ble ven til et tomt Symbol , som man genfinder paa Almanaker eller 18 DANSK NATUR som Mærke paa andre af den danske Aands Fængsler . Men en Smule Tilegnelse af Geo - logiens og Arkæologiens første Begreber gengiver os „Tingstedet " med hele den gan - ske aktuelle Stemningsrigdom der ligger deri . Disse Monumenter er mere værd end Størstedelen af vor skrevne Smærtenshisto - rie og maa aldrig forgaa . De knytter os til Norden . Der ligger i vor Istidsoprindelse en ny storslaaet Begrundelse af Gefionsmyten , og det skulde der være tænkt paa da man stil - lede Tyrespringvandet op ude paa Lange - linje . Her kunde der foruden det iøvrigt for - træffelige Motiv fra et Dyrskue have været komponeret et Billede af Danmarks Tilbli - velseshistorie , ikke det Par Kampesten der ligger i Bassinet men et Slot af Blokke som dem Bræen byggede , med Huler og omkogt af Vand , Tøbrudet , Syndfloden , det nøgne Sjælland med Kampesten paa Brystet , dri - vende af Væde og i Færd med at klæde sig i den første kolde Flora , Mos , Lyng og Enebær , Dværgbirk og paa Sydsiden en lille Røn med glade røde Bær . Naar der skal være Monument var dette i Virkelig - DANSK NATUR 19 heden Stil ; men ellers er en Tur til Norge og Sverig bedre . Det danske Landskab der er saa kvægende og dejligt vinder ikke sit Salt , Sjælen , før man har været nordpaa og fundet Bekræftelse paa hvor det stammer fra . Den mindste lille rundslebne Skærve af Rhombeporfyr vi finder paa Landevejen har haft sit Moderleje oppe i Vigens Klip - per . De jyske Heder hvisker om Højfjelds - plateauerne , Vidderne som det hedder , op - pe i det indre Norge . Dværgaspen i danske Moser skælver med Drømme om Elgtrak - terne i Midtsverig , Tiveden og de sto - re Søer . Selve Aarstidernes rige Skiften i Danmark er en atter og atter gentaget Til - bagevenden til vor Naturs nordiske Oprin - delse . Denne Stemning af Fortid og af Slægt - skab med Højnorden — Kilden til vor Guld - alders Poesi — slaar en i Møde paa Øen . Men hvor man saa færdes paa Øen , hører man , nu og da , mere og mindre tydeligt , eftersom Brisen staar , ligesom en under - søisk meget dyb Duren , en Vibration der kan udgaa fra Himlen eller fra Havet , eller 20 DANSK NATUR fra Jordens Indre som selve Klodens dunk - le kolossale Sommersang . Det er Færgen . Færgen mellem Korsør og Nyborg . Den høres over hele Storebælt , selv om den er saa langt borte , under Søens Runding , at den ikke kan øjnes . Kulturen fylder lidt under aaben Himmel ! Rummet sluger vore smaa Ting . Man behøver kun at fjerne sig et Par Mil fra en kæmpemæssig Damper , saa er den som et Støvgran i Horisonten . Men hvor den dybe Tone fra Færgens Ma - skiner alligevel minder , urolig som Hjertet i Sommerdagen ! Man kommer til at fore - stille sig den saa levende ... Korsør ... Kø - benhavn ... Aa , man sidder nu dejligt uden for en af Kafeerne med Solsejlet over Ho - vedet lige ved Fortovskanten hvor Strøm - men af alle Mennesker defilerer forbi . Eller Berlin i Maj , Paris mente jeg , nej Stock - holm , Skærgaarden ... Saa er man rejst fra Øen , og Foraaret er forbrudt . Og det er altsammen længe siden . Men det ny Kuld er blevet voksent . Og nu , paa en passende Efteraarstid , skal Vild - tet skatte for Logis og Fredning . Idyllen er forbi , nu kommer Tragedien . DANSK NATUR 21 Vi var fem fule Jægersmænd der en skummel Novembermorgen gik i Korsør - toget med Bøsser og Madpose ; inden Mid - dag var vi med Motorbaad ovre paa Øen , og nu kom to Dommens Dage for det hjem - faldne Kræ . Jeg ved ikke hvorfor man straks skal kalde sig „Jæger " , fordi man faar en Bøsse i Haanden , men det ved jeg at Dyrene ophører at have Væsen , bliver til blot Haarvildt og Fjervildt , naar Jagten er inde ; ellers tror jeg ikke man gad gaa ud og ombringe sine værgeløse Venner . Saa længe man spiser Kød gælder Krigen imidlertid , og det er kun Feminister der ik - ke kan fælde hvad der skal fældes . Endnu gives der ingen anden Metode til at undlive et Dyr end ved at dræbe det . Altsaa røgfrit Krudt og Hagl Nr . 3 , og er første Løb ikke nok , saa giv øjeblikkelig andet . Skræ - ber Haren endnu , saa gaa den personligt paa Pelsen til den tier , pines skal den sgu ikke . Hund er ikke nødvendig paa Øen , vi tram - pede Haren op selv , hver for sig eller i Kæde . Den første Dag stak Paradis dem endnu i Sulet , de lettede tidlig og strøg af Sted med disse uskyldige lydløse Harehop , ud og Ind 22 DANSK NATUR mellem Risene , men Andendagen trykkede de sig til det yderste og gav hele Flugt - repertoiret , naar de maatte op , lavt og pil - snart det første Stykke med Ørerne lagt ned og skrutryggede som Skoledrenge for en Lussing , søgende Dækning af et Halmstraa , og siden naar de naaede længere ud det rigtige sanseløse Firspring hvor Bagbenene kommer langt frem for Forparten i hvert Sæt . Saa skal man alligevel være lidt finger - nem for at give dem det der faar dem til at flyve paa Hovedet i Marken og op igen i en Koldbøtte tre fire Gange deres egen Læng - de frem , inden Farten er af dem . Efter at have leget lidt med Harerne paa denne Maade arrangerede vi til sidst en me - todisk Drivjagt , hvor vi trampede Øen af i Kæde og gennede saa mange af Harerne , som ikke trykkede sig i Krattet eller kneb ud , ned mod Overdrevet paa Øens Syd - spids . Da vi endelig nærmede os Fælleden , var det et virkeligt spændende Syn at se de mange Harer gaa i lange pilende Baner i forskellige Retninger , alle bort fra os — saa længe det endnu varede . Slaget stod saa derude , og der blev jo ikke givet Pardon . DANSK NATUR 23 Forbavsende var det at lægge Mærke til Harens Maskeringsevne , de trykkede sig til det sidste da ingen Flugt længer var mulig , og man saa dem ikke før de sprang op lige foran ens Støvlesnuder . Paa fuldkommen bar Mark kan Haren sætte sig , saa at man kan staa og se lige ned midt paa den uden at ane at den er der . Springer den saa , bli - ver den til i Luften som ved Magi ; ingen Figur egner sig som Harens til at optræde som „Fikserbillede " . Den store Illusionist , Naturen , trolder den ved Ørene frem af det bare Ingenting . Den er Naturens virkelige Pan , hvis Skræk let forplanter sig til Men - nesket , hvis man ikke kender den . Hvor Haren dog er betegnende for de danske Øer ! Den danske Pan ! Ved Gud den burde staa i vort Vaaben i Stedet for Løven , som vi har tilegnet os fra Lande hvor den med Rette hører hjemme , Orienten , det lykke - lige Arabien ! — De satte sig paa den op - skyllede Tang ude ved Vandet og var ikke til at skelne fra den , før vi traadte dem op . Mange slap uden Tvivl fri . Men adskillige maatte op og springe Spidsroden om Kap med de dræbende Hagl . Ad anden Vej naar 24 DANSK NATUR Harestegen nu ikke paa Bordet . Den „for - gjorte " Hare manglede heller ikke under Kanonaden , det tilsyneladende skudfaste Individ der i blindt Idioti sprang os allesam - men under Bøssepiben og slap bort med ti velmente Skud efter sig men uden et Hagl . Lige Kamp ? Naturligvis ikke . Dog maa anføres at Slaget ikke var ganske uden Fa - re for Jægerne , der til sidst stod fem Mand høj inden for hinandens Skudvidde og slængte Skuddene i alle Retninger ; hvem der var mest udsat bliver vor Sag . Et Tillæg i Hæder og Jagtglæde var det selvfølgelig , om Haren havde været et glu - bende Dyr der gik angrebsvis til Værks , saa at man kunde risikere at blive Maaltid for den , om man ikke selv skød i Bunde . Hvis den , skønt stadig Gnaver , var saa stor som en Hest og kom hoppende lige paa — en uhyggelig Modstander ! — med de fire alenlange Fortænder blottet for at skære en midt over , ja saa var den moralske Ret til at skyde jo soleklar for enhver . Men hvis ikke Haren altid havde været holdt passen - de inden for Grænser , kunde den udviklet sig til saadant et Deliriums - Monster . Og DANSK NATUR 25 selv om den ikke havde lagt sig overnaturlig Størrelse til , kunde den have udvidet sig enormt i Antal , en næsten lige saa rædsels - fuld Tanke . Gnaverne yngler som en La - vine , se hen til Mosegrisene , tænk paa Le - mænen , den Tanke lod sig tænke , at en Milliard Harer brød ind over København ! Musetaarnet ! Hu ! Nej , endnu er det os der spiser dem , og Stemmeret har de dog fore - løbig ikke faaet . Før og efter Blodbadet paa Harerne jage - de vi Fasanen , en pragtfuld men uvidende Fugl uden indre Livstegn . Vi gjorde ikke mange Ophævelser med den , den skulde i Gryden , et Par Mand af os bankede Krattet af — og de blev siddende lige til man bog - stavelig talt pirkede dem op — og Resten stod udenfor og knaldede dem ned , naar de var kommen paa Vingen . En magelig og me - get tilfredsstillende Jagt . Interessant , i disse Flyveteknikens Tider , var det at lægge Mærke til Fasanens Færdighed . Den kan fra et uigennemtrængeligt Krat rejse sig lod - ret til Vejrs som udskudt af en Katapult , og er den først i lige Flugt svirrer den ud af Øjemaal i et Nu . Plukket præsenterer den 26 DANSK NATUR sig da ogsaa som en uhyre Tvillingmuskel med Resten af Kroppen og Lemmerne sid - dende ved som et forholdsvis forsvindende Tilbehør . Vingerne har kostet Fasanen dens Sjæl . Men den er køn og udgør et godt Maaltid . The bag : 46 Harer , 13 Fasankokke og 1 Høne , skudt ved Vaade . 2 Pibeænder , hentet ned en skyet Aften hvor der ikke var stort andet at holde til end Vingesuset . Vermin : 1 Høg og 2 Krager . Dem nedlagde jeg ; i hævngerrig Erin - dring om andre Lejligheder hvor den snil - de og altid aarvaagne Rakkerfugl havde holdt mig for Nar . Den ene skød jeg ved at gaa bag ved Forpagterens Vogn til jeg kom paa godt Hold , raa Benyttelse af Over - haand ; men den kom ikke hjem i Krage - rigsdagen og meldte det . Den anden lok - kede jeg ned ved proper Svig , idet jeg stil - lede mig under en Busk og efterlignede Kragemaalet , Sdbroe , Sabroe , til en mindre Fagforening virkelig svingede ned for at in - vestigere — og mistede Fløjmanden . Gud hvor de skraalede op og gjorde i Stand til Mistillidsvotum , da de var kommen vel uden DANSK NATUR 27 for Skudvidde , de rejste Resten af Krage - befolkningen paa Øen og mortificerede mig ved Kaaring , hele Mødet gik en halv Mil til Vejrs over mit syndige Hoved og fyldte Himlene med Skældsord og tilintetgørende Resolutioner . Og da de havde skreget deres Vrede rigtig op i Højden , saa jeg dem flyve bort alle sammen paa een Gang , sagtens over til Fastlandet for at angive mig for end - nu flere og faa mig totalt blokeret . Samme Dag tog vi hjem . Det havde været to skønne milde Efteraarsdage . End - nu saa sent som i Begyndelsen af November stod Skoven med næsten alle sine Blade , men spillende i gult og kobberbrunt . Stilhe - den inde under Træerne var en anden end den om Foraaret , en dobbelt , Opløsningens og Mindets . Enkelte Blade løsnede sig af sig selv højt oppe og kom dalende ned som smaa Faldskærme virrende modløs om den brudte Stilk . Vi falder og forgaar . Men Sommeren var ikke helt svunden , Regnfang blomstrede endnu med de smukke gule Skærme , og en - kelte forsinkede Rølliker og Præstekraver , som det milde Vejr lokkede frem af Rod - skuddene . Ellers stod Blomsterne visne paa 28 DANSK NATUR Stubmarken - , Burren med vaade gabende Frøstande , Skræppen rustrød og stiv men endnu i hele sin Form . Roerne var i Færd med at blive taget op , de hule Bump af dem i Bunden af Vognen , naar Bonden læsser , er Høstens sidste Mu - sik , en Klang som frosne Jordklumper paa Kistelaaget . Godt , det er forbi . Tanken klamrer sig til Fremtid og Fortid . Mens jeg færdedes over de aabne Pløjemar - ker havde jeg samlet en Del Flintsager op , grove Skrabere og Flækker der aabenbart skrev sig fra Bopladser i Stenalderen — muligvis kun een Boplads , da de alle lod til at være af samme Type , og maaske stam - mende fra en bestemt Mands Haand ; de var alle hugget af en særlig Slags lysegraa Flint . Hvem var han ? Hvordan saa den Mand ud der var søgt ene herover til den lille Ø , en Gang for et Par tusinde Aar siden ? Hans Mørke var det der rugede uden for Vinduerne om Aftenen , naar vi var kom - men i Hus . Det var hans sorte Nat derude , Mulmet som Lyset fra Ruderne dannede Tunneler ud i som i et fast Stof , heri stak DANSK NATUR 29 hans Væsen . Han havde det ensomt , han ravede omkring i Høstnætter som denne . Gik man udenfor susede den gravmørke Skov en i Møde . Ovenover stod Karlsvog - nen . Men langt borte rakte den varme Lys - ning fra en oplyst By sig som en Arm ud over Bæltet , det var Korsør . — Tilbage til Byen ! Motorbaaden hentede os med den samme Besætning som færgede os ud , en gammel Fisker eller Skipper og hans voksne Søn . Jeg tror de hed Jensen . Dagen var kold , med en af og til stænken - de bitter Regn , og Blæsten gik til Marv og Ben herude paa det aabne Vand , men den gamle , han kunde vel være halvfjerds , sad under hele Turen oppe paa Ruffet uden fle - re Klæder paa end det Vadmelssæt han gik i hjemme . Sønnen rakte ham en klam Stor - trøje , men han tog den end ikke paa , nøje - des med at hænge den over den ene Skulder mod Vindhjørnet , han var ikke rædsen , som man siger paa jysk . Jo mere man saa paa den gamles Hoved , 30 DANSK NATUR des mere faldt man i Forundring , ikke saa meget over ham som over hans Type . Han havde tydeligt nok været rød : Skagboen , Krøyer , Berg , Bjørnson , L . C . Nielsen , men nu var Fuldskægget falmet af til en hvidgullig Tone der stod groft til de vejr - bidte fuldkommen kornblaa Kinder og de smaa Vildsvineøjne , blegblaa med et meget hvidt Skær i Resten af Øjeæblet , der gjorde Blikket ejendommelig hvast naar han flyt - tede det . Udtrykket var ikke barskt og heller ikke blidt , han var ikke noget for nogen , sagde for Resten heller ingen Ting . Det gamle stærke Hoved tog sig overordentlig velafstemt ud paa den huggende Baad med Søen og Regnskyerne som Baggrund . Jeg maatte tænke paa Drachmanns Fisker , der „tørred ' de skumvaade Kinder " , han havde dette vaade Ansigt Saltvandet giver , grov Hud med store valne Porer , og de blakkede Hænder syntes at have ligget i Blød ; Vandet var hans Element . Under Farten sad han i sine egne Betragtninger og saa sig om , lod det blaa og hvide Blik strejfe ind mod Land . Eller Gud ved om han egentlig tænkte , han var vel bare Søen saadan som den skab - DANSK NATUR 31 te sig i Dag , Regnen , og Kysten derinde der strakte sig lav og i lange Linjer med Hegn langs Vejene , blaabrun Skov og fine violette Agerfelter som en Johannes Larsensk Akva - rel . Jo , han var noget i Forgrunden af et Billede . Og en smuk Ide var det at Sønnen var sat ved Siden af , ragende kun med Ho - vedet op af Motorhullet , et ungt fast Ansigt med Faderens Træk ; den gamle der ikke dør . Længe grundede jeg over hvad der vel kunde foregaa i denne Skippersjæl , hvad han sad og regnede sammen af sin Tilvæ - relse og Nuet , men han forblev lukket for mig . Jeg kunde se paa hans Øjne naar Æn - derne lettede et Sted langt forude i Beltet og strøg afsted lavt over Bølgerne med denne kraftige stinde Flugt , der ser ud som de fløj efter en Snor ; hans Blik fulgte dem , de var i hans Pupiller , men hvad tænkte han derved ? En Gang da han med den valne Haand halede Piben op af Lommen og Fo - ret vilde følge med , saadan som det altid gør naar man er vaad , syntes jeg at vi et Øjeblik maatte føle ens , i det var der et menneskeligt Fællesskab . Men ellers vilde 32 DANSK NATUR han ikke komme . At han var Landets al - mindelige Fisker og Bondetype saa jeg nok , ogsaa repræsenteret højere op ved Lighed med de kendte Mænd jeg før har nævnt ; at Folk som han boede ved Limfjorden og i Sverig havde jeg set , men han forekom mig at give Nøglen til mere . Saa meget forstod jeg at den der saa med hans Øjne saa hvad der var . I ham stak vor Reserve .... Da pludselig som jeg famler med mine Flintflækker i Lommen slaar det mig , at det er ham . Ja det er den ensomme paa Øen , Stenaldermanden med de mørke Nætter i Sjælen ! Anderledes saa vore ældste Forfædre ikke ud . Ogsaa de var Søen og Regnen , ogsaa de levede kun i det blaa og hvide Blik de satte Farvandet rundt og ind langs de taagede nordiske Kyster . Leif den Røde har haft dette Blik og den samme vaade Hud . Stenalderfiskeren paa Slotsholmen i Kø - benhavn i Oldtiden saa netop saadan ud , han hvis Redskaber , grove Flintskrabere , blev fundet ved Udgravningen af Frihav - nen . Og hvem der var i Byen ! Ankommen til DANSK NATUR 33 Korsør kastede vi os hungrigt over en Dag gamle Aviser , Kupeen raslede af Blade i Hænderne paa fem højst moderne Menne - sker , der lod et hvast Blik spadsere op og ned ad Spalterne . Saa kørte vi ind mellem de høje Hus der glaner med den ene Etage af oplyste Ruder over den anden , forbi Gader der pludselig svinger et Perspektiv af Lygter tabende sig i det uendelige ind i Synskredsen og ud af den igen . Buelamperne paa Baneterrænet , Lystaagen inde over Vesterbro ! Telefonen ! Elektrisk Lys og alle Be - kvemmeligheder ! Vejr og Vind er for Haren der hænger ude paa Vinduessprossen til Gaarden for at blive god . Men forleden Nat brød Vejret ind ad mit Vindue i Byen , bogstavelig talt saa Glas - skaar og Sne knaldede hen ad Gulvet . Det var mere end Nat da jeg kom op , uvejrstykt , og det flakkede underlig svangert gennem Tykningen som ved en Ildløs ; dét var Gade - 34 DANSK NATUR lygterne , som Vejret kvalte . Pludselig og uden Varsel var det milde Høstvejr bleven afløst af en pibende Snestorm med Frost . Man fortæller , at det lynede midt i Fyge - vejret , en glimrende og mig ukendt Kom - bination . Da man kom ud om Morgenen , laa København hvid og festlig i sit Vinterskrud . Træer var blæst om , og Telegrafen meldte om Strandinger og Togstandsninger , for saa vidt den da ikke selv var væltet . Hvor ene nu , hvor urtidsmørkt de lange Nætter , paa Øen ! Men Sneen blev kun liggende et Par Da - ge ; saa indtraf det milde vaade Vejr igen , Uge efter Uge , nu og da afbrudt af en Storm der meldte Forlis ved Kysten og Oversvømmelser i Provinsen . December , Januar gik med lukket regntung Himmel og altid pjaskvaade Gader , stadig den sam - me bløde Luft og fugtmættede Blæst , Nul - punkt , Taage , stadig Tøbrud og skumle Da - ge , kold Træk i den aabne Skov og Vindens langtrukne Tuden i Dørene hjemme . Endnu efter at Solen , naar den en sjælden Formiddag glimter frem , allerede er kom - men synligt tilvejrs paa Sydhimlen , er det DANSK NATUR 35 det samme frostfri Blæse - og Taagevejr , den samme Syndflodsluft , der maaske med et forbigaaende Lune af Is og Sne vil gaa over i vort langsomme , urolige og fremdeles vaade Foraar , til Solen og Højsommeren igen trænger virkelig igennem . Saadan , med smaa Variationer , er Aaret hos os , saadan blev vore Fædre mærket deraf , og lad dem der kommer efter os al - drig finde det anderledes ! FORAARSSTORM ISEN ligger fast og sikker paa de store Søer i Københavns Omegn ; i de høje og sole - de Dage , der er klare som i Juni , ligger de milevide Isgulve som glatte Metalspejle , man kan løbe paa Skøjter fra Lyngby til Farum . Ingenting kan sammenlignes med en fugle - fri Langfart derude paa de aabne brede Søer , hvor Luften smager som Æteren i Universet og al Tyngdelov gaar i Glemme . Om Aftenen bliver det saa frostligt og sært , Maanen kommer op stor og lysende og tegner lange Skygger paa Isen , og inde paa Land ligger de bladløse Skove stille og lyttende . Stjerne efter Stjerne kommer frem , indtil alle de kendte Billeder straaler paa den frostklare Himmel . Hvor Verden ligger og maaber sært i dette kolde Lys , FORAARSSTORM 37 meget stille , og hvor Maanen hænger nøgen i Himlene og genfortæller sin tomme Histo - rie . Men Isen lever , den ligger vældigt syn - gende under Frostluften , tonende og reso - nerende , mens den tiltagende Kulde faar Revner til at sprænge sig fra Bred til Bred med Drøn som af Artilleriild og hele den udstrakte Sø vibrerer som en Membran af Krystal , spændt mellem det mørke Dyb under Fødderne , hvor Vandet er indespær - ret , og den stjernetindrende Himmelhvæl - ving over Hovedet . Der gives ikke større Naturspil end en saadan tillagt Sø i Maaneskin , ikke mægti - gere Orgel end Isen der vimrer følsom for den allermindste Lyd , en Spaan eller et Rør fejet af Vinden , og som kan ytre sig i van - vittige Brag som Dommedags Basuner . Isen brummer og gungrer dybt som Afgrundens Røst og ringer fint og fjernt under en ensom Skøjteløbers rytmiske Tag , den er et Instru - ment værd at lægge Øre til . Man kan ikke komme Naturen i dens Magt nærmere hver - ken ved at rejse i Nord eller Syd . Nordsjæl - lands Søer er til ikke alene om Sommeren , ogsaa Isen har noget den skal have sagt . 38 FORAARSSTORM Ingen Friluftsadspredelse er saa sugge - stiv , saa rig paa Stemning i Nuet og ved hvad man erindrer som at løbe paa Skøjter . Fornøjelsen ligger først og fremmest i Ud - foldelsen af Ens Kræfter , Idrætten selv , og i en maaske barnlig men nu en Gang uud - ryddelig Trang til at komme hastigt over Bunden . Paa god Is kan et vingeløst Men - neske vække et gammelt dybtslumrende Flyveinstinkt til Live og nyde noget af den fri Fornemmelse de store Fugle kender , naar de ligger stille paa Vingerne i vide Krese og Baner oppe under Skyerne . Nordboerne nedstammer fra et Folk der - var vant til langt haardere Vintre i Fortiden end vi nu har , derfor gaar Børnenes Udvik - ling gennem en Periode hvor Vinteren er deres Element i højere Grad end Somme - ren , de er smaa Istidsmennesker , og det kan man da ogsaa se paa dem naar de kommer paa Isen , de føler sig øjeblikkeligt hjemme . Men de Voksne faar hele deres Barndom igen , den gammelkendte stærke Lugt og det ringende Blod , Solspejlet der ligger med Silkeglans paa Isen , en lysegrøn Rugager midt mellem frosne Marker inde paa Bred - FORAARSSTORM 39 den , Sorgløsheden , Tiden der igen er lang , og endelig naar man med lidt stive Ben bli - ver Saalegænger igen en Ulveappetit . Saa er det den sidste store Vinterdag paa Furesø . Alle de der var derude den Søndag vil ikke glemme Stormen , der i Løbet af Da - gen blev mere og mere voldsom og tøbruds - varm , en ren Föhn , til der henimod Aften laa tre - fire Tommer blankt Vand paa Isen og Vinteren var brudt . Det blæste saa stærkt at Skøjteløberne , der kæmpede sig op imod Vinden , under - tiden i hele lange Rækker , den ene bag den anden , maatte ligge helt forover og ligefrem gnave sig frem Skridt for Skridt . Der var mange ude med Sejl , og de maatte slaas med Vinden det var en regulær Brydekamp hvor Skøjteløberen maatte bide i Isen og forsone sig med at kure hjælpeløs en halv Snes Alen gennem Pytterne med Sejlet ba - skende og pryglende om Ørene . Men var man saa naaet op mod Vinden ad Fiskebæk til hvorfra Vejret kom , kan det nok være 40 FORAARSSTORM det lønnede sig . Man behøvede ikke at røre en Fod , havde blot at staa stille og var paa faa Minuter suset over Søen , hvor Vinden drev Pytterne op i hastige Krusninger saa de næsten bølgede ud af sig selv . Folk kom staaende oppe fra Fiskebæk med Jakken udspilet og i Jernbanefart . En Havebænk , der var kommen løs et eller andet Sted , blæste over Søen , kredsende om sig selv som i en Art Forundring , et Birketræ kom sejlende ned med Vinden hele Søen over , et Træ paa Rejse med Foraars - hemmeligheder ; det blæste saa stærkt at Vinden trængte ind i Mundhulen og rodede rundt helt ned i Halsen som en levende Ting . Den Slags Foraarsstorme har man i Jyl - land , jeg husker en Gang Folk kom op om Morgenen og fandt Landet oversaaet med Pakkasser og tomme Petroleumstønder , der var blæst væk fra en Købmandshandel i et eller andet Sogn . Saa frøs det igen , og vi fandt indefrosne Bistader nede i Tørve - gravene der var trillet milevidt fra en eller anden Kaalgaard . Det kunde godt skifte med Frost og Tø FORAARSSTORM 41 endnu et Par Maaneder , men med saadan en Storm havde Foraaret nu alligevel meldt sig . Den kom med høj Sol , det var ny Luft . Ak , jeg husker hvor Kakkelovnsvarmen smagte led , naar man havde faaet den første Jævndøgnsstorm ind paa Tanden . Dagene blev saa lyse at man gik og fandt sine Pile hvor de var bleven borte om Efteraaret ; alt faldt af sig selv i Øjnene igen . Selv He - stene begyndte at blive opmærksomme , naar de kom ud , som om glemte grønne Dage dæmrede dem i Hovedet , de saá saa lang - haarede ud og smaa om Munden af den lange Vinterindespærring , men nu var der noget der fik dem til at lette paa Øjenlaa - gene og staa og huske , de kunde ligesom se noget langt borte . Inde i Byen huserer Vinden i de vaade Nætter , gaar blød og formløs med Synd - flodsluft over Tagene . Det piber i Telefon - traadene , det bruser svalt med en Lyd som ude paa aaben Sø hvor Vinden toner i de store Damperes vibrerende Skorstene . Alle fjerne og nære Minder gaar mægtigt i Stor - men , et Ridt af Erindringer der ikke er til at holde ud , Verdener man har set og maa 42 FORAARSSTORM se igen , Steder hvor man var som man ik - ke kan dø fra . Foraar ! Om man rejste lidt ! Langelinje . Derude er der Læ for Vestenstormen , men hvor Ka - stevindene ligger og spreder sig og favner og forsvinder ude over Havnen ! Lyset er blevet saa stort , den flaskegrønne Lav paa Lindenes sorte Stammer skinner langevegne hen . I Hjørnet ude ved Molen topper Van - det sig dybt og uroligt og aander op og ned med sammensvømmet Is og Propper , ude over Sundet hvor Isen er brudt op og gaaet i Drift ligger Dampere med Røgen pilende fra Skorstenen i det friske Vejr . Færgen fra Malmø kommer ind og gaar kongeligt i Bue for at lægge den rette Ende til . Hvor den svulmer idet den kommer , hvor den bry - ster sig , hvor det er den komplet uafviden - de at den i Frihavnsgabet bryder lige igen - nem en svær Isflage , saa Skovlene dun - drer og Flagen opløser sig i lutter elendige Stumper . Kølvandet gaar grønt og skum - mende i en vældig Galop bag Færgen , og i det samme griner Solen igennem og bely - ser det lange stærke Skrog med et helt Jernbanetog paa Dækket og myresmaa FORAARSSTORM 43 Mennesker oppe og nede , forblæste Rej - sende der er gale nok til at gaa i Land net - op hvor en anden En staar og er syg efter at komme væk . Her lugter salt . Pludselig hylles man i en lummer Karbol - og Blæk - lugt inde fra Byens Sygehuse . En Maage slaar ned efter noget i Vandet som et hvidt Ildglimt — hvad behager , en Maage her - ude ? Er den ikke forsørget ved Dronning Louises Bro med fri Sild fra Gud og Hver - mands Haand , er den ikke Pensionær paa Vindueskarmene i Østersøgade , den By - fugl ? Hvad vil den her hvor der lugter af Hav ? Naar man er bleven en Byfugl ... Saa lad os lade Stormen rejse . Lad Sko - ven suse , lad Sejlerne gaa i Kanalen ud for Hastings , lad Vindfløjen dreje sig paa Do - men i Antwerpen . Min Gud , lad Prauerne ligge og vaske i Sundastrædet ! Den første Fugl har ladet sig høre , en lille Fugl i en Granlund ude i Dyrehaven , den sang saa stille og klogt som Griffel paa Tavle , som en af de store Cikader i Tro - perne , jeg véd ikke hvad det var for en Fugl . Den har været søndernede og er kom - men hjem , lidt for tidligt , og Gud velsigne den . 44 FORAARSSTORM Der gaar en Foraarsstorm over Danmark , den taler Udverdenens Magtsprog , og det er lige haardt nok at fatte sig og forstaa , at Meningen er man skal blive hjemme . Men det er Umagen værd nu . Og vi bliver . Endnu falder det ind med Vinterbyger , pibende Snefog og Fimbuls Mørke over By - en , men kort efter straaler Solen , og de glade Skovle skraber paa Fortovene , ingen regner med virkelig Vinter mere . Solen har Magt , kan allerede varme paa Øjenlaagene . Ude paa Furesøen , i Modvinden , forundret over den simple Ting som at det natur - ligvis skulde blive Foraar igen endnu kun - de gaa mig til Hjerte , kom jeg til at forestille mig et Digt , en Foraarsmyte : Jeg saá hele den bundne Natur som et stort hæsligt Krybdyr med Panserplader af Is og Øjne som den fjerne brustne Sol . Men som Fortidens uddøde Saurier er Men - neskets Larve , saaledes er Vinteren med al dens haarde Hud kun en Puppe for For - aaret . Stormen bringer den til at briste , saa Isen skruer op paa begge Bredder af Øre - sund , og ud stiger Foraaret . Kærtegnet af Stormen kommer Foraaret , og hun er en FORAASSTORM 45 dejlig Bondepige med Kjole af Bøgeløv og store milde Hænder som Engene vi skal hvile paa , med den blaa Himmel staaende ud af Øjnene , smilende som Dagen er lang . Saa dejlig en Sjæl har Vinterens skællede og glubende Uhyre , og al denne befriede og tørstende Ungdom er det at Tøbrudsstor - men kaster i dine Arme . SOLSORTEN LANGSOMT viger Sneen , skønt det er langt hen paa Aaret og Solen har Magt ; Jor - den er dybt frossen og Blæsten kold som et Styrtebad , den kommer ude fra al den me - gen Is , som i Maaneder har ligget og end - nu driver frem og tilbage i Farvandene rundt om de danske Øer . . Men nu skulde det snart komme . Træk - fuglene ligger nede ved Grænsen og venter paa at Thule skal aabne ; de faa der er her begynder saa smaat at sige noget , ikke me - get , bare et lille Pip , de har længe ikke knyet , men nu vover de alligevel at afgive deres Stemme for Foraaret . Graaspurvene har i de sidste Aar fundet paa at besætte Træerne i det lille Anlæg ud til Strøget ved Helligaandskirken , her SOLSORTEN 47 sidder de i tykke Flokke , saa Træerne ser ud som de var fulde af runde dunede Frug - ter , og holder et Kvidder , særlig ved Af - tenstide naar den korte svindende Dag blander sig med Buelampernes Ny ; Folk der spaserer ind under de kvidrende Træer kan ikke forstaa hvorfor de bliver saa me - ningsløst sommerligt tilmode . Graaspurven er bleven urolig , man kan se den sidde midt ude paa Brostenene og pudse den slidte Vinterdragt , lukke Luft ind under Fjerene og vende rastløst paa sig , det lader til at andre Ting er kommen den i Hu end det ene fornødne . Hist og her oppe i et Boulevardtræ kan man se en Hanspurv gøre Tilløb til yndige Falbelader for Kære - sten , den drejer sig rundt med Halen slaaet i Hjul og slæbende Vinger , den tripper som paa Ild og skælver , mens den rækker det lille Næb mod Himlen og tjyper og vjiver noget ganske overordentligt , det hele er aabenbart ment som en bedøvende Udstil - ling af Pragt og Ørenlyst ; men den lille graa Spurvekone ænser slet ikke hans Bejler - dans , hun flyver fra Underet ned paa Gaden 48 SOLSORTEN og undersøger noget maaske spiseligt der - nede , først med det ene Øje og saa med det andet ; Manden er forud for sin Tid . En Dag ses nok Spurvemoder flyvende over Gaden med et langt gyldent Halmstraa i Næbet , saa er Miraklet sket der har aab - net hendes Sind ; Solen har naaet ogsaa hende . Ak , lad det ske snart ! Solsorten tier . Den har hele Vinteren holdt til i Villahaverne i Nærheden af Røn - nebærtræerne , der stod med røde Bær langt ind i de kolde Dage , den har ført sit sky Gengangerliv bag Plankeværker og under de nøgne sorte Buske , selv sort som Kul og med svovlgult Næb som en Sjæl der ikke kan finde Fred , altid paa Flugt naar man saá den , altid stum ; for den sære me - talliske Skræppen den giver fra sig naar den flygter er ikke Solsortens Væsen , det er et Vanvidsskrig der kun gør den i Sand - hed stummere ; Solsortens Væsen er Sang . Men det er ikke dens Tid . De Solsorter der bliver her Vinteren over er for Størstedelen Hanner . Hunnerne trækker Syd paa sammen med det øvrige SOLSORTEN 49 Drosseltræk , og de er jo ikke kommen til - bage endnu . Inde paa Frederiksberg Kirkegaard bryg - ger det sælsomt til Foraar . Mulden er end - nu kold , og Stilheden i de Dødes Have bry - des hverken af Myg eller andet Sommer - kræ , her soves over det hele . Træerne staar underligt fede med trind Bark , svulmende af Vækst men uden et Blad . Grædepilene der er bleven beskaaret mod Foraaret lig - ner forvoksede Knogler af mystiske uddøde Dyr , og de mørke klippede Naaletræer drømmer saa haabløst om Syden . Paa Grav - mælerne , der fortæller om svunden Stil og svunden Tid , læser man de kendte tavse Navne , mens Storbyens Brus ligger som en Mur i Horisonten , et evigt Væld der dog kun nærer Stilheden herinde . Sporvognen øger Fart ude i Alléen med en høj stigende Node — javel . En Damper tuder ude i Sun - det længselsfuld efter Havn . Mon de nu derude , Kaptejnen paa Broen , Fyrbøderen nede foran Kedlerne , tænker paa Kirke - gaarden ? En Pige med ildrødt Haar gaar forbi Gitterporten uden et Blik ind . Her er godt . Oehlenschlagers Gravsten ligger tø - 50 SOLSORTEN brudsvaad med Krystallerne skinnende i den rødbrune Granit . Charlotte læser man mellem Vedbend paa Muren ovenover , født 1811 , død 1835 . Stille ! Og naar man har læsset den Byrde af Sødme og Smerte paa Ryggen som ligger i de døde Navne , lader man den glide af igen og gaar . Her er koldt , men Solen varmer gennem den raa Luft , og igen gyser man af dette Foraarsmysterium , Vinterluft som Solens Straalevarme træn - ger igennem . Om Formiddagen naar Solen skinner lidt fra nogenlunde klar Himmel , inden Skyerne lukker sig og laver til det sædvanlige Jævn - døgnsvejr , er der en lille Fugl der pusler inde paa Kirkegaarden , jeg véd ikke om det er en Finke eller en anden mindre San - ger . Den sidder i et Træ og hilser Solen med en lang ganske dæmpet Sølvlyd , som en Cikade , det lyder som en hvid Solstraale , og jeg ser Fuglen strække sig paa Kvisten , gøre sig lang og bade sig op i Lyset , smyge sig saa blødt med tynd Hals op imod dette som kommer ned til den gennem Luften , Solens Kærtegn . Til andre Tider bryder den ud i en fin spinkel Trille , der lyder som SOLSORTEN 51 en Sten der hopper hen over nyfrossen Is , saa tænker jeg den kalder paa Magen . Jeg har set de to næbbes , Hannen sad paa en Kvist og Hunnen kom farende ind under ham , og idet han rakte Næbet ned bed hun sig fast deri og lod sig hænge frit i Luften , mens de begge bruste med Vingerne og skælvede saa de blev næsten usynlige , en Dobeltglorie af endnu ikke moden Fryd , to ubevidste Hjerters Udtryk for at de glæ - dede sig , glædede sig til Foraaret . Men Solsorten er ene . Den flygter som en Skygge mellem Busketterne paa Kirkegaar - den , efterladende sig Genlyden af denne messingskrattende vilde Latter , der lyder som om den aldrig havde haft Sangerhjerte i Livet . Kommer man den nær ser den uforsonlig paa En , sort og med et Næb dyp - pet i Helvede , saa dukker den sig og flatrer lydløst bag om Cypresserne hen paa en an - den Grav . Og dog er det den samme Fugl vi om nogle Uger , maaske kun Dage , skal se sid - de brystende sig i sine blanke Fjer mod Morgensolen paa et af de højeste Gravmæ - ler , som en Sjæl der triumferer over sit 52 SOLSORTEN brudte Ler , med Struben fuld af dybe dej - lige Fløjtetoner , et med Solskinnet , brusen - de , Næbet af Guld ! Saa er Magen kommen hjem . MYRELØVEN HUN holder som bekendt til oppe i Tis - vilde Hegn , vistnok det eneste Sted her i Landet der egner sig for hendes Va - ner . Disse behøver ikke lang Beskrivelse , man véd at det lille centimeterlange Dyr , der er Larven af et florvinget Insekt , sid - der i Bunden af en Tragt begravet lige til de lange sylspidse Kindbakker i det løse Sand og ernærer sig fordomsfrit af alle de krybende Insekter , fornemmelig Myrer , hvis Vej fører dem hen til Kanten af Fald - gruben , saa at de skrider derned . Tragterne findes gerne paa Steder der baade er solede og beskyttede mod Regn og helst i passende Nabolag af en Myretue , og nu tror man jo denne Omsigt skyldes en bevidst Plan , Intelligens , hos Larven ; den 54 MYRELØVEN gaar rundt og ser paa Lejlighed , inden den bestemmer sig for at nedsætte sig . For - holdet er dog snarere det at Myreløven som Insekt lægger sine Æg overalt i Sandet , og at kun de kommer til Udvikling der er ble - ven anbragt paa de gunstigste Steder . Ud - vælgelsen eller rettere Tilpasningen er en fornuftløs Proces uden Spor af Besjæling . Ligesom Jorden ikke kan undgaa at blive ramt af Meteorer fordi der sværmer My - riader af dem i Verdensrummet , skal det slaa til at nogle Æg træffer de rigtige Be - tingelser , mens Resten , den uhyre Majoritet , gaar til Grunde . Selve Livet paa vor Klode skyldes dette blinde Udsaaningssystem , idet Æteren mel - lem Himmellegemerne altid strømmer Straaletryk ) med ufattelig mange mikro - ( skopiske Kim , der slaar Rod hvor de træf - fer en passende afkølet Klode . Alle Organis - mers Livsbetingelse er Overflod ; kan Ar - ten ikke længere tillade sig den store Under - gang , er den ikke ødsel med Liv , da gaar Tilpasningsmuligheden ned , og den er døds - dømt . Dette er den eneste Moral der eksi - sterer . MYRELØVEN 55 Og det er just hvad Myreløven altid har sagt ... de mange er kun til for Individet ! Om Myren ( og gerne ogsaa andre lignende Dyr ) dog vilde tage denne Tanke rigtig ind til sig og gaa med den og blive rig i den , den Tanke at de manges Opofrelse er til Fremme for Arten som saadan ! Og sig det til andre Insekter , som har godt Blod i sig , tal til de Unge og faa dem til at forstaa den Tanke , at alle velsmagende Insekters Mas - seudryddelse er til Fordel for Myrel .... aa , nej , jeg kom til at fortale mig ... til Fordel hisset for vedkommende Art ! Som skrevet staar , hun klæder sig med Sand , omgjorder sig med en Faldgrube . Hendes Mund er en Sugetang , øvet i saf - tige Indvolde , hun kan altid finde Plads til et lille Offer mere , skønt der end aldrig kom - mer noget fra hende . Hun gaar ikke ud af sin Hule , man skal nok komme til hende , hun lider paa Tyngdeloven , har bare at hol - de sig forneden , i Dybet . Hendes Sjæl er det passive Fald i Verden , paa hendes Side bleven til Appetit . Pirker man hende saa ud af Sandet til nærmere Eftersyn , daaner hun paa Stedet 56 MYRELØVEN af Undseelse , ligger hen som om hun var død , med lukket Tang . Og man forstaar hendes Blufærdighed , for man skal vanske - ligt kunne blotte en mere talende Nøgenhed . Af Form præsenterer hun sig med denne rhomboide Svulmen , denne henrivende Overgaaen sig selv i Bredde der nu en Gang er Skabningens Mesterstykke . Hun er endnu skelneligt kødfarvet paa Bugen , en Rest fra fjerne Pigedage , men Ryggen er vortet og blygraa , hun er bleven gammel og skruppet men har sandelig ikke tabt Kræfterne . Der sidder Børster og Koste paa hende , som vender ublidt fremefter , Benene er hærdede og maa helst gemmes , men gør deres Gavn . Forresten bevæger hun sig bedst med Ag - terparten , der er bleven til et helt højkulti - veret Lem for sig . Naar hun synes hun har ligget daanet længe nok , ser man hende slaa kraftigt med Nakken og begynde at gøre det ene stjaalne Sæt med Enden efter det andet , den er bevægelig og intelligent som en Haand og varper sig med Virtuositet ned i Sandet ; inden man véd af det er hun under Laag igen . At Madammen overhovedet kun MYRELØVEN 57 gaar baglæns slutter hendes Karakter na - turligt af . Det gør helt godt i Øjnene naar Sandet dækker den fule Ryg igen , og det synes hun ogsaa selv . Dynen op lige til Tan - gen ! Saa nu kan man godt give hende en Myre , hun vil gerne . Først naar Madammen er i Seng begynder hendes Kontortid . Og den varer hele Døgnet . Henne i Skoven under Granerne , der staar med Chimborazos Højde i Forhold til det lille Liv der pusler under dem , rejser sig Myrernes Millionby , en vældig Metropol med hele Indbyggerantallet paa Benene : holder man Øret til kan man høre Færdslen hviske . Rundt om den mægtige Tue , der er bygget af Grannaale og som rummer uen - delige Gallerier og Kamre , strækker sig et aabent Plateau , hvor Myrerne for Ud - og Hjemgaaende strømmer saa tæt mellem hin - anden at Jorden næppe ses , og ud i alle Retninger løber Myrernes Landeveje , tyde - lige Stier som taber sig langt inde i Tyk - ningen . Her gaar Myrerne endnu i Flok , slæbende hjemefter med Tømmer til Byen eller med døde Orme og Fluer til Mad for Larverne derhjemme . Om deres mystiske 58 MYRELØVEN Liv kan der en anden Gang fortælles . Men naar Vejene taber sig , og Myrerne spredes fjernt i Terrænet , er det at en eller anden paa sin travle Ekspedition kommer Fald - gruben for nær , og saa er vi igen midt inde i Myreløvens Historie . Det er Livets Gang . Her kommer denne lille rastløse Stræber rendende , ustandse - ligt fimrende med Følehornene , og bedst som den er som Flint over hele Kroppen af Flid , bedst som den under Fremrykningen memorerer den evige Myrevise , om at man maa arbejde , kommer den til saadant et rundt Krater i Sandet og bliver forundret staaende . Man maa arbejde , siger den til en ube - vægelig , men tilsyneladende levende Ting dernede paa Bunden . Det svarer ikke . Arbejde , fimrer Myren , standhaftig som en Japaner , og i det samme løsner et Par Sandskorn sig under dens Forben . Kanten af Gruben skrider , og ned gaar det . Myren fimrer af Arbejdslyst hele Vejen ned , marscherer utrættelig opefter , er Arbejde helt igennem , men Fremskridtet taber sig i det rindende Sand , og Myren MYRELØVEN 59 arbejder og arbejder , saa længe til Tangen lukker sig i dens indvendige Dele . Jeg bliver nu fed af at vente , mumler Værtinden dernede med Sugekloen begravet i den Stræbsommes Aarer . Men hun synes skam Myren har Ret . Ude i Tibirke kan man om Sommeren , — i alle Insekternes Sværmetid , se et vinget Insekt noget lig en Guldsmed eller Nymfe , men mindre og i flere Henseender forskel - ligt derfra , aandeagtigt fint bygget og med skønne grafitglinsende Farver , snart flag - rende i ubestemt og temmelig træt Flugt om i Luften , snart siddende paa en Kvist med de sammenfoldede Vinger ned om sig som en Kjole med langt Slæb . Det er Myreløven som Flue . Paa dette Stadium minder hun om visse yderst forfinede , næsten overjordisk kulti - verede Pigeskikkelser , man kan se et Glimt af i kontinentale Storbyer , værnet mod Ga - den af Spejlglasset i en stor silkepolstret Bil eller kuldskært stillet til Skue i en Opera - loge ; Resten af Tiden henlever hun inden - for det fornemste Selskabs beskyttende Rækker , værnet og forkælet af ethvert Mid - 60 MYRELØVEN del Rigdom kan skaffe . Dette luftige Væ - sen synes at have andre Øjne end vi , en anden Sjæl , næsten en anden Tid . Alle Byr - der er taget fra hende , Tilværelsen i sin Stoflighed er som et tilbagelagt Udviklings - trin . Kun i et Udtryk for sit Væsen viser hun Styrke , og det saa meget mere ubetinget som hun er frigjort for alle Tilværelses - kampens andre Funktioner og Forbehold : hvis en Mands Øjne falder paa hende og hun finder Behag i ham , giver hun sig hen , straks , med aabne Øjne , som en eneste bru - sende Blodbølge , uden anden Mission end den at give sig hen , som Libellen i de lyse Nætter . Hun stammer ned fra den barkede og vejrbidte Larve , der sad mere end ensom i Kælderen med Koste paa Flankerne og ud - sugede Myrer . Det er den samme Drift , den samme Sjæl , kun med en Slummer i Jor - den , Puppetilstanden , den lutrende Bevidst - løshed , som Gennemgangsstadium . For der er kun Udviklingen . Og det er da godt at selv den grove og modbydelige Snyltertilværelse ikke er andet end Blodets MYRELØVEN 61 dunkle Imperativ , Nødvendigheden af at samle Næring for at hæve et Fremtidsvæsen saa vidt over Selvopholdelsen , at det kan give sig hen til det Nu i Flugten , den skønne Vilje til at dø , der skal sikre Livets fortsatte Bestaaen . DE UNGE STORKE AUGUST sætter ind med mørke Aftener og Stjerner . Det blæser fra cyanblaa kold Himmel , blæser saa at Træerne nejer sig med krænget Løv i lange brusende Overhalinger , der minder om Bølgernes dunkle Svulmen ude paa Atlanterhavet . Stormen kommer i Rusk og trykker paa de sorte Ruder , befamler hele Huset saa det sukker ned gennem Lofterne , den gaar som en Brand over Poplerne derude og driver dem op til én stor lys Hvislen der dør hen igen , ligesom det salte Skum aander og bri - ster mellem Søerne paa det aabne Hav . Lygterne i Byen brænder grønligt som store Beryller og flakker mellem Træernes uro - lige Grene . Der blæser Frugt ned i disse skumle Nætter , og det tørrer paa Kornet . DE UNGE STORKE 63 Høsten er inde . Saa er vi over Toppen af den Sommer . Den skal ingen Skudsmaal have , det er nok at den er gaaet . Ja , det er svært endnu en Gang at skulle vende sig og se at de er svundet , det Par lyse Maaneder som vi al - drig troede skulde komme . Er det da virke - lig allerede Fortid , det som vi knap fik sanset , Padderokkerne og Viben , Løvetan - dens fabelagtige Skatte af Gult paa Marker - ne og langs Grøfterne vi cyklede forbi , Kornblomsternes blaa Gnister i Rugen , Æbletræerne , Gyvelen , Syrenen , Hylden , jo det var altsammen , og nu er det forbi . Hvor er det foraarssvangre Nu da vi saá Rugmarken ung som et Græstæppe kruse sig og blinke med de brede Blade , mens et Faar brægede under Solvinden og det Uud - sigelige gik som et blændende Glimt gennem Ens Hoved — Nuet har sat Frugt og hæn - ger som Rugens fulde vægtige Aks under Avgustmaanens Tegn , og vi er ogsaa bleven modnere , tungere i Kærnen , med mere vægtig Livsglæde . Al Ting er en Tone , alt vandrer . Fuglene , Foraarstrækket der gjor - de os kolde i Haarrødderne en Nat i April , 64 DE UNGE STORKE jo , de kom , har lagt Æg , ruget og madet , og nu er Ungerne flyvefærdige og parate til at rejse . Der spadserer to Storkeunger nede paa Marken , nylig fløjet fra Reden , de ligner friskbagte Diplomater med de lange aristo - kratisk tynde Ben og Vingerne der ligger elegant som strøgne Skøder lige fra Skræd - deren , de bevæger sig i en langsom Rytme og fingerer at gabe ennuyeret som det sømmer sig fornemme Fugle . Men det end - nu sorte Næb røber Konfirmanden , Øj - nene ser saa udsovede ud og fulde af Skarnsstykker , ret længe ad Gangen kan de ikke holde Anstanden men spjætter pludselig ud bedst som de gaar og tager Til - løb til en højst mærkelig Styltevals mellem Plovfurerne , eller de aabner de splinter - nye lydefri Vinger og flyver op og bakker paa en og samme Tid , bare for at dingle frit i Luften med Stængerne et Øjeblik og føle de kan ; det ser ud som om Jorden brænder dem under Fødderne . De unge Vinger kløer , de letter dem ideligt og stræk - ker dem , spiler alle Svingfjerene ud og fol - der dem saa sammen igen og lader dem med DE UNGE STORKE 65 en behagelig Vrikken falde til Kroppen igen ; med ganske samme Gys af glubsk Tilfreds - hed rækker en Lømmel sig i sit nye Tøj og stinder Nakken for at prøve Ærmegabene . Ungdom er Ungdom . Oppe i Reden paa en kullet Poppel ved Bondegaarden staar Storkemoder og ser ned paa de to Unger , som første Gang er fløjet fra Reden ( hun har selv under megen højrøstet Knebren smidt dem ud ) og glæder sig nu over deres Vigtighed . Nu er det jo straks som om Reden slet ikke eksisterer for de to Gentlemen , de er sig selv , frie og selvstændige , og kan flyve hvorhen de vil . de er et uafhængigt Firma , Storke helt igen - nem . Jo vist . Men det sidder endnu i Moders sølede Fjer og hendes Brystben , der er ble - ven som et Stykke Brænde , at de to unge Junkere er Blomsten af hendes haardføre Møje . Først rugede hun dem ud , og det under en Hede der stammede lige ned fra Jordens indre Ild , derfor blev Brystet saa hærget , og siden madede hun dem hele den lange Sommer igennem . Ingen anede hvad det vilde sige . Det kunde ikke ses paa de to 66 DE UNGE STORKE Modeherrer hvad det havde kostet For - ældrene af Jagter og Spejdergange i Moser - ne og Flyveture frem og tilbage i al Slags Vejr for at faa dem saa kønne ; nu de var opfødte og fine hørte det Fortiden til , hvor uappetitligt de var bleven næret , hvilken daglig Rædsel af allehaande Kravl de hav - de nedsvælget , levende og ubeset , Frøer , Hugorme , Skarnbasser , alt helt og uparteret samme Vej ned . Du gode Gud , hvilken Umættelighed fra de var krøben nøgne ud af Ægget og sad paa Bagbenene i Reden som et Par krokodil - lignende Væsner med Næb som en dobbelt Huggert og smaa Flintøjne , der gik Gnist i Gnist , ustandseligt spejdende efter Mad ! De groede som onde Svulster ; der brød blaa Torne i hele Bede ud af Huden paa dem , som aabnede sig og blev til Fjer , de tog til i Størrelse saa man kunde se det hver Dag , og denne uhyggelige Vækst maat - te næres med en uafbrudt Strøm af alt mu - ligt Levende gennem de graadige Næb der altid gabede langt ned i Halsen , Storkemo - der havde haft sin Sommer med at skaffe Føden til de to stirrende Uhyrer , det havde DE UNGE STORKE 67 været en brydsom Tid , og hun var vel ikke staaet den igennem hvis hun ikke havde næret sit eget Hjerte samtidig med at hun plyndrede sig for sit forslugne Afkom . Hvor de voksede , som Maanen i Tiltagen , som Tiden , Tiden der gaar ! De aad sig i Løbet af Sommeren gennem alle Fuglens Urstadier , fra det nøgne Reptil op til den fuldkomne Flyver ; det var som om Natu - ren kastede alle mulige Dyr i Gabet paa dem for at danne et nyt . Og nu var det lykkedes , Hungerfeberen havde taget Form af et Par første Klasses Storke , Ungerne var bleven voksne mens de lyse Nætter kom og gik over Reden . Det fryder Storkemoder at staa hvilende paa et Ben i Reden og se Ungerne kokettere med deres tilædte Færdigheder dernede paa Marken , danse og kilde sig med Luft under Vingerne . De prøver alt , kun for at prøve det , den ene jager med en lynsnar Bugt af Halsen Næbbet ned i Mulden lige til Øjet , ikke fordi der var en Orm men fordi det er saadan man gør ; den anden falder med Ho - vedet bagover som for at gurgle , den skal lade Knebren høre , men Næbbet er endnu 68 DE UNGE STORKE blødt og det lyder temmelig brusket . Det kan Storkemoder ikke staa og høre paa oppe i Reden uden at vise Ungen hvordan man knebrer . Og hun kan , hun har endnu alle sine Pigedages smidige og musikalsk hen - daanende Halsbevægelser , hun knebrer mod Himlen og lige ud , fyrige Skrald der ikke lader Tvivl tilbage om at hun er sig selv og sin Skrøbelighed bekendt , og hun giver sig hen i en mere sagte , blid Knebren der lyder ligesom med halv Kraft , idet Ho - vedet synker langt bagover , hun retter sig igen og knebrer med fuldt Spektakel lige op mod Solen , mod alle fire Himmelhjør - ner . Og langt borte svarer en mandig Skralde , et Øjeblik efter nærmere , fra et svævende Punkt ude over Tibirke Moser , det er Stor - kefader . Han kommer med lange , stærke Vingeslag i lige Linje mod Reden , han lan - der med Sus og Pift af Fjerene , og han og Storkemoder staar nu begge to bøjet svim - lende bag over og knebrer tostemmigt , skralder saa saare . Ungerne nede paa Mar - ken lader med Held som om det aldeles ikke er nogen af deres Familie der skaber DE UNGE STORKE 69 sig saa ungdommeligt og væmmeligt der - oppe . De Gamle er selvfølgelig ogsaa i Gala , men hvor derangeret ; man kan daarlig hol - de sig fri for den Tanke at Kjole og Hvidt er fælles for Domestikerne og Herskabet . Men hvad er det — Storkefader har gjort nogle velbekendte Bugtninger med Struben er der ikke noget , der vri ' er sig deroppe — mellem Kvistene i Reden , noget langt le - vende noget ? Begge Storkeungerne ser til hinanden , vender sig paa Stedet , spejder op mod Reden , og Øjnene har faaet den gam - le stirrende Flintglans . De hopper uroligt , hvad er det der snor sig deroppe ? Monstro en Svip hjem ikke var passende nu , en min - dre Visit hos de Gamle ? — Gud — nu bug - ter Tingen deroppe — Snog ? Aal ? — sig da vist helt ud af Reden , skønt baade Fa - der og Moder tjatter til den med Næbet — Himmel , om den skulde gaa til Spilde ! — og nu gør begge Ungerne svære Hop hen ad Pløjemarken for at komme paa Vinger - ne , de véd slet ikke af at de flyver . Appe - titen simpelthen haler dem ved Fjerene op i Luften , de sejler af , gør et Par usikre 70 DE UNGE STORKE Sving og lander oppe i Reden . Stor Kon - cert , ivrig og brusket Knebren af Ungerne over Maden og mild forælderlig Deltagelse af de Gamle , som Ingenting under sig . Saa godt er der alligevel i Danmark . Men nu begynder de store Flyveøvelser , først i Omegnen af Reden sammen med Forældrene , siden videre omkring i Selskab med andre Kuld ; de unge Storke gør Be - kendtskab , og de som hele den lange Som - mer igennem har siddet i Reden og set den samme Horisont , de skal nu opdage hvad der skjuler sig bagved , en Horisont meget nær Mage til , de skal lægge sig i mægtige svævende Spiraler en Fjerdingvej oppe i Luften under Fjerskyerne , uden at røre Vingerne skal de krese rundt og eje Rum - met og skue ned paa den vide dejlige Ver - den der aabner sig for de unge Storke i stadig større og mere vidtfavnende Ringe . Og endelig rejser de . Storken , den dan - skeste af alle Fugle , er Kosmopolit og bor om Vinteren dybt nede i det indre Afrika under Ækvator , ved Kilimandscharo , i Jagt - naboskab med Løven og Hyænen , Dør om Dør med Nilhest og Krokodil . Hvorfor bli - DE UNGE STORKE 71 ver den ikke altid i det fine Selskab og i det paradisiske Klima , der serverer Frøen tidligmoden i bagende Dynd med Bobler fra underliggende Forraadnelse ? Hvorfor rejser den hvert Aar de mange Hundrede Mil nordpaa for at lægge sine Æg og ruge i Danmark ? Fordi der stod de forsvundne Skove . Saa trofast er Blodet . De Gamle kender Ruten . Og nu skal Ungerne gaa ind til Eventyret , der rykker nærmere jo mere Avgustnætterne lukker sig og bliver skumle . Vinden bruser i Sko - ven og melder fra om det aabne Hav . Det er godt man har Vinger . Snart aabner Eventyret sig for de unge Storke , den svim - lende fri Verden H . C . Andersen har fab - let saa underfuldt om i „Dyndkongens Dat - ter " . Det er ikke nogen Hverdagstanke at fore - stille sig de unge Storkes Luftrejse ned gen - nem Evropa , over Alperne , Middelhavet og Sahara . Maaske kan det en Gang blive Men - nesker forundt at gøre Rejsen paa samme Maade , med Flyvemaskine — bare Verden saa har noget nyt at flyve efter ! Men det falder aldrig i et Menneskes Lod at se Ver - 72 DE UNGE STORKE den saadan som de unge Storke ser den paa deres første Trækflugt mod Syden , det skal aldrig blive opklaret hvad der gaar gennem den uudviklede men lynende fri - ske Fuglehjerne undervejs . Saa lavt Storkene staar besejrer de dog overlegent Stormen , som forbyder os andre den Luft vi aander i , saa blindt et Sjæleliv de er udrustet med skal de dog paa en eller anden Maade optage de Undere de flyver over , Storbyerne der ligger under dem i Avgustnatten som mumlende Lys - taager , Alpernes evige Is , Rom , Gibraltar , Pyramiderne , Havet der vandrer og toner dybt nede . Hvem der én Gang kun i et Glimt kunde se Verden med de unge Stor - kes Øjne ! Hvem der første Gang skulde rejse og se nye Stjerner ! TIL DRACHMANNS ASKE HVOR Havet var stort den Dag Drach - mann blev jordfæstet paa Skagen . Udenfor Grenen mødtes Skagerak og Kattegat til en vældig Springdans , Søerne stejlede lige op i Luften mod Vinden , som rev Fraaden tilbage fra dem . Det lignede en Hær af hvidhaarede Titaner , der gjorde Stormløb paa Landet . Og længere nede til venstre gik det store Vesterhav ind mod Skagens Nakke i Ko - lonner af lange rullende Bølger , Aarhun - drederne i Procession , den ene tunge Sø efter den anden der rendte Issen ned i Grunden foran Landet og tordnede og skummede væk . Ja Tiden arbejdede og brød ind mod Skagen som den altid gør . Dette Ridt af Bølgen var det der vakte Drachmann — for hvor længe siden ? Aa , det var slet ikke for nogen Tid siden , næ - 74 TIL DRACHMANNS ASKE sten nu . Og der kom de saa kørende med hans Aske for at sætte den i Flyvesandet paa Skagen . En Fisker fortalte mig , at det kun var meget spjældent Havet brød saa voldsomt paa Grenen naar det ellers var Magsvejr . Og Solskin var det i Klitterne . Hvor der var Læ stod Luften solet og mild , som kunde det være midt om Sommeren . Oppe paa de forblæste Klitkamme gik Blæsten strid og frisk , blandet med Suset fra de to urolige Have . Og her stak Marehalmens Straa op af de fine Sandgulve med en Stump Cirkelspor rundt om sig , et Tegn Straaet og Vinden havde været enige om at skrive . Nogle naaede længere og nogle ikke saa langt , men alle Sporene var runde , og saa - dan lever et Straa i Klitterne . I de smaa bløde Hulninger legede det lette Sand i Sol - skinnet og søgte en anden Maade at ligge paa , løb rundt i en lille Hvirvel som et Væsen paa Reden , og lagde sig saa . Men ude tumlede de uforsonlige Bølger . Hvor det passede for den af Elementer jagede Mand , der aldrig undte sig et Suk . Der kunde godt drages et Symbol af dette TIL DRACHMANNS ASKE 75 Vejr med svær Sø i stille Vejr , Drachmann og Danmark , men det var kun tilfældigt , et Lune som han selv . Tilfældigt var det og - saa da en sviende Hagelbyge piskede ned over Urnen og Følget ved Landstigningen i Frederikshavn , og dog var der af Drach - manns Sjæl deri , fordi al Ting var ham , den Vægelsindede , Bygen der smagte af Foraar — hu , som Svøbeslag — og det midt i Vinterens Hjerte . Som Skagerak saaledes sendte Brodsøer op mod Vind og Strøm og Revler under - neden , mindede det store Naturspil om Nia - gara , hvor Vandet tumler netop paa samme Maade og synes at sende Eksplosioner af Fraade tilvejrs mod Himlen , mens det i vilde Strømhvirvler nærmer sig Faldet . Og dette syntes jeg forenede Holger Drach - mann og Skagen og den store Verden han stod Maal med , men aldrig vandt frem til , i et Sus meningsløst og sandt som Tiden der gaar , og bærende som Skæbnen . Det var en Ligbegængelse af gribende og uforglemmelig Alvor , netop fordi ingen Stemning var lukket ude derfra . Den store Digter havde selv sørget for at der kunde 76 TIL DRACHMANNS ASKE være en Fiber af alle Livets tusind Kulører i det Tov der nu blev slidt over . Man min - dedes ham ligesom ud til alle Himmelhjør - ner , lutter Forestillinger der alle syntes udødelige , fordi der var en mærkelig Op - holdelsesdrift i alt hvad der udgik fra Drachmann , og alt slog sammen i en Vishe - dens Zenith om at han nu alligevel var død . Skønt og hedensk førtes Asken af ham ud gennem den aabne Klit fulgt af Menne - sker saa langt man kunde se . Paa hver Vej gik der Folk , som der staar om Slaget paa Stiklestader og her gik man ogsaa fra alle Veje mod et usynligt Skel , under Histo - riens Drift . Her endte noget . Urnen stod højt og ubedækket i den fri Luft som Drachmanns Pande . Man maatte huske paa denne mærkelige Skaldepande , der laa i en Rede af hvide Haar som et Æg af Fuglen Rok . Det gøs lidt i En ved Synet af den opalhvide lethefarvede Urne mod den blaa Luft , og man følte at her var der som et Genskær af den Gru der laa under i Drachmanns Natur , som i alle Men - neskers , men som aldrig vandt Sejr over ham . Døden er haard at gaa paa , og det er TIL DRACHMANNS ASKE 77 bedre at hvile sig paa Engen til den fine Ringen af Hjertegræsset end at faa redt til sig paa en Rist med tusind Graders Cel - sius . Men gjorde det ondt som Helvede at transformere i sin Fantasi Drachmann med Hud og Haar som man huskede ham til denne hvide Ting , saa var der Svaling i den Tanke at vor Ven nu var reduceret til det Par organiske Salte , det mineralske Støv der er rent for Kemien og ens for alle og evigt som Solsystemet . Det skal staa der i Klittens Bryn ud mod Havenes Uenighed og Revlens Trods , i al Slags Vejr , og Marehalmen skal skrive sine Cirkelstumper i Sandet udenfor , Drach - manns Aske skal staa der og tale som en uomstødelig Formel om Livets Ret og om det barmhjertige Ingenting naar vi dør . I Følget bag Urnen gik Krøyer ; ved den - ne Lejlighed traf jeg ham for første og ene - ste Gang og vekslede nogle Ord med ham . Han var helt sig selv i den Periode og gjor - de Indtryk af at være en mere end almin - deligt jævn og afdæmpet Mand , med et Sind saa blødt som hos et Barn , han der 78 TIL DRACHMANNS ASKE paa sin Kunsts Højde imponerer ved denne fyrstelige Rankhed og ved sin i højeste Grad voksne atletiske Stil . Han saa noget til - groet ud i Ansigtet med al den blonde Be - haaring , Øjnene laa skummelt , de havde et ejendommeligt ærligt og afkræftet Blik . Stemmen var tilsløret og meget , meget mild . Han saa udslidt ud men egentlig ikke gam - mel . Der var noget over ham der min - dede om de Kattekillinger Børnene for - krammer og misbruger saa længe til de ik - ke ligner Katte mere . Eller man syntes han kom lige fra Tortur ; de havde vasket ham og klædt ham paa og forbudt ham at røbe noget , og han holdt sig ogsaa godt , kun Hænderne rystede en lille Smule . ... Ak disse Hænder — Drachmann havde ganske den samme nervøse Haand , mager og med spændte værkende Aarer , det gjor - de en altfor ondt at se paa hans stakkels udplyndrede Hænder . De Mennesker ar - bejdede og „festede " sig ihjel . Hvilen de søgte paa Skagen blev til oprivende Inspi - rationer , af deres Ferier skabte de en ny Kunst og en ny Tid . Men Hvilen selv laa ikke til dem , før Naturen endelig krævede sin Ret . TIL DRACHMANNS ASKE 79 Der var ved Drachmanns Begravelse en Slags Hvile over Krøyer , et Vindstille i hans Væsen ; siden kom der jo svanger Luft over ham igen , Skabernød og ingen - steds Ro til han da omsider ikke kunde skælve mere . Nu er han ogsaa bragt til Ro paa Skagen . Hvem skal se Solen for os efter ham ? Hvem skal nu gaa levende iblandt os og bevise os , at saadan er det , det der er ? Hvor de i Grunden var fremmede for Skagen begge de to der nu ligger begravet deroppe ! De kom med fremmede Signaler , en ukendt Kultur om Bord , de blev som Skibbrudne stedet til Hvile i det gæstfri Sand , Drachmann efter at hans Skib var bleven sønderslaaet derude paa Revlerne , og det var den fineste Fuldrigger der no - gensinde har spilet Sejl om Kap med Klode - skyerne , med det dejligste Tømmer i sig — hvoraf ikke en Pind blev hel ! Aldrig er flottere Fregat skyllet paa Land ynkeligere i Stumper og Stykker ! Krøyer — ja skulde man for hans Ved - kommende blive i Billedet , maatte man tænke sig en af disse moderne hvidlakerede Millionærdampere med fabelagtige Skatte 80 TIL DRACHMANNS ASKE ombord , Bronce og Fugleøjetræ og rige Ting overalt og som det kosteligste Inven - tar Verdensluften baade inden - og uden - bords , Oceanerne og de store Byer , Tro - perne , Civilisationens sidste tip - top Forfi - nelse opfattet med havfriske Sanser — og dette svømmende Palads staar nu strandet paa Skagen , helt og uden at fejle det rin - geste , kun fast som en Klippe i Sandet , skal aldrig ud at sejle mere , aldrig vugge med Masteknappen mod Nordstjærnen me - re , aldrig rejse Stævn mod den blaa Døn - ning i Gibraltarstrædet . Ejeren er drevet død op i Land . Men Tilværelsen spotter Billeder . Ingen amerikansk Lystyacht , var den end aldrig saa luksuriøs og kostbar , kunde opveje hvad Krøyer betød som Maler . Og at drukne og drive i Land paa en fremmed Kyst var en mild Død i Forhold til den Drachmann i Virkeligheden fik , den langsomme og kvalfulde Nedbrydningspro - ces , hvorunder han , der i hele sit Liv sejr - rigt og forblindet havde holdt Hverdagen ude fra sig , endelig , endelig skulde blive sig selv , som Hverdagen vil . BRUNO LILJEFORS ØRESUND en Martsdag , endnu vinter - ligt mørkt , men allerede med vaarlige Udbrud af Sol mellem de vrede Byger . Og saa Maagerne strygende i en utrættelig Flyveleg op og ned , hid og did i den stride Luft der holder dem saa glatte , i den kolde bidende Friskhed der bare gør dem mere levende . Snart stiger de som Fakler af hvid Ild , idet Solen bryder igennem Skyen over dem , snart synker de ligesom slukte ned imod de sortblaa Bølger der skygges af Bygerne , men op kommer de igen og læg - ger sig krydsende paa Vinden , tager lange Svævetag sidelængs , ser sig om med Ho - vedet paa Hæld og Næbbet vendt klogt i Retning af hvor Mad kan ventes , og der høres smaa vejrbidte Pib fra dem oppe i 82 BRUNO LILJEFORS den svale Luft , og saa rokker de ganske nær ind over Skibet paa de lange smidige Vinger og ser ned med et Øje og stryger ud igen for ikke at være sidst , om noget godt skulde falde . Sverig og Bruno Liljefors ! Man falder i Forundring over , at den store svenske Malers Opfattelse af Naturen , der fremfor alt synes ligetil , der giver hvad der er , at den for kun en Snes Aar siden , da Liljefors fremkom med den , skal have virket saa revolutionært . Men det lader sig forstaa , naar man betænker at Forskellen mellem Gammelt og Nyt , mellem en tidli - gere gennemgribende Spiritualisme og vor egen videnskabelige Livstilegnelse netop bundede i Forholdet til Virkeligheden , der før overalt var forbudt og nu tilegnes igen overalt . Liljefors ' Kunst er i Slægt med det store naturvidenskabelige Gennembrud der med alle Faser har sit Krystallisationspunkt i den darwinske Aand . Ogsaa Liljefors be - gynder som Jæger . Og han stammer fra Bønder . Der er hos ham det samme lægen - de Tilbageslag til det Jordiske , til det alde - les ikke Festlige men i Længden Bærende , BRUNO LILJEFORS 83 som jo ogsaa udmærker den engelske Fri - luftsmand og Seer der havde den tilsyne - ladende barbariske Smag at føre Mennesket ned fra Familjeskabet med Gud og tilbage til Dyreriget . Liljefors gaar paa første Haand til Na - turen , med sine Fædres Øjne , med ingen anden Avtoriiet end sit Hjerte , ligesom Darwin , og det er den store Kunst . Den fal - der ikke „af sig selv " , det er tungere at tilegne sig hvad man ser end hvad man af meget vægtige Grunde , Folks alminde - lige Mening , tror at burde se . Andre Veje er kortere og lettere at befærde , fordi de mange har gaaet der og gaar der endnu . Men saa er der alligevel en født Ensom der foretrækker Vildnisset , og han kommer en Gang ud med ny Sjæl for os alle . Et Blik paa Liljefors ' Portræt , malet af den Ildkarl Zorn , viser ham som den Enlige i Skoven der har inddrukken de snebegrav - ne Træers Tungsind og har ladet sig trøste deraf . En Mand der har lagt af at græde , fordi nu ved han det , han kender Forgæn - geligheden — men nu skal dog et og andet gives Varighed ! Kunsten bestaar . Liljefors 84 BRUNO LILJEFORS har et stift , fjærnende Blik , som de Ørne han maler . Vi ser igen hvad han har ladet det hvile paa i hans Værker , og vore Efter - kommere vil altid eje disse Brudstykker af Tilværelsen hans Blik har reddet for Udø - deligheden . Af Liljefors Kunstværker er en Andefa - milje betegnende for hans Dyrebetragtning og hele uanselige Metode . Her er der med de simpleste Midler — ingen anden end netop Manden der gør det vilde vove at byde saa lidt — fremstillet en lille Bugt mellem Sivene hvor en Vildand er trukken ind , mens en Hale af Ællinger er i Færd med at følge hende . Der er ingen Historie , hun putter sig i Rørene med Ungerne , det er det hele . Man ser hvor hun gør sig stille , hvor hun allerhelst vil se ud som Siv i Sivet , kun det kloge Fugleøje røber hende . Hun ser saa moderlig ud , alle Mødre har saa - danne forskende , milde Øjne . Men der er ikke fra Malerens Haand anvendt et eneste Træk der ikke er dyrisk , det er kun en And , og just fordi Liljefors véd alt om Vild - ænder og ikke maler andet naar han er ved det , faar man det mystiske potenserede Ind - BRUNO LILJEFORS 85 tryk af Liv der virker næsten menneske - ligt . Sjælen i et Billede retter sig vel heller ikke efter de Rangklasser der udenfor Kun - sten skiller Skabningerne fra hinanden . Æl - lingerne der ror ind efter Moderen som smaa Dunboller paa Vandet er malet med en Inderlighed , som alene en Gud udfolder naar han er uforstyrret . Den samme Haand der flytter Bjærge og udsletter Kloder ska - ber i en Times Vindstille de smaa Vildællin - ger paa Vandet . De er endnu ganske spæde , man kan se hvor de dikker med Hoved og Hals , mens de ivrigt bener af i Vandskor - pen og laver de mindst mulige Ringe foran sig . De er saa dunede smaa at endogsaa Vandet slutter sig som et Kærtegn om dem og bærer dem ligesom Ingenting . Sorgløst svømmer de efter Moderen under Flyve - tilløb med nogle spirende Vinger ikke større end en Negl , og til allersidst kommer en der er bleven lidt forsinket og som dikker noget overordentligt i Vandskorpen for at vinde med . Saaledes har Jægersmanden Liljefors set dem , og saaledes skildrer han dem , den samme Mand der til andre Tider undliver 86 BRUNO LILJEFORS de uskyldige Fugle med Bøssen . Men som bekendt er det netop Jægeren der ophol - der Vildtet ved at spille Vorherres Rolle for det ; Ikkejægere udrydder kun Dyrene ved at beskytte dem . Et Billede af en Regnspove viser Liljefors som den fine Kender af Dyrene i Samspil med deres Omgivelser , den mærkelige Ev - ne de har til at tone sig af mod deres Op - holdssted som man med et engelsk Ord har kaldt mimicry . Det er kun en enkelt Spove der staar ubevægelig mod en Baggrund af Tuer , som har næsten samme Farve . En - hver der nogensinde har set en vissen Tot Græs pludselig faa Liv og forvandle sig til en Fugls bestemt nuancerede Fjerdragt , vil kende dette Billede igen som en stor Ken - ders og Kunstners Mesterværk . Af den Slags Eksempler paa Dyrenes Legen Gem - me i Naturen har Liljefors malet mange og vel at mærke uden just at have til Hensigt at fremhæve Situationen , hvad der kun vil - de føre til Naturhistorie for Voksne , men fordi Studiet af Dyr af sig selv fører ind i den Løndom hvor de og Naturen tilsam - men blænder Øjet . Han har malet en Sne - BRUNO LILJEFORS 87 hare i de hvide Omgivelser der gør den næsten umulig at faa Øje paa ; han har ma - let Tjuren der sidder ind til Stammen af en Gran i Skovtykningen og gaar saa fuld - kommen i et dermed , at man ikke vil op - dage den uden at den rører sig eller man er nær nok til at se det lille blanke Øje . Fuglen ved det som den sidder der bom - stille , stivnet paa Grenen ; men den sorte Øjenperle brænder som den mest intense og rædde lille Livslys i Skovmørket . Der kommer kun Angst til den , og opdager man den saaledes i Skoven udgaar der ogsaa kun Angst fra den igen . Dette er den sande „Schweigen im Walde " , og Bøcklins ellers saa grumættede Farvemosaik med Enhjør - ningen i Skoven er en romantiserende Oversættelse af Naturen ved Siden deraf . Billedet af Spoven er et Vidunder af Stem - ning , det ligner selve den nordiske lyse Nat , den graa Sølvnat der er uden Hem - meligheder men mættet med Ufattelighed , Sværmeri , Elskov . Det mægtige Billede af de to Ørne der slaar ned paa Lommen ude i aabent Hav er vel nok Liljefors ' s mest kendte Arbejde . 88 BRUNO LILJEFORS Det er svært nu at fastholde det lynende Indtryk af Friskhed man i sin Tid , for Aar tilbage , fik af dette nyskabende Værk der siden har bidraget til at omforme selve vor Natursans , saa at det staar som en Kunstens Begyndelse . Nu kan vi kun se hvor det er sandt , nu det har fornyet vore Øjne . Men den Gang det blev skabt var alt nyt . Havet var taget fra Poesien og givet til sin egen Urlov , Ørnene var befriet fra Fabler og heraldiske Baand , hvori de før havde suk - ket , og genindsat i deres Rovfuglefunktion og Lommen , for den var der ikke Par - — don , nej den blev dræbt . Billedet havde in - gen „Forløsning " , ingen køn Nødløgn eller Idé , som forhen krævedes af et Skilderi , det fremførte uden Kommentar Naturens eget grusomme og uskyldige Drama , og det det virkede saa urmægtigt ved var alene Udfoldelsen af Styrke deri , Skønheden . Som Ørnene i dette Billede styrter sig ned over Lommen uden andet Vidne end det nøgne Hav , saaledes svang Bruno Lilje - fors sig over sit Stof , da han blev Kunst - ner . I Nationalgalleriet hænger ogsaa det be - BRUNO LILJEFORS 89 daarende Billede af Rævefamiljen der hol - der Gaasegilde . Det rummer hele den sven - ske Sommer , tindrer som en Solmyte af Lys og af Løv , af Appetit og Spilopper . Der staar ligesom et blændende Støv ud fra Bil - ledet af Solskin og Dun , af smaa uldne Rævehvalpes Leg med Fjer i Munden rundt mellem solbeskinnede Fnug fra Fandens Mælkebøtterne , af Græs og Straa der knit - rer i Varmedisen , af Luft der dirrer under Solen . Det hele er een Taage af Sommer og paradisisk Ungdom . Gaasen synes ikke om det , for hun gaar ikke som paa Forti - dens Illustrationer af Edens Have fredeligt Side om Side med Ræven , hun bliver na - turligvis ædt ; men ellers aander Billedet kun Idyl og Tilfredshed . I Dyreriget hvor Synden ikke er kommen ind kendes der kun Harmoni . Der er derfor heller ikke Grund til ensidigt og altid at dvæle ved Dy - renes Tilbøjelighed til at spise hinanden raa . Enhver Situation er lige god . Liljefors har malet Katten der gaar hjem gennem Morgenduggen varsom for sine Frøkenpo - ter — og med en Lærke i Munden , men han maler ogsaa sine Dyr udenfor Maaltiderne , 90 BRUNO LILJEFORS paa Vandring , syslende med et eller andet Fjerpilleri , paa Lur , i Skjul eller blot i Ro uden at have andet for end at dvæle hvor de er . Saaledes har han i Pagt med alle Na - turens Nuancer og Luner spredt om sig med uforgængelige Portræter og Livsbilleder af Ugler og Maager , Sæler , Tjurer , Snepper , Edderfugle og Ænder , Harer og Bekkasi - ner , hele Sverigs yppige Favna . Og sammen med Kræet har han skildret Sverigs skønne nordisk forfinede Natur , Skærgaarden og Havet , Birkeskoven , de stenede Udmarker , Granernes Alvor , Mo - ser og Søer , og det under alle de skiftende Aarstider , Høst og Sommer , i Snevejr og Foraarsslud , i Sol og i Byger . Et stort Ma - leri af ham der forestiller et af Bræen af - rundet Skær , hvorfra Søfugle mod Solop - gang begiver sig ned i de rosenrøde Bølger , rummer Hav og Himmel og Øer i en nyfødt Stemning , som var det Jorden paa Skabel - sens første Morgen . Et andet Billede af ham gengiver kun det faldende Vintermørke i en nedsneet Granskov , og denne haabløse Pav - se dér kunde godt udlægges som Jordens sidste isnende Aften . Saa langt gaar han — BRUNO LILJEFORS 91 med Morgenrødens Vinger og ind i det evige Ophørs tiende Kulde . Men der er ikke talt med andet end Tilværelsens eget fattige Sprog . Det Thiilske Galleri i Stockholm ejer blandt mange andre Skatte af Liljefors et Billede af ham der synes mig det dyreba - reste af alle , fordi det helt og holdent und - drager sig Forklaring . En Maler kan naa højere end den der skriver , fordi den ende - lige , sidste Simpelhed endnu lader ham be - holde sin Kunsts Virkemidler , mens Digte - ren her maa tie . Hvor Ordet hører op er der endnu de stumme Farver . Billedet jeg tænker paa omhandler en Bekkasin der sidder ved en Pyt ; for Resten maa man selv se det . Med al taknemlig Beundring for Maleren Liljefors agter jeg ikke at sætte ham op paa et Bjærg som et Unikum , en Mand uden Mage . Tværtimod ser jeg hans Betydning i den sjælelige Almenhed der knytter ham ved Slægtskab til det brede nordiske Folk og dets Syn paa nordisk Natur . Som før sagt er han kommen af Bønder , og naar en Bonde bliver Maler udtrykker han sig netop 92 BRUNO LILJEFORS som Bruno Liljefors , hvis Fædre tog rede - ligt mod Tilværelsen og gav den uforfalsket tilbage igen . Luksussjæle staar ene , men de hele og enkle af Hjerte har lykkeligvis mange af deres Lige . Det var heller ikke svært at paa - vise Udviklingsgangen i Bruno Liljefors ' Produktion og det Slægtskab han staar i til andre Malere . Bekendt er saaledes Paa - virkningen han skal skylde japansk Kunst . Den er utvivlsomt tilstede ; men den fore - kommer mig iøvrigt mindre direkte , snarere har han af Japanerne modtaget Impulser i almindelig hedensk Retning . Evropæiske Fordomme tilegner man sig ikke af Japa - nerne . Under alle Omstændigheder er hvad han har lært naturligt tilegnet og fordøjet . Af Malere der saa at sige deler Øje med Liljefors henviser jeg som mest nærliggen - de til den danske Maler Johannes Larsen . der har frembragt Arbejder i Stil med Lilje - fors , uden at man behøver at henføre ham til hans „Skole " . Johannes Larsen er lige saa dansk som Liljefors er svensk . Han deler sin Fælles Metode deri , at han maler hvad der ligger ham under Øjnene , dansk BRUNO LILJEFORS 93 Natur og de Dyr vi har . Er der nogen Na - tur der som den danske bliver dejlig , be - skeden som den er , af at man netop vælger den ? Som en Pige der ikke havde troet det , der synker i sine Knæ over at nogen vil have hende , bliver der dejligt i Danmark un - der den milde Kunstners Haand . Johannes Larsen har bejlet til en lille Egn ved Kerte - minde og faaet Ja . Hans store Billede af Foraar i et Kær , med Fugle , der var ud - stillet for nogle Aar siden , er et Monument for Rigdommen i at tage det der ligger for paa sine Hænder og bære det til sine Da - ges Ende . Det er et Billede der altid vil vare , ægte , i sit Inderste dansk . Mest genkalder Liljefors dog Lundbye , hvis blotte Navn vælder af Uskyld og Sød - me . Nogle faa Tegninger jeg har set af Liljefors minder ogsaa paa en mærkelig Maade i selve Haandelaget om vor danske Mester . Men begynder man først at snakke om danske Malere bliver man bange for ikke at nævne flere . Desuden føler jeg Uholdbarheden og Tvangen i at gennemføre Maleres Inddeling efter om de udelukkende fremstiller Dyr 94 BRUNO LILJEFORS eller ogsaa andre Ting . Liljefors er en stor Maler der ikke har vundet Tid til mere end Noæ Ark endnu og maaske ikke naar læn - gere , men derfor har han ikke kasseret Re - sten af Verden som umalerisk . Det blev mig da ogsaa fortalt i Stockholm , at Liljefors nu efter at have tilfredsstillet Kravet til sig selv som Skildrer af Dyr længtes efter og havde i Sinde at tage fat paa det ypperste af alt Vildt , Mennesket . Og bag Mennesket øjner man Byen , der er et endnu vildere Landskab end Skoven og Havet . Der er in - gen Grund til ved Friluftsbevægelsen i Kun - sten kun at tænke paa Dyre - og „Natur " - skildrere . Man maa derved forstaa den Kunst der har brudt med al Vedtægt , en - hver Uvirkelighed , og begynder forfra un - der Tilværelsens fri Himmel , netop med det som sit Motto , at alt er Natur . Det har man derfor Lov at vente af Fri - luftskunsten , at den efter at have forløst Sjælen i Dyret ogsaa en Gang gengiver Mennesket dets Uskyld midt i den Verden af tilsyneladende Unatur og Fortræd det har optaarnet om sig . KRISTOFFER INDE i Landet bag Kristiania ligger de tre mægtige Bjærgprofiler , Skauumaasene : der altid har strakt sig der med lukkede sovende Træk og ruget over Aarstiderne , mens Folk nede i Dalen passer Dagene og deres smaa Ting . Det var en Sommer jeg boede paa et af de mange Skær derinde i Fjorden , med Front mod Aasene og de mørke Koller oven - over Kristianiadalen , hvor Byen laa inderst i Bugten , altid skjult under sin egen edrede Røg , som en doven Vulkan , og hvor Nord - himlen i de lyse Nætter skinnede igennem af Solen , der var gaaet under men ikke længer bort end at man ved Midnatstid godt kunde læse en Avis i det Fri ved det gule lysende Skær fra Nordhimlen . 96 KRISTOFFER Ingen kunde gaa i Seng i de dejlige Næt - ter ; hvorhen man traf at komme ved Natte - tid , i Byen eller ude paa Øerne , hørte man dæmpet Samtale og stødte paa smaa Grup - per af unge Mennesker , der flød sammen med Omgivelserne og Tusmørket hvor de havde lejret sig , i Hindbærkrattet , mellem nogle Stenblokke eller paa de flade Heller og Granitgulve ved Stranden , der holdt Var - men Natten over som Bagerovne af det Solen havde stegt om Dagen , og ikke dug - gede . Ikke at tale om Ekeberg , den norske „Madam Græsmejer " , hvor kvalte Hvin og Klink af Flasker , som gik i Skaar , forkynd - te at Kristianias Ubeskrivelige festede i improviserede Reder oppe mellem Enebær - purrerne paa den bratte Skrænt . I disse skønne nordiske Nætter springer mange Skæbner ud som underlige Blomster , hvor af man kun beholder Duften , men Ingen ved før længe bagefter at de dengang blev mærket for alle deres Dage . Skæret havde et Badepensionat , to gan - ske friske fuldtmonterede Tømmervillaer , beboet af Godtfolk fra Kristiania , som tog ud og ind med den lille Dampbaad , hvis KRISTOFFER 97 Rute berørte Øen ; Resten laa hen som fuld - kommen øde bræskuret Granit eller hist og her i Lavningerne plettet af en Smule Jordbrug holdt oppe af en Husmand , Ur - mennesket paa Øen som havde boet her alene indtil Kulturen naaede ham . I de lange vindstille Sommerdage med fuld bagende Sol paa stod alle Vinduer aab - ne i Pensionatet , og ud af samtlige bølgede i et væk Sonater og Galoppader fra de land - liggende Damer , Huset genlød i to Etager af megen og veludviklet musikalsk Dan - nelse . Men naar det var bleven hvad Folk der ikke ferierer kalder for Fyraften og Heste - kræfterne oppe ved Klavererne undte sig en Pavse , kunde man høre den spæde flyg - tige Klang af en Violin et eller andet Sted fra Skæret , hvor nogen havde stukket sig bort i den lyse Nat og sad og spillede med sig selv . Det var Kristoffer . Han var Arbejdsmand og gik hver Dag og sprængte Fjeld og ryddede Grund til me - re Pensionat , i Sjak med Husmandens Søn Anton og saa et gammelt svenskt Individ , hvem Vandrerlivet havde drysset af paa en 98 KRISTOFFER Arbejdsplads som denne . Husmanden selv var gammel og gik i Barndom . Alt dette her nye gik ham over Hovedet , han orkede stiv - benet omkring fra Morgen til Aften ophid - set af Travlhed , men fik aldrig andet be - stilt end at lægge alt det paa Plads de andre havde flyttet . Et stille Ordensvanvid lod til at være det sidste Livstegn hos ham som ofte hos gamle Folk , jeg saa ham taalmodig og forbitret sætte Spader og sligt paa Plads igen , som var det ham egentlig inderligt imod at noget overhovedet blev brugt ; Red - skaberne maatte idelig hentes og hentes igen af de andre der skulde have noget gjort . En Dag stod den Gamle og græd i al Hemme - lighed nede over Baaden , som de skændige Mennesker havde fortøjet med den gale En - de indad ... Kristoffer havde et stort flammende rødt Skæg , hvori der altid hang Stensmuld og Fliser fra Graniten , som han bestandig hak - kede i . Jeg hørte ham overhovedet aldrig sige noget . Ansigtet var udtryksløst , Øjnene temmeligt fremstaaende og døde . Det var aabenbart at han ikke interesserede sig det ringeste for nogen eller noget , og hvem skul - KRISTOFFER 99 de til Gengæld tage Notits af en ganske al - mindelig mut Arbejdsmand , der gik og ro - dede i sine Skærver ? Kristoffer var en væl - dig Arbejder . Han gik ved sine Staalstænger og svære Hamre som en Bjørn paa Bag - benene , han skød Ryg og tog Livtag med Granitblokkene , brødes med dem og træng - te haardere og haardere paa jo tungere de gjorde sig for ham . Han klamrede sig til svære Klippestykker , lagde sig bagover med dem saa de kom til at hvile ham paa Skødet , hvorpaa han rokkede af med dem kun flyttende Benene i smaa stive Skridt fra Knæet nedefter ; saa lignede det hele et lille Fjeld paa Vandring . Til Tider saa det ud som om han sloges paa Liv og Død med den stenede Jord hvori han havde brudt et Hul , han kunde blive helt rasende saa det var stygt at se . Den gamle skikkelige Svensker søgte da at faa ham beroliget , og her bar han sig ad ganske som naar man vender Sindet paa et Barn , der er bleven ude af sig selv . Han lod selv som om han blev over - ordentlig vred paa den slemme Jord og an - greb Klippen med tilintetgørende Hammer - slag mens han , ikke uden snilde Blink i 100 KRISTOFFER Øjet , skældte den ordentlig ud og gav Luft for et Udvalg af overdaadige svenske Eder . Det stillede gærne Jætten , uden at han ret vidste af det , og saa gik det igen rimeligt , omend stadig med undertrykt Ubændighed fra Kristoffers Side . Det var ikke Kræfters Overflod den gam - le Svensker led af , tværtimod , alle hans store Fagter gik nærmest ud paa at skjule at der ingenting var mere . Han spyttede meget og djærvt i Hænderne , bredte sig ; med Albuerne og beskrev overdrevne Buer i Luften med Værktøjet , men havde han ik - ke været i Spænd med Kristoffer og Anton , der med sine atten Aar var tæt og stærk som en Bøffel , var det jo blevet til det rene In - genting med ham . Saa søgte den Gamle at opveje Ubrugeligheden , der som han mente var hans egen triste Hemmelighed , ved en endeløs Tjenstivrighed og en Føjelighed der ikke kendte Grænser , han kom Alver - den i Møde længe før Halvvejen , indrøm - mede alt , tilgav alt , var altid blid , rystede lattermild paa Hovedet bare han kunde gøre sig nyttig . De tre gik meget endrægtig i de gode KRISTOFFER 101 Sommerdage og sprængte Fjeld væk til en ny Byggeplads . Kristoffer ledede Arbejdet og sang Opsangen , naar de baksede med Blokkene og der skulde tages rytmisk fat for overhovedet at faa dem af Stedet , det var en langtrukken melodiøs Stønnen i Takt , der kunde lyde som Sang : Lan — ge Sæt ! Høk ! Kom saa her , Stejn ! Drej ' en rundt — Høk ! Tidligt om Morgenen , længe før nogen i Pensionatet var staaet op , kunde man blive revet ud af Søvne eller blot rystet i Drøm - me af et tungt jordskælvlignende Drøn med en Regn af Brædder og Sten bagefter , det var Kristoffer , der lod en Mine gaa ; op ad Dagen ryddede Holdet saa det sprængte Sted og borede for et nyt Skud , dybere ind . Men i sin Fritid spiller Kristoffer Violin . Jeg hører ham hver eneste Aften . Han gaar afsides et eller andet Sted paa Skæret og sætter sig ganske alene og spiller , gamle snørklede Valse og Slaater eller ogsaa blot meningsløse Toner , Strøg og Løb hen i Vej - 102 KRISTOFFER ret . Snart piner han skærende Lyde ud af Kvinten , snart lokker han et Par dulmende Brysttoner frem paa de dybe Strenge , og med denne Katzenjammer kan han blive ved i Timevis . Prøver han sig frem for at faa hvad der ligner Skrig og Suk gjort til Musik ogsaa ? Stemmer og stemmer han i Haab om at befri en Svingning i Blodet der ikke kan befries ? Hver Aften naar al Vind har lagt sig og Søen ligger rolig , spejlende Aa - sene og den gule Nordhimmel , er Kristof - fers Musik som et sygt Sted inde i Stilheden , en værkende Puls , Uro , Uro ... En Gang om Ugen eller saa tager Kristof - fer til Byen og kommer hjem med Aftenbaa - den døddrukken . Anton og den gamle ven - lige Svensker læsser ham ned paa Bryggen og sørger omhyggeligt for ham , han er be - vidstløs af Alkohol og maa ledes og bæres af Vejen . De lyse fremspringende Øjne staar ganske brustne og det ildrøde Skæg , der bruser ham ned over Brystet fuldt og rundt som Pelsen paa en Ræv , vansires af Tobak og Savl . Næste Morgen staar Kristoffer igen med sit lukkede Ansigt ved Staalstangen og Hamren og synger Opsangen : KRISTOFFER 103 Ohaa — den er tung ! Aah ! Ryk paa en Gang ! Ohaa , Stejn — Høk ! En Aften roede Anton og jeg ud i Baaden for at fiske . Blikstille . I Nord stod Lysnin - gen over Grefsenaasen , udenfor hvor den spejlede var Søen kulsort og fuldstændig blank . De lyse Træer inde paa Land rørte ikke et Blad . Overalt fra Øerne vi roede omkring imellem hørtes Stemmer ud over Vandet og en klingende Genlyd naar nogen lo , Dæmringen gjorde Folk mere stille , men man kunde høre hvor de havde det godt . Selv ude fra Dybet i Sejlløbet mellem Skæ - rene lød Stemmer , anstrængt prustende , det var Svømmere som man ikke kunde se der laa og baskede derude og ikke kunde nøjes med mindre end at drikke Hav og Som - mernat ind med hele den nøgne Krop . I de smaa Badehuse der hang ud fra Skæ - rene rumsteredes der og hvintes af oversta - dige Tøse , og et Sted hvor vi roede forbi slog en af dem Badehusdøren op og viste forvovent sit lille rosenrøde Havfrulegeme i Nattelysningen , med det vaade Haar ar - rangeret ned over Skuldrene , skabt som en 104 KRISTOFFER af Zorns dybhoftede Kvinder , men endnu ikke udvoksen . Det var Hilde , og da hun havde gjort det smækkede hun med en Hujen halvt udfordrende og halvt i Rædsel Døren til for sig igen . En Damper kom ind udefra Stejlene med rød og grøn Lanterne . Tegltaget inde paa Hovedøen dæmrede stil - le , og bagved glimtede og brødes det gennem Disen af Byens tusinde Lygter . Da vi igen gled forbi vor egen Ø , hørte vi Kristoffer spille derinde . Det var hans sæd - vanlige feberagtige og vaandefulde Kradseri paa Violinen . Jeg fandt Anledning til at spørge Anton , om han ogsaa troede Kri - stoffer var rigtig vel forvaret . Han trak var - somt paa Skuldrene . Aa jo , Kristoffer ska - dede ikke noget saadan paa Forstanden , han var en fornuftig Mand — Men han mistet Kona si nu i Foraaret . Hun døde nok fra ham i Barselseng . Anton halede sin Snøre op , og der lød ikke andet end Draabernes skøre Perlen i Vandskorpen . Saa er det han har Violinen i Stedet , men - te jeg og tilføjede , ikke videre heldig , en Bemærkning om at Pigen vel nok alligevel havde været bedre end Violinen . KRISTOFFER 105 Det svarede Anton ikke noget til . Men idet han langsomt begyndte at rinke Snøren ned i det kulsorte Vand igen , kunde jeg se at noget besværede ham , Pavsen , noget han syntes der skulde siges . Han vendte Ansig - tet indad mod Land , i Retningen af Kristof - fer , som nu spillede op til en gammel guds - forgaaen Hoppevals , og der kom saadan et undskyldende Udtryk i Antons Træk . Det var ellers ikke let for nogen Art Sinds - stemning at arbejde sig igennem til Minespil - let i Antons tungnemme Fysiognomi , Knip - len var ophovnet i Ansigtet af lutter Ung - dom , Øjnene druknede Hovedet paa ham af Blodrigdom . Undertiden kunde Drengen i ham endnu slaa igennem , i Anledning af er eller andet han fandt godt , , saa smilte han , men saa lidt som muligt og til den ene Side fordi Læberne var sprukne af Luften og vil - de springe op og bløde . Men nu smilede han ikke , han sad og blev mere og mere kejtet af dette der trængte paa i Tavsheden og som ikke kunde bane sig Vej . En Gang saa han hastigt paa mig med de smaa ærlige Øjne og slog dem straks ned igen . Omsider rystede han ganske privat paa Hovedet , 106 KRISTOFFER drog et Suk og slog det hen der dog var umuligt . Jeg forsøgte at se hende for mig , den Dø - de . Men jeg havde jo ikke kendt hende , og det vilde ikke gaa at tænke sig en anden i Stedet eller forestille sig Gennemsnittet af Arbejdsmænds Koner i Almindelighed . Det var hende der var død og ingen , ingen an - den . Det blev til at ogsaa jeg maatte sukke og slaa det hen , i den længselsfulde lyse Nat , der var saa fuld af varme Stemmer hvorhen man saa kom , gemte Par der hvi - skede , Lokken og hidsig Hjertebanken over det hele . Ja det var Kristoffer . Ved et Spil af Til - fældet var han bleven Navne til den hel - lige Christophorus , ham Færgemanden der kun vilde tjene den Stærkeste og tog det meget bogstaveligt ; Kristoffer var ham vir - kelig heller ikke ulig , ogsaa han sav - nede Gaver for et Liv i højere Forstand og kunde slet ikke være noget for Gud — som de siger er Kærlighed — uden ved at flytte og slæbe omkring med de tungeste Byrder , . PECCARYEN Vi var et Selskab , der laa ude paa en Savmølle i Skovene omkring Red Ri - ver , et Par langhaarede Skovmænd der op - holdt sig der ; en livsglad Kæmpe ved Navn Galhager , en gammel Jægersmand Low og saa mig foruden en anden Dansk . Det var i det tidlige Foraar , Marts — April , hvor Over - svømmelsen fra Mississippi gik op ad Biflo - derne og satte hele Landet under Vand . Skoven laa oversvømmet milevidt i en Alens Højde , men Terrænet , oprindelig Prærie , var saa fuldkomment jævnt at man i Gum - mistøvler kunde vade omkring i Timevis med kun et Par Tommer af Skafterne oven - ud uden at Vandet nogensinde gik over . Ellers naar vi skulde fra Sted til Sted sej - lede vi i smaa aflange Trug , der lige kunde 108 PECCARYEN bære to Mand . Hist og her ragede et mindre Parti af Skoven som en Ø op af Vandet , og her holdt Vildtet til , det der var , Harekani - ner , Egern , Opossum og — o Rædsel ! — Skunk c : Stinkdyr ; Vaskebjørn , Coon , naar man var heldig og Guldaldersagn om Hjort og den graa Bjørn . Desuden gik der en Del tamme Svin ude paa „Øerne " , de tilhørte Farmere i Omegnen og blev holdt frit i Sko - ven hele Aaret ; men om dem senere . Vi var der nærmest for at skyde Ænder , som trak i denne Tid i uhyre Flokke . Vild Kalkun gaves der ogsaa her , men sjældent , vi hørte dem , men kom ingen paa Skud . Savmøllen laa fuldstændig omflydt af Vandet , der gik helt op til Maskinerne ; den stod derfor stille , de to Mænd var der kun fordi nogen skulde være der , de jagede og lod Haaret gro . Det var et Par stille Mænd . lidt vaade og forkomne men inderligt til - fredse , de havde den ganske lave varsom - me Stemme Folk faar af at leve meget ene ; det lød uendelig varmt naar de talte , og der var heller ikke en ond Blodsdraabe i dem . For Resten gjorde de sig ikke bemærket ; jeg ved ikke hvad de hed . PECCARYEN 109 Galhager gjorde sig bemærket , støjede al - tid med harmløs Dødsforagt og lyste over den druknede Jord med et Par frodige blaa Øjne . En Knebelsbart hvid som Halm af Naturen men meleret i Farven af Tobak . Regn og Krudtrøg hang ham ned over den saftige Mund , et evigt Gennemvandrings - sted for Whisky den ene Vej og henrykt Fabel den anden . Han paastod at han kun - de tale Dansk , men vilde ikke lade sig be - væge til at sige noget . Endelig en Gang gav han efter for vore Bønner , stod op i sin ful - de Højde og fremsagde med mægtige blaa Øjne Ord for Ord følgende Sætning : Mine Bukser er paa Mode ! Han anede ikke hvad det betød , og det var alt hvad han kunde ; men Dansk var det dog vel ? Gud ved hvor han havde det fra . Han kunde nogle sinds - svagt lystige Historier , mest om Heste og Muldyr , og da en Historie var kommen igen mere end een Gang og vi begyndte at lade som om vi døde af den , blev det til en fast Spas paa hele Udflugten ; hver Gang vi ef - ter endt Jagt mødtes ved Savmøllen , eller naar Galhager udspejdede en af os i det Fjerne , hujede han saa det kunde høres halve Mile i den oversvømmede Skov : 110 PECCARYEN Let me tell you ' bout dat horse ... Vi tog saa Flugten eller værgede os med rasende Hyl som overdøvede ham , holdt ham paa Afstand med Aarer og Stænger , sigtede paa ham med Bøssen , mens han brølende af Latter fortalte Historien ud for fyrretyvende Gang og nød vore Lidelser . Saadan var Galhager . Han var en glimren - de Skytte ; min Kammerat , den anden Dan - sker , var i Baad med ham . De to langhaa - rede fra Møllen gik ud sammen , og altsaa blev jeg i Kompagni med Low . Jeg ved ikke om han var treds eller halv - fjerds , men han var gammel . Det var mig ufatteligt at han kunde holde det Liv ud vi førte . Vandet lagde endnu til om Nætterne ; efter en hel Dags Strabadser ventede der os et Lærredstelt og et Tæppe ; men Low tog Tørnen med os andre som ingen Ting . Jeg erindrer en enkelt Morgen hvor vi sad i Baaden under Trækket og blev saa kolde , at vi bogstavelig talt mistede Mælet og maatte krybe op paa en væltet Træstamme for at rette os ud . Truget var saa smalt at vi ikke en Gang kunde staa oprejst deri uden at PECCARYEN 111 vælte . Low saa ikke ud til at have længe igen ; men da han havde faaet en Slurk Whisky — Flasken hoppede i hans Haand , saa afmægtig kold var han bleven — og gaaet sig en „Tur " paa Vindfælden , kunde han igen og havde ikke en Tanke mere til - overs for den Tørn , blev heller ikke saa meget som forkølet bagefter . Han var hjem - mefødt i Arkansas og havde været Jæger alle sine Dage ; hvorsomhelst vi kom i Sko - ven kunde han lade falde en eller anden Be - mærkning fra en længst forsvunden Tid der stadig syntes ham lige nærværende ; her skød han et Dyr , her plejede der at være Bjørn ... Men nu var den Tid forbi , og Low var en gammel Mand . Ja Vildtet og Jægeren følges ad , gaar al Kødets Gang . Low var gærne tavs , som gamle Folk , ikke fordi han rugede over noget eller var ked af det . Naar han endelig talte røbede han et stille Lune , kunde undertiden være drøj paa en egen primitiv indiansk Maade . Hans Stemme var ligesom de to Savskære - res saa mild og varsom , saa inderligt venlig som jeg kun har hørt Mage til hos visse gam - meldags meget enligtboende Bønder i Jyl - 112 PECCARYEN land ; det lød som en Koncert , en glad og kærlig Vekselsang , naar de tre vekslede Snak om Dagens smaa Hændelser . Den amerikanske højrøstede Livsglæde repræ - senteredes af Galhager , den utrættelige hans Humør stod paa Jubel fra Morgen til Aften og helst en Del af Natten med . Vi sad undertiden og spiste og drak til langt ud paa Natten , mens sære døende Lyde trængte ind i Pavserne fra den oversvømmede Skov , Vindens Sus i de nøgne Træer og en kold Knirken fra Vandet , der lagde til med tynd Is i Kronerne af de væltede Træer . Saa kunde vi høre Low ligge og smaaknurre og snappe efter Luft som en gammel Jagthund i Søvne ' . Low fulgte os andre i alle Ting , kun gik han tidlig til Ro . Naar den Gamle havde spist krøb han i sit Tæppe , saa ubemærket som muligt , vendte os Ryggen og sov ind med et lille kort Suk . Saa var han glemt , indtil den Byldt Tøj der laa i hans Hjørne af Teltet igen blev levende om Morgenen og gamle Low rettede et Par langsynede falmede Øjne ud gennem Teltaabningen paa den nye Dag for at se , hvordan den PECCARYEN 113 stemte til hans Sjæls Aften . Han var gam - mel . Og alligevel var det Low der gav det ung - dommeligste Bidrag til vor Underholdning , det hvori der var mest bunden Varme , en rigtig Drengebedrift . Det kom sig af Gri - sene , disse kære Husdyr der gik i Flokke paa de tørre Steder af Skoven og var bleven temmelig vilde ; de kunde godt stille sig tru - ende op naar vi landede paa deres Øer , og en og anden Gang havde vi fundet det klogere at fortrække end at indlade os paa Vidtløftigheder med det taabelige Kræ . En Digression om vor Diæt . Foruden medbragt Saltmad og Brød fik vi fersk And , primitiv tilberedt ved at vi skar den pluk - kede And for og stegte Stykkerne paa Pan - den . Det var en udmærket Ret , og der var Guds Velsignelse af den , Andejagten var saa rigelig at vi kunde skyde fra et halvt til et helt hundrede Patroner op om Dagen hver . Men selv af And faar Tanden nok ; der er Kød af andre Dyr som ogsaa smager godt , og som man virkelig længes efter . En Morgen stod Low op før os andre , saa rent umeneskeligt tidligt som det kun 114 PECCARYEN kan falde gamle Folk ind , og vi hørte to Skud lige efter hinanden fra hans svære dybtrungende Bøsse inde i Skoven . Han kom hjem fra Jagt endnu inden vi var ble - ven færdige til at lægge ud . Tavs lagde han til Slippen der fra Savmøllen løb ned i Van - det , og da vi skulde hen og se hvad han havde faaet , laa der en køn halvvoksen Gris , hvid og rød , paa Bunden af Baaden , nylig dræbt ved et Skud i Agterparten . ? ? ? Vi saa paa hinanden , vi saa paa Grisen . Galhager rejste sig paa Tæerne og skød Børster , fnøs stærkt ud af Næsen . Hvad det var for et Dyr ? Det er en Peccary , sagde Low uden at blinke . Peccaryen er det amerikanske Vild - svin , som imidlertid ikke gaar saa højt op som til Arkansas . Peccary ! brølte derfor ogsaa Galhager , idet han blæste en Masse Luft ud af sig — er du ikke selv en Peccary ! Ja , det er et Vildsvin , paastod Low , nu ogsaa i en raabende Tone , som om han blev vred . For Satan , Utysket overfaldt mig og vilde have mig ædt ! PECCARYEN 115 Nu gik et Lys op for Galhager , han traad - te hurtigt hen til Low og saa ham lige i Øj - nene . Og saa handlede du i Selvforsvar ... Ja , det var det rene Nødværge , bekræf - tede Low og saa med et krænket Blik paa den døde Gris . Galhager lod sine Øjne løbe Verden rundt for som at kræve den til Vid - ne . Og nu brast vi alle i en umaadelig Lat - ter , der rungede og svarede igen langt langt ude i de oversvømmede Skove . Galhager vrinskede og hvirvlede sig rundt om sig selv , vi faldt af den ene Latterkrampe i den an - den . Savværksarbejderne bøjede sig ned og studerede Grisens Brandmærke og lod et Ord falde om , hvis Peccary det var — ny Latterstorm ! Og da Low mærkede han gjor - de Lykke , strøg han sin kolde Næse og gav flere Enkeltheder tilbedste , fortalte in - digneret hvordan det glubende Vilddyr var sprunget paa ham uden mindste Anledning , saa at han havde maatte værge sit Liv i sidste Nu ved at give Svinet begge Løb , han som ellers ikke havde tænkt at krumme et Haar paa dets Hoved ... 116 PECCARYEN Hvordan kunde du komme til at skyde ham i Bagparten , naar han overfaldt dig ? spurgte Galhager blidt og pegede paa Gri - sens Haleparti , der noksom vidnede om hvad Vej den havde vendt da den fik Hag - lene . Var det saa sært naar Bæstet angreb mig med Bagenden ! raabte Low . Det gør Pec - caryen ! Den kom baglængs i fuldt Fir - spring ! Min Salighed , den vilde have bidt mig ! ... Men da Low var saa vidt i sin Forklaring sluttede Galhager ham hylende i sine Arme og gav ham en Krigsvals rundt paa Tøm - merstokkene , mens vi andre „whoopede " saa det sang milevidt i Skoven . Den Dag fik vi fersk Ribbenssteg . Low smurte sine Gummer med det varme Flæsk og tog mod henrykte Lykønskninger som den ugenerte Helt der havde vidst at redde sig saa godt fra et tvivlsomt Æventyr . Og om Aftenen gik han ikke tidlig til Ro som han plejede men blandede sig en Whisky med os andre , gav ogsaa et og andet Bi - drag til Snakken om Bordet , Ting der kan siges i Skoven men ikke egner sig til Gen - givelse . PECCARYEN 117 Jeg tænker Galhager ved denne Lejlig - hed lagde sig en ny Historie til , som gaar igen paa Andejagterne i de kolde Over - svømmelsesdage om Foraaret , en Variation af den gamle Anekdote hvormed han gjorde Attentat paa vore Liv : Say , let me tell you ' bout dat peccary ... MR . PICKLES REVENONS á la nature , sagde Mr . Helge Pierrepont Pickles , i det han lænede . sig til en Ballustre paa det gyroskopiske Træn og med den højre Arm udfoldede et lige modtaget traadløst Telegram , mens han med den venstre , der var artificiel , pointe - rede sit Foredrag , nu og da forstærkende en Vending ved udtryksfulde Gestus af højre Ben , der ogsaa var artificielt og i Stand til at reagere paa meget fine Nuancer . Mr . Pickles talte overordentlig flydende , og de kunstfulde Lemmer knirkede ypperligt , idet de nu og da ved en sagte Knitren , ikke ulig den visse Coleopterer frembringer med Munddelene , røbede Udvekslingen af det elektriske Maskineri , hvis fabelagtigt kom - plicerede System beherskedes af Helge Pier - repont Pickles som i en intellektuel Leg . MR. PICKLES 119 Om ti Minuter vil dette Træn have ... bragt mig til mit Landsted , 140 Kilometre fra mit Kontor i Metropolen . Der ligger , som De ser , 11 / 3 Grad mellem mit uhyre forcerede Arbejde i Centret af Storbyen og min Rekreation paa Landet . Den Luftforan - dring tidligere Generationer var et Liv om at gennemføre , og som Regel kun den ene Vej , fra Landet til Byen eller omvendt , fore - tager jeg hver Dag og i begge Direktioner . Før Middag Forretninger , Resten af Dagen planter jeg min Kaal — hvormed jeg mener mine Orkidéer . Jeg har for Tiden en sjæl - den og kostelig Gongora i Blomst , og dette traadløse Telegram jeg lige har modtaget , mens Trænet er i fuld Gang , melder mig at den er solgt paa Orkidébørsen i London til en Fyrste , hvis Brud den skal smykke , for 1100 Pund . Landlivets Behageligheder ! Foruden mit Orkideri udlejer jeg mindre Arealer til Kolonihaver for Proletariatet ; Flugten fra Byen , min Herre , der begynd - te i forrige Aarhundrede og har grebet mere og mere om sig , maatte opfordre til Anbrin - gelsen af eventuel fri Kapital i Landejen - domme , vel at mærke den Gang , og heldig - 120 MR. PICKLES vis hørte jeg til dem der paa dette Om - raade viste sig at være forud for de - res Tid . En simpel Kalkulation sagde mig at den øgede Trafik vilde skabe hurtigere Tog , hvilket slog til , og at hvad man kan kalde Rekreationsbæltet vilde skydes ud i en større Periferi om Byen , hvorfor jeg ganske roligt opkøbte et Vildnis flere Dags - rejser borte , langt ude i det mørkeste Bon - deland . Nu rækker Forstæderne derud , og min Jord kan simpelthen ikke købes . Man snakker om Bøndernes Reserve , og det er vel hvad man mener dermed .... Her opslog Mr . Pickles en barnlig Latter og lod staaende paa et Ben sit højre kun - stige et Øjeblik løbe løbsk , saa at det suste og kun var at se som en Glorie i Luften . Lige saa hurtigt stoppede han det dog igen , idet han slap Benzin ud gennem en Ventil ved Knæet , og blev meget , næsten truende alvorlig : De tager ikke fejl i at jeg er en Kyniker , Men jeg er mig selv . Gennem den moderne Civilisation gaar en Hjemlængsel , en Trang til at vende tilbage til det simple Jeg . Lad os være os selv . Overalt søger man det Primi - MR. PICKLES 121 tive , ikke sandt , Helheden , den hensynsløse Urkraft hvormed man erkender og hævder sit Væsen . De store Følelser er virkelig vendt tilbage baade i den retlinjede Energi hvormed der svindles , og i den Beundring der følger Forbryderen , naar han kun ikke gør det stykkevis og delt . Tiden vil Natur - lighed og faar hvad den har godt af . Den - ne Tilbagevenden til Naturen i sublim For - stand , denne indre Frigørelse , karakteri - serer netop min Personlighed . Jeg er Pa - rasit . Tillad mig en Forklaring . Den første dy - riske Organisme var en Plante der opfandt Genvejen at ernære sig af en anden Plante i Stedet for selv møjsommeligt at spalte de bundne organiske Stoffer ud af Jorden . Her - fra i Parentes bemærket min Forkærlighed for Orkidéen ; den er paa Vej til Dyret . Men denne Genvej i Naturen , siger jeg Dem , er Loven for ethvert nyt Udviklingstrin . Hvor et Menneske rider paa et andet opstaar Kul - tur , i Kraft af et arbejdsbesparende Princip . Jeg er Antropofag . Et Blik paa mime Træk vil overbevise Dem om at jeg i en uhygge - lig Grad minder om et af Hovederne paa 122 MR. PICKLES Breughels Maleri , ham den Magre der sæt - ter Tænderne i Kinden paa den Fede . Det ligner i hvert Fald min Appetit . Om mig drømte Josef , da han saá de magre Asner opkomme paa Stranden og sluge de fede , uden dog at blive mættere ... Mr . Pickles tog sine 32 Tænder ud af Munden , holdt dem ud for sig i stiv Arm og lod dem grine nøgent i Luften , hvorpaa han igen satte dem paa Plads med et Knald . Altsaa jeg ernærer mig paa andres Be - kostning . Undersøg ikke min Moral , spørg om mit Held . Dog det kraftbesparende Prin - cip har sin Revers , gennem Naturens Til - bøjelighed til at lade ikke arbejdende Orga - ner forfalde . Høj Kultur erhvervet mage - ligt ved Rov medfører nødvendigvis Dege - neration i andre Retninger . De ser jeg er Invalid . Anlæget hertil er at søge allerede i mange Generatinoer , idet mine Forfædre saa langt jeg kan spore tilbage udelukkende har ernæret sig gennem hæderlige Anstren - gelser af andre og derfor præsenterer en Række af mere og mere forfinede Individer , alle mærkede af et eller andet anatomisk Svind , Mangel af Hage , undertiden af Køn - MR. PICKLES 123 net , ja endog , forstaa mig vel i overført Forstand af hele Hovedet . Min Biologi frembyder som De let ser en lidet smigren - de Analogi med Adelens , lidet smigrende for hvem lader jeg usagt . Denne Disposition i Slægten bidrog imidlertid for mit Vedkom - mende sammen med visse Omstændigheder ved min Tilblivelse til en tidlig embryologisk Atrofi , hvorved jeg tilsatte venstre Arm og højre Ben allerede i Moders Liv . Indrøm mig imidlertid — bortset fra , at Slægtens Evne til at leve af andre naturligvis hos mig ikke er bleven mindre — at en saa høj Udvikling af den moderne Teknik som den der repræsenteres af mine artificielle Lem - mer ikke vilde være bleven set uden netop takket være min fysiske Ufuldstændighed . Tillad mig at overrække Dem det illustre - rede Katalog for Fabriken af artificielle Le - gemsdele med Evaporation og Dynamik , Limited , et Aktieselskab hvori jeg er inter - esseret og hvorfor jeg er Agent . Appellerer jeg til Deres Medfølelse ? Jeg er ikke ordinær . Min Invaliditet forlener mig virkelig med alle Fordele , ogsaa den De tror er paa Deres Side , min Herre , jeg 124 MR. PICKLES besidder i min Legemsfejl et meget betyd - ningsfuldt Forsvarsmiddel , idet en i og for sig ridicul men dybt indgroet og meget op - portun Fordom værger Krøblingen mod en - hver Korporlighed , et Forhold der tjener til min fuldkomne personlige Beskyttelse og ikke giver Folk med selv de mest glimrende Færdigheder nogensomhelst Chance . Fysisk nyder jeg , om end saa at sige i konkav For - stand , alle en Atlets Fordele . Selv vilde jeg dog betegne visse indre Egenskaber som min Types evolutionsmæssigt set ypperste Tilegnelse , nemlig mine Livsanskuelser . Mr . Pickles udtog sit Glasøje , tørrede det af og satte det ind igen : Af Livsanskuelser er jeg Samler . Der er faa jeg ikke har tilegnet mig . Allerede i en ung Alder havde jeg , naturligvis begunsti - get af min Konstitution , samlet og indregi - streret enhver Livsanskuelse der kan er - hverves ved Læsning , samtlige Religioner og filosofiske Systemer , foruden alle Sær - anskuelser , de vigtigste typiske Vrangfore - stillinger og et Udvalg af de Verdensbetragt - ninger der maa henføres under Kategorien rent Idioti ; at faa dem med komplet vilde MR. PICKLES 125 være umuligt . At jeg har tilegnet mig hver enkelt Persons individuelle Ejendommelig - hed hvormed jeg i mit Liv direkte er kom - men i Berøring , siger sig selv , nogle af de smukkeste Karakterer der overhovedet kan tænkes , saavel som de modbydeligste , er i min Samling . Vil De tro at der længe var en bestemt Klasse Mennesker , hvis indre Form og hele moralske Habitus det kostede mig næsten uovervindelige Anstrengelser at lære , det var dem der udmærker sig ved en vis selv - følgelig Frihed i Væsen og Optræden , de virkeligt Fribaarne , som De muligvis har truffet Eksempler paa . De dør ud , der er ikke mange mere , men jeg har dog kendt nok af dem til at sikre deres Karakter en Art Uforgængelighed i min Samling . Ikke sandt , De nægter ikke at jeg optræder med en betydelig Aabenhed , hvad , dette Lige paa , Frimanden der ingenting har at skjule ; jeg har denne Karakterejendommelighed fra de faa Gentlemen jeg i mit Liv er truffet paa . Ellers har Tilegnelsen af selv ret frem - mede og fjerntliggende Livsanskuelser ikke kostet mig Møje , de særeste og mest ekscen - 126 MR. PICKLES triske er der ikke meget Hovedbrud ved , kan jeg forsikre Dem . Naturligvis følger jeg med . Jeg tør sige , at jeg altid er en af de første til at tilegne mig en nyopdukkende Tanke . Noget epoke - gørende kommer der sjældent , men jeg tager alting med , hver ny Sag , alle de smaa Glimt der dog smager af Originalitet og kan holde sig et Aarti eller saa , jeg tager dem ind til mig og gør dem til mine , de lever lykkeligt videre i min Fordøjelse , som Musen gen - opstaar i Kattens Aarer ; min Lærvillighed er et rent Liv efter dette for alle andre Men - neskers Idéer . Nuvel , man kan ogsaa være for beskeden ; jeg kunde dog paavise baade en og to bærende Tanker , af den Slags der præges af Geniet , og som af enhver Sam - tidig vil henføres til mig som helt mine egne . Ser De , dem har jeg haft det Held at mono - polisere , idet Ophavsmanden enten forblev haabløs anonym eller lod sig tie ihjel eller paa anden Maade eliminere . Saadan egentlig produktiv , oprindelig , er jeg jo ikke , det er derfor ikke uden Skinsyge jeg ruger over de forholdsvis faa originale Ting jeg har i min Samling . Man kan ved en heldig Selv - suggestion bringe det til virkelig at glemme MR. PICKLES 127 hvorfra man har dem , men for de rigtig værdifulde Funds Vedkommende tilstaar jeg at Besiddelsen føles ubehagelig blandet med Bevidstheden om den indre totale Goldhed . Som De véd kan Forbryderen ik - ke lade være at kredse om Gerningsstedet , saadan har jeg det overfor Ophavsmændene til de Idéer jeg har gjort til mine , jeg maa tænke paa dem , de gaar mig ligefrem i Sjæ - len som en Forfølgelse . Da jeg imidlertid er koldblodig nok til at vide at enhver psykisk Lidelse har sin organiske Oprindelse , hjæl - per jeg mig ved at indtage et Aloepræparat og kvittere paa den Persons Trapper der har maattet bidrage til min Samling . Den ene sjofle Streg driver i alt Fald den anden ud . Aandelig Ejendomsret er jo altid en mis - lig Sag . Jeg har haft et Tilfælde hvor jeg fik en Mand fra hvem jeg havde en original Tanke dømt paa Indicier og overbevist om , at det tværtimod var ham , der havde sin Opfindsomhed fra mig ! Manden var nemlig genial nok til at anke Sagen ind for — Pub - likum ! Mr . Pickles brast i en hjertelig Latter og evaporerede saa det peb ud af baade Arme og Ben . 128 MR. PICKLES Nu tror De jo at mine samlede Livsan - skuelser blot er en Passion hos mig , at de saadan beror numererede i min Hukom - melse og ikke er til mere , men her er det De tager fejl . De indgaar praktisk i mit dag - lige Liv , de bestemmer min Handlemaade . Jeg er desaarsag alsidig som faa . Psykolo - gien har ikke en eneste Difinition der ikke finder Anvendelse paa Ytringer af mit Initia - tiv . Mit omfattende Sjæleliv gør mig paa én Gang krybende og brutal som jeg hen - holdsvis er Kapitalist og Socialdemokrat , al - le Temperamenter staar til min Raadighed , jeg nærer mig af enhver Vildfarelse . Sam - tidig med at jeg er i saa høj Grad mo - derne at jeg vel nok tør stemple mig som selve Fremtidsmennesket , deler jeg med vir - kelig Smag derfor alle Obskuratismens hæsligste Forvildelser , jeg er Anarkist og Reaktionær , Suffragette og græsk - katolsk , Jesuit , Socialist , af Respekt for Majoriteten Muhamedaner , af Tilbøjelighed Aristokrat , gennem mit Driftsliv Bavian , jeg er veldæ - dig til Gaden og Flaaer af fattige Familjer i Baghuset , hvor Beboerne maa brydes med Væggetøjet paa Trappen , jeg er Fredsven og Skydebroder , Ateist og Gendøber , Teo - MR. PICKLES 129 sof og Grundtvigianer , Dervisch , Betler og Bankier , kort sagt , jeg stjæler . Jeg er født Tyv og har udvidet mine Anlæg ved Træ - ning . Under det foregaaende havde Mr . Pickles fremtaget et Knippe Dirke og ringlet med dem som et Akkompagnement til hvad han sagde , nu holdt han dem pludselig stille , saa at man kunde se dem allesammen , og udbrød : Tror De mig , naar jeg siger det , at jeg bryder ind hos mig selv hver Dag , naar jeg kommer hjem fra Forretningen ! Jeg bryder ind hos mig selv . Og naar jeg efter megen snedig Undersøgelse af Huset og Luskeri paa Trappen har faaet Døren dirket op , sniger jeg mig omkring i mine egne Stuer med en Tyvelygte , en lille splinterny en - gelsk Opfindelse , radioaktiv og avtomatisk Tænding , jeg hyler hands up til mig selv foran Spejlet , jeg tager kubiske Maal af In - ventaret og sætter mine Fingeraftryk i Blod paa Kaminen . Mit Soveværelse er indrettet som en nøjagtig Kopi af en Celle i Tugt - huset ! Alt hvad jeg ejer er tilsvindlet eller stjaalet . Jeg hader retmæssig Adkomst . Alle 130 MR. PICKLES mine Ejendele har en Patina , der gør dem uvurderlige , de tilhører egentlig andre . Jeg besidder Ting , som jeg har stjaalet endog flere Gange . Som Kæltring har jeg Fantasi , virkelig ægte Skaberkraft . De maa længe have anet at jeg er Jurist . Naturligvis , skønt Privattyv ønskede jeg virkelig ikke at renon - cere paa den Fordel det er at faa sine Fingre offentligt legaliseret . Og jeg er fordærvet . Jeg ejer Huse inde i Byen hvor man lever . Selv forbeholder jeg mig kun et Kighul , jeg der er Proprietæren , et ganske lille bitte Hul i Væggen , hvorigen - nem jeg uset følger hvad der sker . Det er mit Familjeliv , saadan sidder Faarekyllingen ved Arnen . Er jeg ikke modbydelig ? Men — og Mr . Pickles lod sine blyfarvede Træk langsomt sætte sig og antage et ær - ligt Udtryk — nu længes jeg alligevel efter noget andet , ikke noget nyt , noget jeg sav - ner . Tidens Løsen er , som De maaske har observeret , Følelse , ægte Følelse . Min Ka - rakter er paa sin Vis ægte nok og tjener Selvopholdelsesdriften saa effektiv som man kan forlange , men det er ikke det . Jeg føler Manglen af Naivetet , min Herre , en - MR. PICKLES 131 kelt Struktur , med et Ord Varme . Al min blændende Tilegnelsesevne kan ikke skjule , i hvert Fald ikke for mig selv , at jeg ingen Ting er . Weh ! Weh ! Innre Wärme , See - lenwärme , Mittelpunkt ! Man hjælper sig med Skadefryd men bliver dog utilfreds - stillet . Med det første rejser jeg i Forret - ninger til Paris og skal dog virkelig ved den Lejlighed faa indlagt nogen ægte Na - turlighed i mine artificielle Ekstremiteter , i alt Fald i et af dem . Det gyroskopiske Træn , vulgært kaldet „Skopen " , holdt , og Helge Pierrepont Pick - les stod ud , fulgt af et Smil fra dem i Ku - péen der kendte ham og vidste , at han i Virkeligheden var en lille uskadelig og stræbsom Handlende inde i en af Byens Sidegader . KANARIEFUGLEN TIL en af Kystbyerne paa Sjælland an - kom med Toget fra København et Par unge Mennesker , der tildrog sig almindelig Opmærksomhed idet de øjensynligt frem - mede bevægede sig opad den lille tomme Hovedgade . De var meget rigt og moderne paaklædt , kunde se ud som et fornemt Par paa Bryllupsrejse eller elegante Turister fra Udlandet . Gamle tilgroede Ansigter nærmede sig Ruderne inde fra Dybet af de lave Stuer og stod i Skumringen mellem Potteplanterne som underlige Bundfisk , Skikkelser med Skødskind for traadte halvt ud af Dørene bag de to , naar de var passeret , og fulgte dem i stille Ophidselse med Øjnene . Smaa - børn ramlede ud af Portene som gjaldt det KANARIEFUGLEN 133 Livet og stillede sig op og saa paa de Frem - mede uden at blinke , til Øjnene ligefrem tørrede ind paa dem . Hundene , selv de ældste smaa Kakkelovnshunde , kom ud og gav Hals . Hele Byen gled op af Dvale for de to mærkelige Rejsendes Skyld . Det var en Hverdag , en Arbejdsdag , og den lille By havde travlt paa sin egen træge Vis , puslede afsides i en Trældom der ikke var nogen som helst tilsyneladende Nød - vendighed for , men som nu var bleven Af - krogens Skæbne . Der stod et Kølvand af sky Undren og afmægtig hed Nysgerrighed bagefter de to frie Mennesker , der førte Udverdenens Luft med sig , idet de pas - serede op ad Gaden , en Uro som ikke gav sig Ord eller paa anden Maade trængte paa , men derfor ikke var mindre ustyrlig . Be - vægelsen lagde sig først da Parret havde fundet deres Maal , „Hotellet " , og var for - svundet derind . Resten af Tiden samlede Sensationen og den maalløse Videbegærlighed sig i en Pro - vinsopvarters grænseløst tjenstivrige og taa - belige Fysiognomi . Han stod ladet med Imødekommenhed og gik af ved det mind - 134 KANARIEFUGLEN ste Vink , sprang , lynede , var til Tjeneste , gik midt over , og imellem hans vellykkede Eksplosioner som Kellner efter formodet Storbymønster stillede han sig op henne ved Disken og foretog smaa Renselser af sin Person eller hviskede ud gennem Køkken - lugen til Pigen , hvis Øjne stod paa Stilke af kælen interesse for hvad det elegante Par tog sig for . Værten selv kom tilstede nogle Øjeblikke , diskret repræsenterende som naar der var Skuespillere eller andre Folk af Verden paa Gaarden . De to Fremmede sad imidlertid ret ube - rørte og spiste . Opvarteren der anstrængte sig til det yderste for at høre hvad de sagde opfangede nogle Ord af en overordentlig københavnsk Klang , en Lyd som fra Him - len , og sukkede saa saare . Hans Øjne hang ved Gæsterne som gjaldt det hans Salighed at mærke sig dem i alle Træk , deres Klæ - der , deres Manerer , hver eneste Enkelthed af deres saa verdensmæssige og forklarede Tilsyneladelse . Aa det var den store Ver - den ! Begge de fremmede var ganske unge og meget smaa af Vækst , som et Par Børn , KANARIEFUGLEN 135 men de var tilstrækkeligt voksne i Udtryk - ket . Den unge Herre var højst moderne klædt , dog med et Par Støvler der stak un - derligt af mod Resten ; han havde et lille Overskæg over en rød Mund med slap Un - derlæbe , sløve Øjne der saa med mut For - agt paa Verden . Han havde magre ildrøde Hænder med afbidte Negle og en hvid ske - lende Ring paa Lillefingeren . Giftering var der ikke , men det bruger Standspersoner jo nu ikke mere . Bagage savnedes ogsaa , og derfor fik Parret en mindre Regning paa Prøve , som Herren med et ubehageligt Minespil betalte . Den unge Frue var klædt som en Københavnerinde fra i Dag med Nederdel der strammede dristigt over Skik - kelsen , et Hjul af Fjer paa Hovedet og lan - ge Handsker . Hun havde smukke ond - skabsfulde Træk med haarde Furer af al for megen Latter om den endnu barnlige Mund ; maaske var hun ikke en Gang atten Aar . Hun var forfærdelig elegant og havde dejlige Øjne , store mørkindfattede Drøm - meøjne , som hun imidlertid brugte energisk . Hun havde smaa søde Arme , var helt igen - nem yndig , hvis ikke Smilet , der i sig selv 136 KANARIEFUGLEN var stygt , havde blottet et daarligt Tandkød og forfaldne Tænder . Naar hun talte smur - te hun Sproget med sgu ; hun var misfor - nøjet med Maden og drak to Bajere . De skrev sig i Fremmedbogen som Grosserer den og den fra København med Frue og gik til Ro . Opvarteren hentede deres Støv - ler ned og grubliserede længe over dem . Men Grossereren var Kontorist Julius Krautwald , som ikke første Gang efter - skrev sin Principals Navn , og Fruen var Minna , kendt fra Yorks Passage . Og de var taget ud paa Landet sammen for at dø . Den gik altsaa ikke længere i Byen . Krautwald havde set Varsler paa Kontoret som han havde bevaret Fornuft nok til at tyde ; Regnskabets Dag nærmede sig for hans Vedkommende . Samtidig havde Straf - fen meldt sig for Minna i Form af en Skæb - ne der var hendes Væsen komplet frem - med , en Afgrund af Idioti , hun skulde være Moder ! Aa hold mig i Haanden ! Naturlig - vis lo Minna , men hun vidste sgu godt at hun var færdig . De havde maattet gaa til Bekendelse for hinanden gensidig . Og saa var der dukket en Stump fordærvet Læs - KANARIEFUGLEN 137 ning op i de to unge Grønnegadesjæle , et sidste Forsøg paa at bestjæle Tilværelsen for Fornemhed . De havde besluttet at kro - ne Sviren med et regulært Dobbeltdrama , to skønne og ulykkelige Menneskers for - tvivlede Død . Krautwald havde med en dump Mine købt Revilveren , Minna hav - de friseret sig med Henblik paa at blive fundet med „udslagent " Haar og var i alt hvad hun kunde rave sammen af Hvidt og Blonder , Saa havde de taget Billet til den første den bedste Provinsby , hvor de altsaa gjorde Opsigt som et rejsende Herskab . Hidtil var alt gaaet i den tilfredsstillende , fra Aviserne saa kendte Stil : Et ungt elegant paaklædt Par ... etc . Forhistorien var ogsaa den gamle . Julius Krautwald , der om Dagen var en beskeden Frivillig i Bogholderfaget , var tonet frem om Aftenen paa Forlystelsessteder som Le - vemand , med hele den paa en Gang graa - dige og udslukte Holdning der overalt ud - mærker Storstadsvidunderet ; Minna viste sig i hans Horrisont som en knitrende Ver - densdame , hvis glimrende Libellepragt i Buelampernes Natbelysning ikke lod ane at 138 KANARIEFUGLEN hun om Dagen førte en Larves vingeløse Tilværelse med Telefontragten spændt som et Jærnbaand over Hovedet . Han havde spillet den Greve der var hendes Livs Drøm , og hun havde givet Damen med de sprudlende Latterkaskader , Krautwalds Idol . Idolet nærede sig ubarmhjærtigt af Drømmen ; men det var Julius ' Principal i sidste Instans der betalte . Kun nogle faa Uger havde de holdt sig oppe paa Højden af dette luftige Liv , hvor de gensidigt plyn - drede hinanden til Blods for Omkostninger - ne , og nu var de begge to tomme , det vil sige der var lukket for Skuffen . Den Nat opskræmmedes Hotellet imid - lertid hverken af Revolverskud eller livløse Legemers Fald paa Gulvet , de Rollehaven - de blev Uvenner og ødelagde Stemningen for hinanden i et temmelig ordinært Mund - huggeri . Næste Formiddag forlod de Ho - tellet efter først at have indtaget et solidt Maaltid , rammet ned for Krautwalds Ved - kommende med en Morgensjus der ankre - de hans skrøbelige Bryst nogenlunde sam - men . Idag skulde det ske . Saa drev de af , og Byens Folk saa dem svinde i langsomt KANARIEFUGLEN 139 Spadseretempo gennem den lille Hoved - gade ud nordpaa mod Skrænterne og Bæl - tet , hvor de tilsidst tabte sig i Landskabet . Hele Byen stirrede efter de lykkelige Uaf - hængige , alle de lave røde Huse der laa gnidret sammen med sure halvblinde Glug - ger , og midt i Byen rakte Kirken sig oven over alle Tage med sit nøgne Taarn og maa - bede med rundbuede Bryn og en irret Klok - ke i Øjet efter de to . Paa Banegaarden peb Toget og begyndte at arbejde sig ud mellem Haverne , med en Masse Dampudfoldelse og imponeret over sin Hale af Vogne efter sig ; ved det lukkede Led over Chausseen vrinskede det i fuld Fart og drog sig snart af Syne bag de lave Bakker indad mod Landet . Da Toget var borte blev det ganske stille . Dagen var saa rolig . Det var tidligt i Maj og Luften var overdaadig frisk efter en lun Nat hvori alle Træerne var sprunget ud . Stil - heden herude mellem Beltet og det store aabne Land lukkede sig over de to Bymen - nesker og begyndte at gøre dem smaa . En - somhedens dybe Tone gik dem forbi , de havde heller ikke Øje for Himlens blaa Stor - 140 KANARIEFUGLEN hed , men som det var fik hver for sig en generende Følelse af at blive vist tilbage til sig selv . Der var noget i Situationen der gjorde al gensidig Hjælp umulig . Minna hvis Specialitet det ellers var at falde Folk i Talen med sine egne Bemærk - ninger eller Visestumper , gik ganske tavs og saa sig om med sine smukke raa Øjne . Hun gjorde sig ingen Tanker ved at være kom - men ud paa Landet , der ingen Mening hav - de for hende , men hun tav . Krautwald gik grublende og saa ned for sig , alt det svage i ham var kommen frem og havde bredt sig over hans Træk ; her var ingen Horn - musik til at rette ham op . En Gang vaag - nede han op af sine besværlige Tanker ved at Minna blev tilbage , og da han vendte sig saa han hende staa foroverbøjet i Strand - kanten og rystes af et Ildebefindende som plagede hende regelmæssigt nu , Forbudet paa den strenge Gengældelse Naturen var i Færd med at øve mod hende . Minna tog Dukkerten uden at kny , med Lommetør - klædet knuget sammen i den lille behand - skede Klo , og da det var overstaaet ind - hentede hun Julius igen . Han blev ked af KANARIEFUGLEN 141 det for hende og gjorde et Forsøg paa at smile deltagende , men hendes Ansigt gik itu derved som et Skaar , det glædede hende altfor ondt at se Greven som Menneske . Da steg Hadet i ham som en ædende Vædske . De fulgtes ad tavse og haabløse , knyttet til hinanden i en umælende Vrede som et Par Mollusker der ikke ved ved hvilken For - bandelse de er bleven fanget i hinandens Brændehaar . Men Uvenskabet stivede dem af . Deri kendte de sig selv . Anledning behøves el - lers ikke . Omgangstonen var den naturlige , at Minna lo Julius ind i Ansigtet og opfandt de mest nærliggende Udtryk at stemple ham med , Ting han vidste , og han paa sin Side mønstrede hende bare med et nedværdigen - de Blik , som hun mødte med tirrende Ukue - lighed . De undte ikke hinanden at tale me - re . Mødte hun et stumpt Attentat fra ham i Form af et hæslig ment Blik , svarede hun ved forstilt sorgløst at kaste sig i Kroppen og privat nynne en Linje af Nuets Sang , en taabelig og højt elsket Folkevise hvori der fabledes om at spise Søm og sætte Vand - grød i Vinduet . Krautwald bruste i Haarene af Ondskab . 142 KANARIEFUGLEN De kendte hinanden for godt . De var som ladet med hinandens Væsen , havde haft den modbydelige Skæbne at bytte Sjæle . De havde begge sat alt til for at være noget an - det og finere end det de var , de var gaaet paa Rov mod hinanden og havde brugt og ødt hinanden , uden anden virkelig Følelse end Trangen til at hæve sig over hinanden . Og nu var de endelig opdaget . Bunden var naaet . Det var derfor ikke falden dem svært at beslutte hinandens Død . Og der var ingen forbigaaende Stigen af de utilregnelige In - stinkter , ingen afsindig Beslutning , naarden lille fejge Kontorist nu gik med Haanden om Pistolskæftet i Lommen og pønsede paa Lejlighed , han var lige saa koldblodig som gjaldt det at skyde en Rotte . Af og til let - tede han sig ubevidst op paa Tæerne og paaskyndede sin Gang med ejendommeligt lydløse Bevægelser , næsten uden at aande og med vare Øjne , som gik han paa Rov i Skoven ; Manddraberen rørte sig i ham . Og Minna gik ved Siden af ham og tirrede , bare ved at hun var til , ved at liste der paa Katteklør og hævde sig uden Naade hele KANARIEFUGLEN 143 Tiden , blind for alting i Verden , om det saa var at dø , bare hun til det sidste kunde be - vare sin onde Triumf over hans Usselhed . De blev flere Gange staaende , og Kraut - wald saa sig om paa Stedet som en Bøddel , men hver Gang huede Lejligheden ham af en eller anden Grund ikke , og de gik videre langs Stranden . Formodentlig savnede han i de jævne Omgivelser et vist fremmed Mo - ment , noget der svarede til hvad han havde læst , et „sønderrevet " Strandparti , en „Klip - pe " at blive funden ved Foden af , eller sligt ; der manglede stadig noget for at Staklen li - gesom kunde genkende Situationen og slaa ned paa Nuet . Og de drev videre , to hade - fulde trætte Dyr midt i Foraarsdagens Un - der . En lille Fjerdingvej borte laa en Skov der naaede helt ud paa de lave Skrænter mod Beltet , endnu nøgen og brunlig i Toppen men med enkelte lysende grønne Pletter af udsprungne Bøge . Her gik de ind . Hen paa Eftermiddagen kom de tilbage til Hotellet , matte og knap saa fremmedar - tede i deres Holdning . Julius tog Notits af Opvarteren , næsten som kunde det være en 144 KANARIEFUGLEN Ligemand . Det skulde han vist ikke have gjort . Opvarteren slog Smæld med Serviet - ten og steg faretruende i egen Agtelse , vidste næppe om han gad servere den beskedne Ret Parret efter en lavmælt Konference be - stilte . Minna sad med dejlige Øjne og tom - me Latterfurer ; de spiste i Tavshed . Hotelvognen kom fra Toget og havde en ny Gæst med , en høj rødblond Mand med opstrøget Skæg og voldsomme Kæber , han satte sig uden Ceremoni ved Parrets Bord og indledte en insinuant Samtale med Kraut - wald . Minna lagde Kniv og Gaffel og saa fra den ene til den anden , og hendes Træk glat - tedes virkelig ud , hun lignede sig selv igen som lille Pige . Midt i Samtalen , der holdt sig indenfor dannede Former , gik den rød - blonde over Krautwalds sammensunkne Person med et Par øvede Hænder og let - ede en af hans Lommer for Revolveren . Han kiggede den i Løbet og smilede hoved - rystende : Kaliber 22 ! Børn og Tændstik - ker ! Endnu samme Aften naaede Julius og Minna eskorteret af Opdageren København med Toget . KANARIEFUGLEN 145 Da de første høje Huskolosser gled forbi i Byens Blanding af Mørke og Lystaage , smilede Julius og Minna blegt til hinanden . Endelig igen København ! Men da Vognene sagtnede Fart ind mod Stationen og de hav - de rejst sig i Kupeen , slog Minna sine Arme om Halsen paa Julius og brast i Graad . Han greb hende krampagtigt om Albuerne og stod og holdt hende fast , stum , lammet af at han først nu forstod det altsammen . De bad hinanden om Forladelse og kyssedes til Farvel , det første menneskelige Kærtegn der var bleven vekslet imellem dem . Betjen - ten stod bagved dem , smilende som et For - syn og saa til med Minnas Paraply , hendes Konfirmationsparaply , i Haanden . Smaa Scener er uundgaaelige naar Folk skal i Spjældet . Ude foran Banegaarden paa den rygende og sporvognsklemtende Plads , hvor to for - skellige Flokke altid trænger sig i Opløb , den ene foran Orkestret i National , den an - den foran de levende Billeder med Gramo - fonledsagelse i Reklamepavillonen , saa Ju - lius sig et Øjeblik om , nu var han hjemme . Her havde han staaet i Opløbet som Dreng 146 KANARIEFUGLEN og som Halvvoksen og inddrukket Higen efter alt hvad der er fjærnt og fint i Verden . Her havde han første Gang truffet Minna der som en ung nysgerrig lille Galej i Møn - sterhat og Direktorie - Robe lyttede til en Folkevise i Gramofonen . Og her tog de Af - sked , Julius for at begynde forfra paa sin Opdragelse i Vridsløse , Minna for at gaa hen og finde sig en Vraa i Byen hvor hun kunde tage Følgerne af sin Libelleflugt i Buelampernes Lys . Men Grunden til at de ikke tog Livet af sig i Skoven ? Ja den henstod uopklaret for dem selv . De var bleven omstemte , ikke sandt . Der var forresten yndigt i Skoven , hvor de fine nysudsprungne Bøge stod som et grønt solet Drys mellem Træerne , og Bel - tet laa saa blaat langt hen . I Græsset havde Minna fundet et af Vind og Vejr gulnet Pa - pir med halvt udviskede Skrifttræk , og det havde interesseret dem begge to stærkt . Et Kærestebrev ? Det eneste tilbageblevne Spor af et maaske Drama som deres eget ? Skrif - ten lod sig med Besvær tyde , men det var et fremmed Sprog , rimeligvis Latin . Det kunde KANARIEFUGLEN 147 simpelthen være et Stilebogsblad ; læg Mær - ke til at det var linieret ; et Madpapir ; men der kunde ogsaa skjule sig en Skæbne der - under , et Drama . De to Livstrætte stak Ho - vederne sammen og dechifrerede og tabte sig i andægtige Gisninger . Det der havde grebet dem mest var imid - lertid en lille Fugl der sang saa henrivende smukt i en Busk , en ganske lille en men en mageløs Fugl til at synge . Den var ikke en Smule større end Kanariefuglen i Tivoli , den berømte mekaniske Sangfugl der sad i sit Bur nede ved Kraftprøven og de an - dre Avtomater og fløjtede Melodien som Et - hvert Barn i hele København gik og peb paa Gaden , denne her : Pipi , pipipi , pi , pi .... Aa , de var bleven saa rørte . Mindet om den kære Kanariefugl derhjemme i Tivoli der pippede saa storartet , naar man puttede en Toøre i Maskineriet , og slog Takt med sin Vokshale mens den aabnede Næbbet saa sødt og vendte Hovedet ligefrem som efter Noder fra den ene Side til den anden , Min - det om den og alt hvad der fulgte med , som den lille naturlige Fugl i Skoven vakte 148 KANARIEFUGLEN til Live , havde gjort dem begge to ganske bløde og milde af Hjemve . København ! Minna pippede Kanariefug - levisen , og Julius drog et stort Suk . Og de to smaa Overtrædere kom til at længes saa ægte og i Enighed efter København , at de ynkedes over hinanden . Efter en tungsindig Søvn i det Grønne var de vaagnet og havde følt sig sultne , og saa var de , som man for - staar , bleven enige om at vende hjem sam - me Vej som de var kommen . LANDSKAB GRAAVEJR , overtrukken Himmel og stil - le Regn . Grøfterne staar fulde til Ran - den af Vand , hvori der endnu ligger en kold Gele af Sne sunken ned under Overfladen . Oppe fra Skyerne høres en usynlig Lær - kes Kvidder , lys og bittelille . Padderne har begyndt at samle sig og gø i Sigene , en Trol - dekoncert der lyder saa selskabelig og un - dertrykt driftig som en Heksegryde der staar under Jorden og bobler . Luften lug - ter gennemtrængende af Vand , de vaade Pilekviste rækker sig med lodne Knopper op i Taagen . Langt borte fra Lavlandet kommer den svage vimrende Klang af en Kirkeklokke . Det er umærkeligt begyndt at skumre , og Regnen danner Øjne i Vandskorpen der 150 LANDSKAB glipper taaget , vider sig ud og taber sig som Hinder paa Vandet , og langsomt glippende aabner sig igen , som Solsystemerne der tæn - des , danner Ringe og udslukkes , Naturens blinde Bestræbelse efter at blive seende . 