text: AANDENS STADIER AANDENS STADIER GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVIII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1928 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAO : 3000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN Der Mensch ist als wirklich in die Mitte einer wirklichen Welt gesetzt und mit solchen Organen begabt , dass er das Wirkliche und nebenbei das Mögliche erkennen und hervorbringen kann . Alle gesunde Menschen haben die Überzeugung ihres Daseins und eines Daseienden um sie her . Indessen gibt es auch einen hohlen Fleck im Gehirn , dass heisst eine Stelle , wo sich kein Gegenstand abspiegelt , wie denn auch im Auge selbst ein Fleckchen ist , das nicht sieht . Wird der Mensch auf diese Stelle besonders aufmerksam , vertieft er sich darin , so verfällt er in eine Geisteskrankheit , ahnet hier Dinge aus einer andern Welt , die aber eigentlich Undinge sind und weder Gestalt noch Begrenzung haben , sondern als leere Nicht - Räumlichkeit ångstigen und den , der sich nicht losreisst , mehr als gespensterhaft verfolgen . Goethe . UDVIKLING OG FORM : INTRODUKTION TIL VOR TIDSALDER . 1915 . KINESISKE PORTRÆTER ( i Aarbog 1917 ) . JOHANNES LARSEN OG HANS BILLEDER . 1920 . ÆSTETIK OG UDVIKLING . 1923 . HAMLET . 1924 . EVOLUTION OG MORAL . 1925 . AARETS HØJTIDER . 1926 . THORVALDSENS PORTRÆTBUSTER . 1926 . DYRENES FORVANDLING . 1927 . AANDENS STADIER . 1928 . AANDENS STADIER: 1 . HISTORIENS BJERG Placering : Side 9 . Opgaven : S . 15 . 2 . MENNESKETS URHJEM Fossilfundene i Mongoliet : S . 18 . 3 . DEFINITION AF GRADUS Udviklingens Gang fra Nord til Syd : S . 28 . Gradus i Stedet for Species : S . 29 . 4 . DEN MENNESKELIGE FAMILJE Asien — Afrika : S . 32 . Pygmæen og det første Menneske : S . 41 . Australieren , Papuaen og Evropæeren Trin af hinanden : S . 52 . Buskmandstegningerne : S . 57 . De glaciale Racers nuværende Udbredelse : S . 59 . 5 . RACE OG TRIN Race som Skel : S . 61 . Bro over Racen : S . 65 . 6 . LIVETS OPRINDELSE Udviklingen ikke nogen Hypotese : S . 70 . Erhvervede Egenskaber nedarves : S . 71 . Udvælgelse og Tilpasning : S . 75 . Kim og Muligheder : S . 77 . Beboede Verdener ? Fast Holdepunkt paa Værnedamsvej : S . 86 . Sjæl og Aand defineret : S . 88 . Kvinden paa Strandbredden : S . 91 . Atomet og Illusionen : S . 95 . 7 . HOMO ARTIFEX Sfinksen ved Gizeh : S . 97 . Kunstens Oprindelse ; Kapricekunst : S . 99 . Khefren og Zuluerne ? Begrebet „Neger " : S . 109 . De første Kunstnere ; den palæolitiske Kunst ; Eskimoer og Japanere : S . 117 . Kunst knyt - tet til Dverge ; Vølund og Vølunds Afhængighed ; Prometheus ; Hamlet : S . 125 . Udviklingen dømmer mellem Undertrykkeren og Trællen : Tekniken : S . 133 . 8 . RYTTEREN . Hest og Mand : S . 136 . Menneskehedens Vaar : S . 138 . Stadiernes Kendemærker : S . 142 . Hesteglæde : S . 149 . De første Ryttere : S . 153 . Rigspula ; Jarl : S . 156 . Alexander den Store : S . 159 . Alexander og det juvenile Trin : S . 166 . Alexanders Race ; Ariernes Oprindelse ; Blondhed ; nordisk Temperament : S . 171 . Ariernes Naturhistorie : S . 183 . Rytterens Karakter ; Normannen , Vikingen : S . 189 . En romersk Buste , „Angelsakseren " , et antropologisk Dokument : S . 197 . Blonde Folks Udbredelse ; den fyrstelige Familje : S . 204 . Renaissancekunst og Trin ; Tizian og Karl V ; Philip II ; Fyrstens Psykologi ; Vilhelm den Tavse ; Cromwell ; Holbein som antropologisk Kilde : S . 212 . Parykkens Vandring : S . 224 . 9 . KORSET Beduinen og Arieren ; „Orienten " et Trin : S . 232 . Paa Broen mellem tre Verdensdele : S . 238 . Foraar i Palæstina : S . 240 . Paa Oliebjerget ; Ilddyrkere ; Religion og Haandgribelighed : S . 243 . Paganismen defineret : S . 254 . Moderne Paganisme : S . 256 . Kristendommen set politisk : S . 260 . Korsets Oprindelse som Symbol : S . 263 . Den ægyptiske Kunsts Fremstillinger af Marter : S . 266 . Antiken og Slaven ; Triumfen over „Barbarer " ; væ victis — væ victoribus : S . 269 . De Undertryktes Glorie ; Jerusalem under Rom ; Zionismen : S . 276 . Jesus fra Nasareth ; Tusindaarsriget : S . 281 . Passionen : S . 289 . Den kristne Agitation : S . 292 . Pontifikatet , Kirken ; Titusbuen i Rom : S . 298 . Kristendom i Nutiden : S . 305 . 10 . KRYDSNING OG TRIN Nerve og Nænne : S . 307 . Akhnatons Soldag : S . 309 . Antikens Genkomst : S . 322 . Race og Krydsning : S . 326 . Geniets Forklaring : S . 331 . Tankens Denudation : S . 341 . 11 . TEKNIK OG UDVIKLING Motoren og Mennesket : S . 341 . Teknikeren som ny Type : S . 346 . Stadier i Flugten : S . 349 . Naturens Rummelighed : S . 354 . HISTORIENS BJERG PAA den vestlige Nilbred , ligeoverfor Luxor , det gamle Theben , ligger Kongegravene , omtalt Verden over for Tiden i Anledning af Fundet af Tutankhamens Grav ; ovenover den trange Dal , i hvis Bund Gravene er sænket ind under Klippen , hæver sig et Bjerg i flere Terrasser , smukt pyramideformet afsluttet foroven , som en af Naturen rejst Fællespyramide over alle Begravelserne , muligvis valgt med Hensigt i sin Tid — eller selve Pyramidens Ide kan stamme herfra ? El - Qorn eller El - Qurun , kalder Araberne Bjerget . Set fra Luxor gør Toppen sig ikke gældende , herfra ses El - Qorn som en lang Tagrygning , Udløberen af et Plateau ; ovre paa Vestsiden , set fra Nord , træder Gavlen frem , bedst fra Deir el - Bahari , Toppen hæver sig luftigt over de lodrette skumle Klinter der staar bag Kløften med Kongegravene , den ene Barriere bag den anden , som et svært Fæstningsanlæg med dobbelte Bastioner og endende mod Himlen i et Horn . Det er et mærkeligt Bjerg . Tiden har her paa mere end een Maade indgravet sin Skrift . Nederst Gravbyen , fem tusinde Aar , Ægypten og den ældste Kulturs Historie , ovenover ligger Bjerget , som selv er en jordhistorisk Tavle . Det er formet , som Bjerg , ved en Vandflom en Gang , rivende Strømme og Vandfald der har søgt Nildalen inde fra 10 AANDENS STADIER hvad der nu er den fuldstændig udtørrede libyske Ørken , Afløbet har gravet Tværdale og Raviner ned i det gamle Kalkstensplateau , der udgør Ægypten paa begge Sider af Nilen . Toppen af El - Qorn er i Virkeligheden det oprindelige Niveau , ca . 1000 Fod højt , siden furet og eroderet ned i Klinter og Slugter ; set oppe fra Højden ligger alle Toppe i en og samme Horisont ; Ørkenen er et i Randen nedbrudt Taffelland med Nildalen som en Rende tværs igennem . Naturkræfterne har tegnet El - Qorn , Nedbrydningen her taler om Vandfald og Katarakter en Gang da Jorden var yngre , nu er her stille , dobbelt stille ; i mere end een Henseende er det Dødens Dal . Men Kalkstensplateauet igen , selve Jordbunden , fortæller en anden , endda vidtløftigere Historie , Skabningens og Jordens Perioder , det er gammel Havbund , Aflejringer i Bjerghøjde fra Eocæntiden . El - Qorns Terrasser viser i Gennemsnit forskellige Aflejringsstriber ; de haardeste har holdt sig bedst og staar som Volde , med løse Erosionshobe , Urer , imellem ; Urerne er udstrakte Flintmarker , hvorimellem utallige Forsteninger , hele Bjerget er som et Arkiv i Sten over et svundet Dyreliv i et svundet Hav for Millioner af Aar siden . Ægypten , der har den ældste Historie , er ogsaa geologisk set meget talende , hele Landet er saa at sige bygget op af Fossilier ; ved Cairo er der hele Bjerge af Nummulitkalk , Stenen ligner en sammenpakket Masse af lutter Skillinger , en Lighed der allerede var de Gamle paafaldende , de kaldte Dannelserne for Pengestene ; det er de efterladte Skaller , som bekendt , af mikroskopisk smaa Havdyr , Foraminiferer , Protoplasmadyr af den tidligste Urtype , uden Organer , men kolonidannende og i Stand til at binde Kalk til deres HISTORIENS BJERG 11 Funktioner , hvorved de har sat sig Spor , en Side i Udviklingshistoriens store Bog , Eocænhavet , uhyre Tidsrum der svæver for Fantasien . Nummulitkalken gaar igen i Bygningsmaterialet til Pyramiderne , der er brudt ovre paa Moqattam — Ægyptens ældste Historie skrumper ind , selve Symbolet paa Ælde bliver saa tyndt , saa nærværende , under det haandgribelige Indtryk af Materialets Alder ! Og saa er det jo endda en forholdsvis ung Jordperiode her er Tale om . Flinten paa El - Qorn stammer vel der som andetsteds hovedsageligt fra Kiselsvampe , der har staaet i Havbunden . Meget almindelig paa El - Qorn er en egen , rund eller oval Flintknold , flad og hyppigt med en Profil langs Randen , af Turister ret betegnende omtalt som „Spejlæg " , om Forstening eller Konkretion , Lune af Naturen , har jeg ikke faaet oplyst ; et enkelt Eksemplar viser en krebsdyragtig Tegning ; de findes meget talrigt ikke paa det blottede Bjerg alene men overalt paa Jorden hvor man færdes i Omegnen af Luxor . Tidligt er Flinten paa El - Qorn faldet Mennesket i Haanden som egnet for Værktøj . Den af Naturen afrundede Flintknold er bleven foretrukken ; uformet , som den er , er den allerede et Redskab , en Haandsten , og som saadan maa den være bleven brugt paa et meget tidligt Tidspunkt . Til en vis Anvendelse har den holdt sig langt op i Tiden , ogsaa efter at Metallerne var kommen i Brug , men inden man forstod at hærde dem , til Formning af anden Sten ; jeg opsamlede i Templet i Karnak saadan en Haandsten , en „Pikkesten " , stødt i Randen hele Vejen rundt af at arbejde paa anden Sten med den , de ældste ægyptiske Billedhuggerarbejder maa man forestille sig er bleven pikket ud af Stenen , ufuldendte Ar - 12 AANDENS STADIER bejder man har fundet bærer Spor deraf , en møjsommelig Fremgangsmaade , men man var mange om det og havde Tiden for sig . Selv det ufattelige Arbejde der er gaaet til at udhugge de kolossale Obelisker af Graniten og forme dem maa tænkes gennemført med Flint eller andre haarde Stenarter , Hæmatit kendte og anvendte man i Ægypten ; haabløst at begynde paa , men man var en Myresværm om det , dygtig med Pisk over Nakken , man trængte ind paa Stenen med Knusning af Overfladen , pillede Støv af den , fortvivlet langsomt , men haardnakket , med de Redskaber man havde . En anden Retning tog Flintredskabet ved Tilhugning , ikke Hammeren , men det skærende og stikkende Redskab , her kommer man ind paa Tilhugning af Flintknolden . Flintmarkerne oppe paa El - Qorn lokkede tidligt Urmanden ; som paavist og afmærket paa Kortet af Schweinfurth findes der palæolitiske Værksteder og Stationer flere Steder oppe paa Urerne omkring Toppen af El - Qorn . Man kan der endnu finde Affald og Flækker fra Behandlingen af Flinten i Mængde , ogsaa nu og da et færdigt eller halvfærdigt Redskab , Eoliter saa vel som Palæoliter . Det primitive typiske Haandvaaben som Franskmændene kalder coup - de - poing , Tyskerne Faustkeil , og som kendes fra Hulefundene i Mellemeuropa , er hyppigt deroppe , hertil har man med Forkærlighed anvendt den naturligt afrundede Flintknold , „Spejlægget " , idet man tilhuggede den i den ene Ende og lod Rundingen i den anden staa til at fatte om med Haanden ; et saadant meget typisk og tydeligt Eksemplar laa i Stenmarken lige udenfor Tutankhamens Grav . Paa El - Qorn findes der Palæolittyper fra den ældste Tid , HISTORIENS BJERG 13 Chelléen , og fra de følgende Perioder , Acheuléen , Moustérien ; af en Araber erhvervede jeg en meget smuk Lansespids af den sortebrune , obsidianagtige Flint der er saa almindelig paa Bjerget , den er af Solutré - Type . Helt fra den allerældste Tid før Istiden , og op igennem alle kendte førhistoriske Perioder er Mennesket altsaa kommen paa dette flintrige Sted , i hundrede Tusinde Aar , eller mere , paa flere hinanden følgende Udviklingstrin , det ene Fremstød , paa Vej nordfra mod Syd antagelig , efter det andet . Oppe paa en Skulder af Bjerget , et Sted med dybe Kløfter til begge Sider og fri Udsigt fandt jeg en Plads hvor man simpelthen kunde se at en Mand havde siddet og arbejdet i Flinten , her var Knolde , allesammen prøvet og bearbejdet , Affald , mislykkede og kasserede Stykker , alt præget af dette umiskendelige Mærke , Jorden rundt , hvor Stenaldermanden har virket , Slagbulen ; her har han siddet og rynket Brynene , med Stenskæl i Skægget , og tænkt , her har han skuet ud over Bjerget til begge Sider , et forsigtigt valgt Sted , om Nogen nærmede sig ! Bestiger man Hornet har man en vældig , ophidsende Udsigt over de forrevne , krateragtige Kløfter omkring Bjerget , en Uro der pludselig bliver rolig naar man retter Blikket mod Ørkenen , hvor alle Højder forenes i en Linje , det gamle mægtige Niveau . Nildalen ligger dybt nede ; en lille Kontur dernede i Sandet , ligesom et Bogstav , er Omridsene af en af de gamle Tempelruiner ; midt i den grønne Slette mellem Sandet og Nilen , Sukkerrørmarker , øjner man to gullige Figurer , som to stirrende Mænd , Memnonstøtterne . Saa højt oppe fra tegner Nilen sig som en ganske smal Sølvaare i den brede frodige Dal den har afsat , den gør en overdaadig Bugt paa sig , Solen tænder et Flimmer paa Vandspejlet , Floden ler , i en fjern , fjern Dis taber den sig mod Sønden — ad den Kant til ligger Afrika , Assuan , Khartum , Sudan , Ruwenzori , Uganda ! Øverst paa Toppen af El - Qorn ligger der en Klippeblok , tilstrækkelig tydelig mærket af at en stor Fugl har siddet der , det er Ørnens Udsigtssted , her sidder den og holder Øje med Dalen , de kridhvide Vejspor nede i Dødens Dal , om noget skulde vise sig . Egnen her er fuldstændig vegetationsløs , som et Landskab paa Maanen , Solen staar paa i de nøgne Slugter , her kan blive hedt som i en Teglovn , vel et af de hedeste Steder paa Jorden , man skulde ikke tro der var noget for Ørnen at spejde efter . Men Fluer er her , desaarsag subsisterer det tornede Firben , som igen gaar i Kraasen paa Rovfuglene . Væbnet med en Kikkert laante jeg Ørnens Sæde et Øjeblik . Et menneskeligt Væsen har siddet her før , følte jeg , rundeligt længe siden , det forhistoriske Menneske , med en skærpet Flintknold i Haanden , han er ligesom i Luften her paa El - Qorn . Og før ham igen maaske har et andet menneskelignende Væsen siddet her og holdt Udkig , med bevægelige Næsebor og funklende , altseende Øjne , den gamle Hanabe , Hamadryas , Thot . Nu findes han ikke mere i Ægypten , men han gaar saa intimt igen i den ægyptiske Kunst at det er svært at tænke sig han ikke skulde have levet der i en eller anden Fortid . Den gamle Fører har siddet heroppe paa Hornet og HISTORIENS BJERG 15 vejret og varskoet Flokken nedenunder , naar noget mistænkeligt rørte sig nede i Dalene . Med Tilladelse indtog jeg saavel Ørnens som Urmandens og Abens Plads paa Udkigsposten deroppe paa El - Qorn , for en lille Stund . Jeg havde Brug derfor , var kommen for at se netop hvad de havde set , i Tid og Rum . Et vidtløftigt Ærinde ! Jeg kom fra et Udsigtssted i Danmark , en grøn Bakke , hvorfra jeg havde øvet mig i at se Dyrenes Forvandling , gennem de Træk der ligger lige for , udvidet med hvad man ellers kan skaffe sig at vide . Denne Forvandlingshistorie , Udviklingen , førte op til Mennesket og ikke længere , nu gjaldt det homo . Skal man ordne sine Forestillinger med Hensyn til Mennesket staar man overfor et formidabelt Problem , simpelthen at gøre sig klart hvad man mener dermed . Begrebet Menneske er en tænkt Figur , i Virkeligheden gives der en Uendelighed af Variationer , Spørgsmaalet Race maa løses . Fra Zoologien begiver man sig over i Etnograflen og Antropologien . Betimeligheden af at søge en videre Arbejdsmark , direkte Berøring med Menneskeheden , alle Folkeslag , førte mig med samt mine Papirer paa Rejse , med vage Ønsker om at besøge alle Nulevende , Kloden over . En virkelig god Etnografi har man ikke , ikke paa noget Sprog , man fik . skaffe sig Besked ved Selvsyn . Evropa , noget af Asien og Amerika kendte jeg lidt til i Forvejen , altfor flygtigt , at vende tilbage til siden ; det skulde denne Gang være Afrika og de mange forskellige primitive Folkeslag der ; altsaa jeg tog Baad til Port Said og studerede fyldigt Rejseruter og Kort undervejs : Nilen , 16 AANDENS STADIER op til dens Kilder , Ækvatoriallandene , Congo , Pygmæerne , Kalahari og Buskmændene , Sydafrika , tilbage over Landene om Niger og Senegal , Sahara , Tuaregerne , Marokko — med videre ! Omstændigheder , der ikke behøver nærmere Forklaring , hindrede mig i Oprulningen af den smukke , simple Plan ; jeg kom ikke længere end til El - Qorn . Væbnet med en latterlig Kikkert afsøgte jeg Horisonten sydpaa : Afrika var der , saa meget kunde slaas fast ! Lærte jeg ikke andet paa Historiens Bjerg , saa gjorde det mig da mine Grænser indlysende . Men i Mangel af Selvsyn skaffer man sig det der er det næstbedste næst efter Rejser , Bøger , alt hvad man kan lægge Haand paa af Jordbeskrivelse , Arkæologi , Antropologi og Historie . Fortiden kan man dog ikke rejse ind i , her maa man forlade sig paa hvad Tiden har efterladt , Oldsager , skrevne Efterretninger . Svundne Verdener stiger op igen , stykkes sammen af hvad den higende Aand graver op af Jorden . Fajûm , den gamle ægyptiske By , med saa mange antike Minder , har i Nutiden leveret Findestedet for Knogler af forhistoriske Dyr , flere vigtige , hidtil ukendte Mellemled i Pattedyrenes Afstamningshistorie , en tidlig Elefantfart , Moeritheriet , opkaldt efter den klassiske Sø ; herfra stammer ogsaa Arsinoitheriet , hvis forbavsende Kranium man kan se i Cairo , en uddød Hovdyrform , af Næshornstørrelse , med vældige fremadrettede Horn . I en anden Jordperiode var Økenen et Eden , og en Luftspejling deraf flimrer for Tanken , idet man fra El - Qorn ser ud over den nu saa golde og livløse Stenmark — Græsgange , HISTORIENS BJERG 17 Parkskove og Mimoser en Gang her ! Hvor gik Mennesket da ? Passene nede mellem de golde Kløfter er som sømmet med et Net af Aarer , kalkhvide Fodstier der er bleven banet her gennem Aartusinder , her har man gaaet fra før Historien blev skreven ; i dybt minerede Brønde under Klippen ligger de selv , med Hud og Haar , de Mennesker der gik her med aandende Næsebor , for saa svimlende mange Solaar siden . Ovenfra ligner Dødens Dal en Dynge Cinders og Aske som er bleven raget ud fra et Ildsted ; her borede de sig ned , her haabede de at modstaa Evigheden . I Sandet nede ved Deir el - Bahari skelnes noget der fra den store Højde ser ud som spildte Krudtkorn : Vogne , Æsler og Turister nede ved Cooks House . Ja , noget har altid rørt sig dernede , og rører sig endnu ! Kunde man nogetsteds staa Historiens Rødder nærmere end her paa El - Qorn ? Med Udsigtspunkt derfra skal det da forsøges at gaa Menneskehedens Oprindelse og Stadier igennem . 14 AANDENS STADIER MENNESKETS URHJEM I Aaret 1900 offentliggjorde den amerikanske højtfortjente Palæontolog Henry Fairfield Osborn et Kort paa hvilket han havde indtegnet et Skema over Dyrerigets Udbredelse i præhistorisk Tid , med Angivelse af formodede Fundsteder for endnu ukendte , manglende Led i Afstamningshistorien . Betragtningen var i Korthed den at man paa Palæontologiens daværende Standpunkt havde et fuldt udarbejdet System over jordfundne Fortidsdyr i Amerika , de berømte Saurier og øvrige forhistoriske Dyr , firtaaede Heste , m . m . , som stammer fra Fundstederne væsentlig i Wyoming og Colorado , og som er bleven almindelig kendt gennem udmærkede Rekonstruktionstegninger af Charles R . Knight ; et tilsvarende System over Fossilier har man i Evropa , med Tilknytning til Nordafrika ; begge Systemer kunde for Arternes Vedkommende bringes til at gaa op i en Enhed , men Udviklingstrinene , manglende Led , efterlod et Hul i den samlede Række . Saaledes optraadte f . Eks . de store uddøde Øglearter fuldt udviklede , paa Toppen af deres Eksistens , inden de lige saa pludseligt forsvandt , i Amerika ; de maatte være kommen andetstedsfra , det gjaldt kun at finde de primitive Former hvoraf de var udgaaet . En Betragtning af de kortlagte Findesteder gav til Resultat at de beskrev en Linje ned gennem Amerika , MENNESKETS URHJEM 19 og en fra Nord til Øst og Syd ned gennem Evropa - Afrika , de dannede ligesom Benene i en Trekant , hvoraf Vinklen manglede ; Osborn fulgte Linjerne til Skæringspunktet og fandt at de viste hen til et Sted i Nord - Asien , Mongoliet eller deromkring . Støttet til en Sandsynlighedsberegning indtegnede han nu hvilke Arter og Trin af forhistoriske Dyr der maatte findes der , hvis Fossilier overhovedet var bevaret , for at bygge den ny og den gamle Verdens forhistoriske Dyreverden sammen til en Enhed med fælles Oprindelse . Derpaa udsendte man en Ekspedition . Beregningen og Udfaldet minder ganske om Leverriers Fund af Planeten Neptun ; paa Grundlag af Uregelmæssigheder ved de andre Planeters astronomiske Forhold forudsagde han Fundet af en ny , hidtil ukendt Planet og paaviste hvor man skulde søge den ; her blev den da ogsaa observeret . Med den Amerikanerne egne Raskhed og Evne for Omfang udsendte man gennem flere Aar en videnskabelig ledet Ekspedition til Central - Asien , ikke et Par Mand der gik og pirkede i Jorden , men en Stab , udstyret med Automobiler og Kamelkaravaner , et Felttog , hvor Omkostningerne , fyrstelige Omkostninger , ikke kom i Betragtning , selv om det synlige Udbytte kun skulde blive nogle faa forstenede Knoglerester . En Beretning om Ekspeditionen og dens Resultat foreligger nu , 1926 , On the Trail of Ancient Man , af Roy Chapman Andrews , Ekspeditionens Leder . Mere spændende Bog , i ædel Forstand , nærende for Indbildningskraften , fuld af nye Ting , nyt Lys , kunde ikke tænkes . Det Præg af Indefrossenhed , Ælde og Armod , som ofte gør videnskabelige Undersøgelser utilgængelige , genfin - 20 AANDENS STADIER des sandelig ikke her , det er unge Amerikanere , Sportsfolk , der suser ind paa Steppen , de benytter Lejligheden til at fotografere et Vildæsel i Flugten fra et Automobil , i 65 Kilometers Fart , de kører med Motor op over Altai , ad fuldstændig vejløse Stigninger , morer sig , vover Halsen lidt , samtidig med at de faar noget bestilt . Ungdom og Duelighed , det friske amerikanske Tempo , ligefrem smækker ud af Bogen . De har faaet en Opgave og løser den . Hvad man søgte , hvad Osborn havde forudsagt , blev fundet — tildels . Osborns konstruerede Kort , trykt i 1900 , er gengivet i Bogen ; 26 Aar efter fandt det altsaa sin Bekræftelse . Af den Række Dyreordener han havde ventet at finde , til et Antal af 13 , udgravede man Levninger af de 8 ; de øvrige 5 haaber man at støde paa ved senere Udgravninger . Ekspeditionen , som Leverriers Planetberegning , er en Triumf for den eksakte naturvidenskabelige , uspekulative Metode : af det Materiale der foreligger danner der sig af sig selv et System ; fra Systemet kan der tegnes videre til Materialet . De fossilførende Lag fandtes i Ørkenen Gobi , i Egnen syd for Urga ; en Slags Nøgle til Fundstederne havde man gennem Forekomsten af Fossilier , holdt i høj Pris som Medicin , i Kina , hvis Oprindelse man støvede op . Selve Lokaliteten var et gammelt nedbrudt Sandstensplateau , Skrænter og Slugter gravet af fortidige Vandløb , i den golde ubeboede Ørken ; under de sværeste Trantportforhold og med Krigstilstand i Kina om Ørene gennemførte man her Udgravningerne . Men Resultatet var opsigtsvækkende , ikke uden en Kradser heller egnet for Publikum — det vil endnu erindres da det MENNESKETS URHJEM 21 gik gennem Pressen Verden over at man havde fundet Dinosaur - Æg i Ørkenen Gobi ! Opdagelsen gjorde saa stærkt et Indtryk at et Rygte , vistnok at føre tilbage til en Dame , gik i Sensationens Kølvand , om at det endogsaa var lykkedes at udruge nogle af Æggene ! De er et Antal Millioner Aar gamle og af massiv Sten ! Men vigtigere end dette Numer , naturligvis i sig selv af stor Betydning , var Fundet af seks smaa Kranier , ingen af dem over halvanden Tommes Størrelse , af smaa Fortidsskabninger , som har vist sig at være Overgangsformer , en halv Snes Millioner Aar gamle , mellem Reptilet og Pattedyret , netop de Former Osborn savnede og haabede at finde i Nord - Asien . De maa tydes som Naturens første Forsøg paa at stræbe mod de tidlige Pattedyrformer , med Insektæder - , Rovdyr - eller Hovdyrpræg . Og siden de hører til de ældste Former af Pattedyrklassen , hvortil ogsaa Mennesket regnes , kan man sige om dem at de betyder Fundet af Menneskets tidligste Stamfædre . Af Primater , tidlige Former af Aber eller abelignende Mennesker , havde Ekspeditionen ikke Held til at gøre noget Fund ; det kan være senere Eftersøgninger forbeholdt . Derimod opdagede man en Stenalder - Station , ikke nærmere beskrevet , med Flintsager af gammel , palæolitisk eller neolitisk Type ; ogsaa her har da Urmanden gaaet i sin Tid . Dinosaurerne og de smaa begyndende Pattedyrformer tilhørte Lag fra Jordens Middelalder , Jura - eller Reptiltid ; fra senere , forholdsvis meget yngre Perioder , Oligocæn - og Miocæntid . gjordes andre vigtige Fund ; mest iøjnefaldende det kolossale Pattedyr der efter et tidligere Fundsted i Indien har 22 AANDENS STADIER faaet Navnet Baluchitherium . Det var et Monstrum nærmest i Slægt med Tapir eller Næshorn , men over Elefantstørrelse , med en Skabning der leder Tanken hen paa Giraffen , høje Ben og Forkrop og en stærkt udviklet Hals , Dyret menes at have levet af Bladene i fritstaaende Træer , paa aabent Land , omtrent ligesom Giraffen . Baluchitheriet anses for at være det største jordgaaende Pattedyr der nogensinde er fundet ; Kraniet alene var fem Fod langt . Et Eksemplar af denne Gigant blev fundet under særlige , til Fantasien talende Omstændigheder . En Lemmeknogle blev først opdaget stikkende op af Sandstensklippen , og da man havde mejslet den ud fandt man til Siden derfor en til og i nogen Afstand derfra endnu to tilsvarende , det var alle fire Ben af et Baluchitherium , men ogsaa alt hvad man fandt af Dyret , Resten var forsvundet . En geologisk Undersøgelse af Stedet gav ganske klare Oplysninger om hvordan Benene var kommen der og hvorfor de endnu stak i Klippen , Dyret var gaaet fast i Kviksand ved et Drikkested en Gang i forhistorisk Tid , for ca . 3 Millioner Aar siden , var omkommen paa Stedet , Sandet var hærdet til et Bjerg og Bjerget eroderet ned til en saadan Dybde at hele Overdelen af Dyret var malet væk , kun Benene stod igen ! Klima og Naturforhold , hele Situationen for saa stort et Tidsrum siden , lod sig rekonstruere . I den Jordperiode da det skete var Gobiørkenen et Skovland , men under begyndende Udtørring , vel omtrent som Mimosestepperne i Afrika i Nutiden , hvor Giraffen nærer sig af enligtstaaende , spredte Træer . Her , som i Sahara , er da et gammelt Grødeland gaaet under , Regnen har forladt det , og Vind og Tørke har taget det i Besiddelse . Den der har set MENNESKETS URHJEM 23 en Flig af Mongoliet har det samme Indtryk som af Sahara , en Ruinverden , nedbrudt , furet Klippe , Fygesand , enhver Sten man faar i Haanden vindsleben og poleret , Tidens Arbejde ; ellers overalt stirrende , øde Flader . Livet er gaaet . Men en Gang var her en grøn , dugget og frodig Verden , hvor Dyrene nød godt af Jordens Gaver og udbredte sig , til andre Kaar langsomt sneg ind over dem og tvang dem til at forvandle sig eller gaa . Af Bogens Skildring af Naturforholdene i det forhistoriske Mongoli , der skyldes Henry Fairfield Osborn , citerer jeg følgende : „Et Land af den Beskaffenhed , gradvist paa Overgang fra overdaadig Plantevækst og Fugtighed til Tørke , giver Anledning til Udvikling af en Fauna som den der kendes fra Stepper og Savanner . Vi venter at finde en Formrigdom af firføddede Dyr , i Forgrunden af dem smaa Stamfædre til den tretaaede Hest , kendt under Navn af Hipparion , hurtigløbende , til Ørkenen tilpassede , tidlige Hesteformer , som udbredte sig fra dette deres Urhjem i Central - Asien mod Vest ind i Evropa og mod Øst ind i Nord - Amerika . Vi vil ogsaa finde Forfædre til de ægte Elefanter , i Begyndelsen meget under Baluchitherierne i Størrelse men siden deres Efterfølgere som Landets Monarker . I Skoven vil vi finde Insektædere , Flagermus og talrige Gnavere ; og paa Grænseomraadet mellem Skoven og Savannen er der Udsigt til at støde paa Primaterne ; mellem dem haaber vi at opdage nogle af de antropoide Aber der har Berøring med den menneskelige Afstamningslinje . Frugtbarheden i Central - Asien i den store Pattedyrtid , i 24 AANDENS STADIER Særdeleshed i Øvre Oligocæntid , da disse nyligt beskrevne Kæmpe - Rhinocerosser strejfede om i Landet , gjorde disse lykkelige Egne , saa langt mere tiltrækkende end noget andet Sted , til Centret for Livet paa Jorden . Det var i Sandhed en Edens Have . Sandsynligvis var det hævet ikke mange Tusind Fod over Havets Overflade — et Plateau - Land med et lavt Fald og gennemskaaret af ud - og indbugtede Flodløb . Temmelig lignende Betingelser var de fremherskende ogsaa i Rocky Mountain - Omraadet i Oligocæntiden , aldenstund fuldkommen de samme Typer af firføddede Dyr beboede begge Omraader . For Dyrene , saa vel som for Mennesket , gælder det at Betingelser med fri Lejlighed til Vandring og delvis aabent Land er langt mere fremmende for Udviklingen end Betingelser med tæt sammenhængende Skov eller Ørkener i Nutiden . Geologerne der deltog i Ekspeditionen til Central - Asien har vist at disse for varieret Dyreliv saa gunstige Vilkaar i Central - Asien var af en umaadelig lang Varighed , længere maaske end vi overhovedet har Evnen til at forestille os det . Forklaringen herpaa gaar meget langt tilbage , ned i den midterste Periode af Reptilalderen , da en af de vigtigste Begivenheder i Livets Historie paa Jorden fandt Sted , nemlig det Tidspunkt da Central - Asien dukkede op over Havfladeniveau og blev det Fastland der bestaar den Dag i Dag . Rocky Mountain - Omraadet i Nord - Amerika , saa vel som hele Omraadet i det vestlige Evropa , var den Gang i Niveau eller meget nær i Niveau med Søen , gentagende Gange underkastet Sænkning og Hævning . Det vil sige , mens CentralAsien blev et Fastland og et meget vigtigt Centrum for Ud - MENNESKETS URHJEM 25 viklingen af Krybdyrene kæmpede det vestlige Evropa og det vestlige Nord - Amerika endnu med Havet . Denne betydningsfulde Forandring i Jordhistorien fandt Sted mod Slutningen af Juratiden lige midt i den lange Reptilalder . Mens derfor Havkrybdyrene vedblev at trives i Bugter og ved Kyster af de næppe endnu hævede Landomraader i Vest - Evropa og det vestlige Nord - Amerika , begyndte nye Typer af Landkrybdyr at udvikle sig i Central - Asien . Der kan ikke være nogen Tvivl om , efter de Opdagelser vi allerede har gjort , at Central - Asien var Hovedskuepladsen for Udviklingen , ikke alene for Landpattedyrenes Vedkommende men ogsaa for de Kæmpe - Landkrybdyr Verden har kendt . Denne Udvikling paa Landjorden fandt Sted hovedsagelig imellem de af Krybdyrene der paa Grund af deres store Dimensioner er kendt som Dinosaurer eller Kæmpeøgler , og denne Reptilstamme delte sig snart i to Hovedklasser ... " Henry Fairfield Osborn omtaler herefter Ekspeditionens vigtige Fund af et lille planteædende Landkrybdyr , som er bleven døbt Protoceratops , og som man har genkendt som den længe eftersøgte Stamfader til Triceratops , et af de store amerikanske planteædende Krybdyr . Det betegner altsaa at Mellemleddet er etableret og viser at Vandringen har fundet Sted fra Asien og ind i Amerika . Undervejs er Størrelsen tiltaget , Kraniet paa den lille primitive Dinosaur er kun otte Tommer langt , hvorimod Kraniet paa Kæmpeøglerne fra Montana kan naa en Længde af otte Fod . Betydningen heraf , saa vel som Fundet af Baluchitheriet , er at Udviklingens Startpunkt virkelig forlægges nordpaa , til det indre Asien , 26 AANDENS STADIER hvorfra Udbredelseslinjerne spreder sig mod Sydvest og Sydøst til Evropa og Amerika . Ekspeditionens Resultat , Linjerne for Fremtidens Forskning og det Synspunkt der allerede kan anlægges derpaa , sammenfatter Osborn saaledes : „Hvad Baluchitheriet angaar som Vejviser for Eftersøgelsen af Mennesket , saa taler Opdagelsen af Kraniet og vor deraf følgende Kendskab til Landets Karakter i denne Jordperiode for Formodningen om at Menneskets Aner ogsaa vil blive fundet i dette samme Land , som man kunde kalde for Verdens Tag , fordi vi nu er overbeviste om at vore menneskelige Forfædre har grenet sig af fra den anden menneskelignende Abe - Stamme i Oligocæntiden , netop den samme Periode da Baluchitheriet havde sin Blomstringstid . Vi er ogsaa overbevist om at disse Stamfædre ikke har levet i et Land med sammenhængende Skov , men i et tildels aabent Landskab , hvor Bevægelsen paa Baglemmerne er mere gunstig end Bevægelse paa alle fire , som de Firføddedes Type , eller Bevægelsen i Træerne , som de Typer der lever i Træer . Med andre Ord , Sandsynligheden taler for at Baluchitheriet var samtidigt med vore fjerne Forfædre omkring den Tid da de begyndte at leve et uafhængigt Liv og bevæge sig omkring i en oprejst eller halvt oprejst Stilling . Forfatteren udtrykte for to Aar siden sin Overbevisning om at en af de mest forbavsende Opdagelser der endnu staar tilbage at gøre i Videnskabens Historie vilde blive Opdagelsen indenfor Pattedyralderen af en oprejstgaaende Stamform for Mennesket med en relativ stor Hjerne . Denne Opdagelse vil efter al MENNESKETS URHJEM 27 Sandsynlighed blive gjort i Asien ; det vilde være forhastet at forudsige at det vil ske netop i den Del af Asien hvor vore Folk nu arbejder ; men efter vor Anskuelse er det mest sandsynligt at vi er forholdsvis nær ved Centret for Menneskets Oprindelse , fordi Baluchitheriet giver Besked om netop den Art Landskab i hvilket vi maa vente at finde vore Stamfædre paa dette tidligste Trin af deres Udvikling . Disse to Opdagelser — Baluchitheriet og Protoceratops — betyder derfor , som her kortelig og almenfatteligt fremstillet , Aabningen af et nyt Bind i Historien om Verdenstaget . " Roof of the World , kalder Osborn dette Højland i Asien der først blev egnet for Udvikling af Landdyr ; man ser det for sig evolutionsmæssigt som en Ø , hvor Skabningen gaar i Land og gør sig mangfoldig . DEFINITION AF GRADUS OVENSTAAENDE Synspunkt , Summen af en Række Aflæsninger af Naturens egen Skrift , skal anvendes i det følgende frie Forsøg paa at rekonstruere Menneskets Gang , fra dets Oprindelse , gennem dets Udbredelse , og op til vor Tid . For mig personligt var Resultatet af denne Ekspedition til Mongoliet særlig tilfredsstillende , den leverede Efterbeviset for en Grundanskuelse jeg i hele mit Forfatterskab havde fulgt , i de komponerede Arbejder med Evolutionen som Motiv jeg tidligere har offentliggjort ; af et Instinkt og af psykologiske Grunde opererede ogsaa jeg principielt med den Forudsætning at Skabningen er kommen nordfra , og at Livet har udbredt sig fra Nord til Syd paa vor Klode . Landmasserne paa Jorden concentrerer sig om Nordpolen ; Asien , med Evropa , og Amerika har en bred Udstrækning imod Nord , hvorimod Fastlandene udtynder sig mod Ækvator og Sydpolen , Afrika og Sydamerika løber spidst ud med Oceaner paa hver Side , Asien taber sig mod Syd i Halvøer med forsprængte Øgrupper udenfor , der fører som en afbrudt Bro over mod det isolerede Australien ; nordpaa hænger Fastlandene sammen , mod Syd er de skilt fra hinanden . Fastlandenes Fordeling har vel været en anden i tidligere Jordperioder , men det faste Fundament synes altid at have DEFINITION AF GRADUS 29 ligget nordpaa , her er da det geografiske Udgangspunkt for Livet paa Jorden , i den Udfoldelse der her beskæftiger os , Pattedyrenes Udvikling . Paa den nordlige Halvkugle , muligvis et Kontinent der gik hele Vejen rundt , medindbefattet Grønland , som nu er dækket af Indlandsis men en Gang har haft et subtropisk Klima , tog Udviklingen af Landhvirveldyrene Fart , af smaa Firben blev de første primitive Pattedyr ; Pungdyret Opossum minder om Reptilet endnu , men er som de fleste Dyr vandret langt fra sit Udspring . Og her fandtes den Skov hvorfra Menneskeheden , efter en lang forudgaaende Opdragelse i Træerne , sammen med andre Skovdyr , blev fordreven , for siden at sprede sig over Verden . Saavel Ariel som Caliban kom herfra . Her var da „de forsvundne Skove " , „det tabte Land " , hvorom jeg har fabuleret saa meget , indtil Gentagelse ; jeg tør nævne disse digteriske Forsøg fordi de er Anledningen til at jeg nu ogsaa søger en videre , naturhistorisk Dokumentation ; med Hensyn til Menneskets Oprindelse var Sporet jeg var inde paa da ikke saa galt . Hensigten er her imidlertid en anden og mere omfattende ; Menneskets Forhistorie og Slægtskabsforhold , Udredningen af Race , skal kun gennemgaaes summarisk , paa Vej til en ny Betragtning , Forsøget paa en anden Inddeling , naar Talen er om Udviklingen , end den gamle almindeligt gældende Artsinddeling . I „Dyrenes Forvandling " er der dvælet mere ved Formen end Systematiken , Overgangen mellem Formerne , Arterne i Forhold til hinanden , hvad jeg har kaldt Udviklingens Pia - 30 AANDENS STADIER stik , altsaa Bevægelsen , Flugten af den ene Form over i den anden , snarere end den fikserende Bestemmelse og Isolation af Arten ; i „Aandens Stadier " skal der gøres Forsøg paa at definere Udviklingstrinet , gradus , i Modsætning til den gængse naturvidenskabelige strenge Klassifikation med dens støbte og i Virkeligheden uevolutionære Begreb species . Naturen staar ikke stille , Arten er en Illusion , skabt af Samlere , ligesaa Race . Begrebetgradus er ikke før præget , selve Glosen er her valgt som Betegnelse for Udviklingens Retning , idet der baade tænkes paa Bevægelsen i Naturen , fra det Primitive til det Sammensatte , og paa de enkelte paaviselige Trin indenfor denne Bevægelse . Roden i species er Synsindtrykket , hvad man ser , Formen , Arten ; gradus er Skridtet , fra Trin til Trin , Grad , Maal af en Bevægelse fra neden af op ; her skal Ordet anvendes for at bestemme Aandens Vækst , den indre Fuldkommengørelse , som den ytrer sig i Arterne og gennem dem stræber fra den ene Type op til den anden . Species er da det haandgribelige Udtryk for gradus , Bevægelsen i en standset Form , som det enkelte Billede taget ud af en Film , gradus er det levende Billede , Bevægelsen selv . Mens species bestemmes ved ydre Kendemærker beror gradus paa en psykologisk og moralsk Vurdering . Man danner sig Forestillinger om at Skabningen har tilbagelagt en Vej , hvor langt den er naaet , og hvordan Vejen sammenlignelsesvis lader sig inddele i Stadier og Trin . Denne indre Forvandling ytrer sig i Aanden . Det maa dog tilføjes at gradus ikke lader sig bestemme uden netop ved en Betragtning af species , saadan som de levende Individer til enhver Tid arter sig . Til en fysisk Trinrække DEFINITION AF GRADUS 31 svarer en psykisk . Hvorvidt Aanden stræber efter Form , eller Formen medfører Aand , indeholdes ikke i Begrebet ; der forudsættes ikke noget aandeligt Princip i sig selv , eller nogen aktiv Bestræbelse i Naturen ; en Retning , saadan som den kan iagttages , Fremskridtet , og Maalestokken derfor , det er gradus . I det Følgende skal denne Maalestok , der kun kan fastholdes i Tanken , anvendes paa Udviklingen og Historien . Metoden udskiller af sig selv Uvæsentligheder der ikke har Betydning for Undersøgelsen . DEN MENNESKELIGE FAMILJE I Slutningen af „Dyrenes Forvandling " blev der gjort Rede for Menneskets Herkomst mellem andre Familjer af Pattedyrene , fra en egernagtig Insektæder , som gik i Træerne , til Halvaben , gennem uddøde Led til en udviklet , gibbonagtig Form ; herfra fortsætter Udviklingen sig fra Træerne ned paa Jorden . Efter hvad der altsaa nu er oplyst kan det med temmelig Sandsynlighed siges at Mennesket har sin Oprindelse i Asien , i Skove der i Tertiærtiden dækkede Fastlandet , hvor der nu er Ørken . Skovens gradvise Undergang deroppe paa Verdenstaget tvang Mennesket ned fra Træerne , ned paa Græssteppen , mellem vordende Heste og Drøvtyggere , Rovdyr og alskens Farer . Det forvænte Slæng der var vant til at hoppe op i Træerne og skælde forfærdeligt ud paa Ulven nedenunder maatte ned og fægte med ham . Mens Skoven endnu var sammenhængende svang man sig fra Træ til Træ , forsigtig omgik man Huller i Skoven , da den begyndte at blive tynd , men Lysningerne blev saa store , Skoven kun som Øer derimellem , at man maatte over dem , og det var stygt , „Pladsskræk " gaar igen endnu hos nervøse Personer , arvet fra Forfædre for hvem det gjaldt Livet naar de skulde ud DEN MENNESKELIGE FAMILJE 33 i det Aabne . Træerne blev sjældne , et „Helle " hist og her at redde sig op i , hvis man kunde naa det i Rend ; Klatringen var der mindre Brug for , man blev Løber , først paa alle fire , siden , da det fremmede mere , paa to . Og saa var man bleven Rejsende , ud i det Aabne , ud af Landet ! I Træerne havde der allerede fundet en Vandring Sted , eller rettere en Spredning ; Lemurerne der findes saa langt Syd paa som Madagaskar maa have udbredt sig fra det gamle Udspringscentrum i Asien , og da de er helt og holdent Trædyr maa de have tilbagelagt hele Vejen i sammenhængende Skov , fra det ene Træ til det andet , gennem Aarmillioner ; Skov har staaet uafbrudt fra Nord - Asien og dybt ned i Afrika . Ogsaa Skoven har udbredt sig , Skoven med samt dens Dyr vandrede , efterhaanden som den udviklede sig og blev Skov , fra Nord til Syd . Landevejen , Retningen for Spredningen , betegnes nu af en eneste stor sammenhængende Ørken , fra Gobi over Turkestan og Arabien , til Sahara . De tidlige , primitive Trin havde et Forspring , for saa vidt som de var de første , de var allerede afsted , naar andre Arter opkom , man skal altsaa søge de oprindeligste blandt nulevende Arter længst ude fra Udgangspunktet . Ligesom de ældste Jordlag ligger underst , men er bleven Genstand for Forskydninger og Spring , de geologiske Lag kan ingenlunde afiæses som en hel , regelmæssig Serie , paa samme Maade ligger Menneskets Udbredelse i Ringe , den ene udenom den anden , de oprindeligste yderst , men Udbredelsesbilledet kan kun tydes brudstykkevis , er forstyrret af krydsede Vandringslinjer , Huller og Spor ovenpaa Spor ; ikke desto mindre er Antagelsen af denne Lov Nøglen til Menneskets Udbredelse , 34 AANDENS STADIER en Forskydning i det store fra Nord til Syd , idet Vandring og Placering betinger Trinet . I Periferien har man f . Eks . Australieren , den civiliserede hvide Mand i Evropa , ikke netop Udspringscentret , den hvide Mands Forfædre er flyttet fra Asien til Evropa ; mellem disse to Yderpunkter ligger Udviklingen , Forskellen i Trin maalt med en geografisk Afstand . Ved ingen Lejlighed kan Maalet anlægges ideelt , men der er noget af Sandheden i hvert Tilfælde . Dette skal nu vises , ved at se paa samtlige Racers Udbredelse , idet Hensyn samtidig tages til gradus . Ved Mennesket forstaaes een oprindelig Art , een genus . Som allerede omtalt i „Dyrenes Forvandling " er Zoologerne enige om at Menneskets Herkomst maa nedledes fra en bestemt forhistorisk Abeart , ikke fra flere , en fossil Slægtning af Gibbonen . Alle Aber findes nu sydpaa i Troperne , de udbredte sig mens Skoven endnu stod sammenhængende , siden de er vedbleven at være Trædyr ; Gibbonen naaede Malakka og Java , mens dens Slægtning nordpaa gik ned af Træerne og blev Stamfader til Mennesket . Afgreninger fra et tidligere Sted paa Stammen er de andre tre kendte menneskelignende Abearter , Gorilla , Chimpanse og Orang Utan . De to af dem tog i sin Tid Vestvejen og endte dybt nede i Afrikas Ækvatorialegne , den tredje gik lige sydpaa til Ækvator i Asien og er nu at søge paa de store Tropeøer , som en Gang har været landfast med Malakka ; hele Vejen hankede den sig fra Gren til Gren , og Armene blev længere og længere undervejs . Mod Øst fra Verdenstaget gik andre , meget tidlige Abearter over en den Gang eksisterende Landbro til Amerika , deres Efterkommere er nu den ny Ver - DEN MENNESKELIGE FAMILJE 35 dens Aber , der er bleven staaende paa et meget primitivt Standpunkt . Hesten gik samme Vej og efterlod sig rige fossile Vidnesbyrd om en lang Række Udviklingstrin i nordamerikansk Jordbund , hvorefter den mærkværdigt nok totalt uddøde der , mens den holdt sig i Stamlandet Asien , hvorfra den siden af Mennesket blev udbredt Verden over . De store „Menneskeaber " har altid forbavset , og MenneskeLigheden er virkelig nærgaaende , skønt de dog falder udenfor Menneskets direkte Stamlinje . Paafaldende er den Parallel der er mellem Menneskeaberne og den lokale Race der bebor samme Verdensdel , Gorillaen og Negeren , Orang Utanen og Mongolen ; der har været gjort opmærksom paa denne Lighed som muligt Bevis for et nært Slægtskab mellem dem , direkte Nedstamning ; Ligheden hænger imidlertid snarere sammen med et lokalt Præg , fælles for Beboere af samme Verdensdel , Gorilla , Chimpanse og Neger er „Afrikanere " , Orang Utan med samt Mongolen bærer tilsammen „Asiens " Stempel . At hver Verdensdel præger sine Arter paa en egen Maade er der andre Iagttagelser der viser . Alligevel maa man undre sig hver Gang man betragter en af disse tre store Abearter , man synes man har set Alverdens Mennesker der ligner dem . Sagen er den , de fysiognomiske Muligheder er de samme , nogenlunde fælles for Aber og Mennesker , selv primitive Aber , en meget vidt dreven Karikatur kan jo blive ved at ligne Originalen ; det menneskelignende hos Aberne er et Gøglespil som let lokker til at tro paa Slægtskab , selv hvor der ikke i streng zoologisk Forstand er Tale om ægte Slægtskab . For Resten er det jo Skaberi at sondre med saa megen genealogisk Ængstelse mellem Aber 36 AANDENS STADIER og Mennesker , de hører dog til et og samme Udspring , nær knyttet sammen , ligesom det er Skaberi at forlange det saa vidt og bredt omtalte manglende Mellemled paa Bordet , som om Udviklingen ikke havde fundet Sted uden at Fossiliet blev bragt til Veje ! „The missing Link " behøver man virkelig ikke at lede efter , man møder det lyslevende hver Dag paa Gaden . Den brølende Vankundige , der forlanger Beviset , afgiver det jo selv ! Mens Aberne udbredte sig mod Periferien og forblev Træbeboere , knyttet til et varmt Klima , udviklede Menneskets Aner sig paa Jorden og lærte at udholde Vintre . Fortroppe søgte dog Syden , hvor de er at finde endnu , den ene Bølge efter den anden , det ene Udviklingstrin efter det andet , de primitive yderst , rundt set ; Vandringens Historie , som Jordlagenes Historie , er en sønderrevet Ruin , vanskelig at studere . Et Udsigtspunkt kan vælges i en Radie , en af de Veje Menneskets Udbredelse har fulgt , fra Centret mod Periferien , og herfra kan der pejles til de øvrige ogsaa ; Radien der her er valgt gaar fra Gobi til Sahara og ned i Afrika , over El - Qorn . Nildalen er en gammel Menneskevej , El - Qorn en Station , hvorfra der før har været holdt Udkig . Idet Blikket rettes mod Udbredelsescentret , Verdenstaget , fastslaaes det da først at Mennesket er kommen af een Rod , anatomisk i Tilslutning til gibbonagtige Forfædre . Det udelukker dog ikke at den specifike Art Mennesket stammer fra kan have været meget varieret , inden for sin Egenart , og der er Grund til at tro det , naar man ser hen til Menneskehedens senere store Variabilitet ; Forskellene kan være kommen efter Spredningen , for største Delen , men gaar dog muligvis DEN MENNESKELIGE FAMILJE 37 i Anlæggene langt tilbage . Alle de meget forskelligt udprægede Menneskeracer paa Jorden skulde kunne lade sig føre tilbage til en enkelt , men denne Stamrace kan være sammensat af flere Nuancer . Hele Menneskeslægten vil man dog vel næppe nedlede fra en enkelt isoleret Primatfamilje , Verdenstaget var stort , Kaarene ikke overalt ens , der har været mange Familjer , hver med sine erhvervede , lokale Træk , Forskelligheder som gaar igen i Afkommet ; et gammelt fælles Familjepræg holder dem dog alle sammen . Mens man ser mod Verdenstaget og forsøger at danne sig virkelige Billeder af hvordan der har set ud da disse Familjer paa Grænsen mellem Abe og Mand opstod , Ariels Skole , skærper man forgæves sine Øjne , man kan vide noget derom , men Ingenting se . Men da de tidlige Væsner der kom fra Verdenstaget lever i Troperne nu , maa man have en Parallel der , man vender sig derfor i sit Udkigssæde paa El - Qorn og ser ned i Uganda . En Kender af Afrika , C . G . Schillings , har udtalt at Naturforholdene og det rige Dyreliv paa den midtafrikanske Højslette maa have Betingelser tilfælles med Tertiærtiden da Pattedyrslægterne opstod . Det er allerede nu mere end tyve Aar siden C . G . Schillings ' uforglemmelige Afrikabøger udkom , med de første Øjebliksbilleder taget af vilde Dyr i Marken ; selv er han forlængst død , den raske higende Videnskabsmand og Jæger , der aabnede op for disse fjerne Verdener saa intimt som aldrig før . Et vældigt Stykke elementær Natur er nedlagt for altid i hans Værk . Død er ogsaa Roosevelt — hvor hans Tid allerede er fjern ! — Roosevelt , Amerikas djerve Søn , Jægeren , Krigeren og Natur - 38 AANDENS STADIER historikeren ; fra hans Haand har man en skattet Bog om Afrika , de store Vildtreserver paa Halvtørstepperne omkring Kilimandsjaro og Mount Kenya ; andre flere Jægere og Vildtfotografer har bragt os Afrika nærmere , Berger , Dugmore ; mange vil føle det som et vigtigt Indhold af deres Liv , naar de skal se tyve Aar tilbage , det disse Mænd bragte Verden af Viden , af Billeder , som er næsten Tingene selv , uomstødelige fotografiske Sandsagn . Afrika ! For Nulevende , der har haft deres Barndom en Gang i Slutningen af forrige Aarhundrede , har Navnet Afrika en særlig nyslaaet Klang , de mindes Stanley , den store Ufortrødne , naar han efter at have været opslugt i Aaringer af „det mørke Fastland " dukkede op igen med svære , bevægede Tidender , Datidens Sensation , som Nordpolsekspeditionerne siden , men unægtelig mere nærende ; de naive Træsnit fra Stanleys Rejser har endnu en elementær Magt over Sindet , Verdens Skabelse , det nyfødte Afrika , set med Barndommens friske Øjne . Aldrig glemmer vi , de Indviede ,Tippu- Tib og Kong Mtesa og den sammensættelige Baad der hed „LadyAlice" og Løjtnant Stairs der saares af en forgiftet Pil , som det var at se paa malede Lærreder den Gang paa Markeder , under høje Skrig af Foreviseren — stakkels simple Tid , før Filmen og vore Dages flimrende Verdensalvidenhed ! Med en egen gammeltestamentlig Magt staar Stanleys Rejser præget i Sindet . Han har været død nu i mere end tyve Aar , og en urolig , aktiv Mands Død ligesom føles mere end andres , en Storm , i Form af et Menneske , der har lagt sig , og som der er bleven stille efter . Verdens Tempo er steget i de tyve DEN MENNESKELIGE FAMILJE 39 Aar siden hans Død , det er næsten bleven en anden Verden , en Flyver saa Stanley aldrig for sine Øjne ; men opdages i hans Stil kan der i hvert Fald ikke mere , Tidens Helte efter ham , selv Flyverne og deres Bedrifter , fordunkler ikke ham ,Bula Matadi ; for altid er hans Navn knyttet til Afrika , den store ny , raa Verdensdel med de enorme Dimensioner og de uoverskuelige Muligheder . Maanebjergene , Ruwenzori , den umaadelige sneklædte Tinde , som en Sky i Himlen , afdækkede sig for ham , han var den første hvide Mand der saa den , og den bærer nu hans Navn ; Bræerne fra den evige Sne heroppe under Ækvator nærer de store indreafrikanske Søer , hvorfra Nilen har sit Udspring , Afrikas Hjerte , en vældig Natursammenhæng endelig klarlagt . Æren for Kortlægningen af Nilens Kilder , et Problem lige siden Herodots Dage , deler Stanley med Speke , Burton , Grant , et Knippe Mænd , alle Englændere , der udøste deres Energi paa tilsyneladende ekstravagante , trøstesløse Opgaver , men bidrog til at lægge Englands Fremtid fast i en ny Verdensdel . Afrika er nu væsentlig engelsk , besat paa de afgørende Punkter , efter at ogsaa Tysk Øst - Afrika , uden synderlig Hæder , er lagt til britisk Omraade . De store Rejse - Englændere , Livingstone , Cameron , Thomson , hele dette imponerende Kuld i Slutningen af forrige Aarhundrede , det var dem der gjorde det , og man genkender i dem noget nordisk , en Rigelighed i Anlæget , som gaar tilbage til Normannerne , til Vikingerne , en Kasten sig bort , som fører til Grundlæggelsen af Riger , den store , frie Unyttighed , som ikke desto mindre giver Livsbetingelser for Fol - 40 AANDENS STADIER keslag , naar Bedriften har lyst . Man kender Karakteren fra Sagaen , de uforbederlige Karlfolk der foretrak et Hundeliv paa aabne Skuder , at sove paa Jorden og vækkes af et Haglvejr , frem for Behageligheden i Stuer , en Smag man da har kendt da man var Dreng og altid søgte det Fri , Sne og Rusk , og kun af en bydende Nødvendighed lod sig nøde i Hus . Ja , de levede deres Liv under aaben Himmel , alle disse Søfarere og Opdagere , med Øjne vasket af Regnen , for dem stod Solen op over en ny Synskreds hver Morgen , Bjergene talte til dem , med Flodbrus var de fortrolige , de kunde ikke have andet Liv end det man har i Naturen , Frihed og Møje . Et gammelt Instinkt , Menneskehedens Imperativ , Rejser og Udbredelse , fyldestgjorde sig gennem dem . Mellem Afrikaforskerne udmærker Stanley sig som Skribent . De andre der har udgivet deres Beretninger er korrekte , paa Englændervis , passende og udtømmende , han strømmer over . Ikke at han var Stilist eller havde nogen overhændig Dannelse , hans Bøger er enorm , indbunden Reportage , og hans Motiver var vel temmelig menneskelige ; et Par af Ekspeditionerne strejfer det komiske , han sætter Himmel og Jord i Bevægelse for at „finde " og „befri " Livingstone og Emin Pascha , der begge sætter sig lidt til Modværge mod at blive fundet og befriet , et flovt Udfald , som ikke kan skjules , Journalistens Vanheld ; men subsidiært opdager han Afrika , og det nyfundne Lands Vælde er gaaet over i hans Bøger . Han har ikke haft Tid heller til at maskere sig som Englænder , Temperamentet bryder ud af ham , han var en stridbar , hensynsløs Mand , som skabte sig Plager , han læssede DEN MENNESKELIGE FAMILJE 41 Arbejde paa sig , kivedes og kogte , pressede paa , pressede paa , hans Bøger er strømmende , oversvømmede , grumsede og mægtige , som de afrikanske Floder han berejste , han er højrøstet , uovervejet , har altfor meget i Favnen til at se sig for , men man lever med ham , man er med ham i Afrika . Et svært Urinstinkt dominerede ogsaa hos ham , en arvet uimodstaaelig Bevægelse , han havde Ve , han maatte gaa , en Lidenskab taler ud af ham , han udgyder sig i Ord , anklager , han er voldsom , værkelig og monoton som det gamle Testamentes Profeter , naar noget hindrer ham i hans Udfoldelse . Ire hedder et Ord paa Engelsk , som anvendes om at have Galde og være umedgørlig , dynamisk , svullen af et Forsæt , det kommer af Latinsk ira , Vrede , ogsaa brugt om Elementernes Rasen , det var det Stanley var besat af , en Drift , som giver Ondt af sig naar den bliver hemmet , han havde ira . En saadan Mand eksisterer kun i sin Funktion , udenfor den er han ynkelig , som Ørnen i Bur . Stanley endte som Rigsdagsmand ! En vel afgrænset Form for gradus er her med det samme beskrevet ; den kendes igen som Vagabondage hos defekte Personer , elementært og sublimt ytrer den sig i de store Opdagelsesrejsendes Instinkter . Hvad vi ved om Naturforholdene i det tropiske Afrika nu kan altsaa anvendes , analogt , paa Milieuet i Menneskets Urhjem oppe paa Verdenstaget ; man substituere manglende Skildringer derfra med Schillings Afrikabøger . En svunden Periode er man tilbøjelig til at rekonstruere klassisk , i alle Henseender tilfredsstillende for Tanken ; Ind - 42 AANDENS STADIER tryk fra Afrika ført tilbage til Nord - Asien i Tertiærtiden bibringer Formodningen om en Tilstand beroende paa mange Tilfældigheder ogsaa der , ingen Tilstand i Grunden , de og de Fald i Naturen , hvis Udfald først bliver slaaende bagefter ; Lov i Naturen , Skæbne , er Begreber der ikke har Gyldighed før en Betragtning kommer til bagefter . Et Totalindtryk af Afrika , i Forhold til den civiliserede Verdens Standard , har noget uegentligt , udenfor gængs Forestillingsform , man maa tænke paa de Affaldspladser og henliggende Marker udenfor de store ordnede Byer hvor Livet former sig udskudt og tilfældigt , Afrika minder om saadan en uhyre Losseplads og Udmark udenfor Europa , hvor et Liv der ikke rigtigt er Liv har været overladt til sig selv . Dyrene ordner sig med hinanden her i vildeste Tilstand , Flokke og Familjer af højst blandede Folkeslag er søgt ud her uden anden Lov end Lovløsheden , ligesom Udskudet fra en By søger Fælleden . Et heldigt hollandsk Ord „Busken " stempler denne tidlige Form for Kultur eller Fraværelse af Kultur . I „Busken " er man begyndt , til „Busken " vender man , naar man er forkommen , tilbage igen . Med Begrebet menes Vildmarken , som Boererne kendte den i Syd - Afrika , Halvørkener med en forpjusket Plantevækst , hvori en forkrøblet Kain - Race stak som Utøj ; en lignende „Busk " kendes fra Australien . Hvis Menneskets Stamfædre en Gang er gaaet igennem et Trin under lignende Naturforhold i Hjemlandet Asien , hvad Fundene nu altsaa tyder paa , en Skov der forringede sig og gradvist blev til Ørken , saa har man i Buskmanden fra Syd - Afrikas Stepper en Type der endnu lever under nogen - DEN MENNESKELIGE FAMILJE 43 lunde samme Betingelser ; forudsætter man en Vandring der har bragt alle Folkeslag fra et nordligt Udgangspunkt ud til forskellige Stationer mod Syd , vover man i Buskmændene simpelthen at se Efterkommere af det tidlige Menneske der udgik fra Verdenstaget . I Buskmanden har man den Dag i Dag en Type som vel uden Tvivl er forvandlet efter den lange Vandring , lokalt præget , elendigere sagtens ogsaa end i Tidernes Morgen , men som dog ikke er længere borte fra Urstadiet end at der kan sluttes fra den til Udspringet . Endnu ældre , eller yngre , oprindeligere , som Mennesketype er Pygmæen . Disse afrikanske Dvergfolk sidder nordligere end Buskmændene , i Ækvatorialegnene , som oprindeligere skulde de findes sydligt for dem , men her maa det erindres at Naturforholdene vender om paa den anden Side af Ækvator , her tager Temperaturen af og ender med at blive „nordlig " igen , et Forhold som gør Vandringsforholdene endnu mere indviklede . Problemet gentager sig i Sydamerika . Pygmæerne er Skovfolk , og de er bleven i Troperne fordi de saa at sige fører Varmen med sig , de gik tidligt og holder sig paa Steder med tidlige Betingelser . De har altid fjælet sig i Skoven og gør det endnu . Gennem Buskmændene og Pygmæerne kan man danne sig Forestillinger om Menneskehedens tidligste Aner . Pygmæerne som de oprindeligste skal her tages først . Et Udtog af Literaturen om Pygmæerne i Afrika er der ingen Grund til at give , deres Naturhistorie forudsættes bekendt , saa vel som Etnografien i Almindelighed ; Stoffet er alment ; Sammenstillingen foretages her paa egen Haand . Selv har jeg studeret Pygmæerne , Akka , Batwa , Wambutti , 44 AANDENS STADIER og hvad de ellers hedder , væsentlig efter Fotografier , da jeg ikke kunde besøge dem personligt ; en enkelt altfor kort Stump Film , optaget af en eller anden Afrikarejsende for nyligt , har været at se , Pygmæer skridende fra Skovtykningen ud i det Aabne , smaa nøgne Folk i Ovenlys , ikke større end Børn , men haarde Børn , en ejendommelig tilbageholdende Gang , Øjnene dybt i Skygge — saadan kommer Mennesket altsaa ud af Skoven , uforvaret , med den bare Mave , tøvende , uskyldig og kyndig , ja saadan , ud af Naturens Sovekammer , er vi kommen ! Antropologisk anses Pygmæerne for de lavest staaende , mest primitive af alle vilde Folkeslag paa Jorden . Deres Kultur nu er paavirket af de omboende Negerfolk , oprindeligt havde de ingen , de lige netop levede , fra Haanden og i Munden , som Jægere og Opsamlere i Skoven , den tykkeste Sumpskov , hvor ogsaa Okapien lever . Deres Tilværelse var saa skjult at de ikke en Gang lod sig se naar de handlede , Nabofolkene var i Forstaaelse med dem om visse Pladser hvor Sagerne man byttede med hinanden blev nedlagt , her kom saa Pygmæerne og hentede Tingene , men de blev aldrig set ; af saadant et Stof danner Folkeæventyret sine Forestillinger om Aander i Skoven . Det anses for tvivlsomt hvorvidt Pygmæerne i uberørt Tilstand har kendt til Brugen af Ild ; hvis man , som jeg har foreslaaet , sætter Erhvervelsen af Ilden som Skellet mellem hvor Dyret hører op og hvor Mennesket begynder , falder Pygmæen ind under Begrebet Før - Menneske ; man er meget langt tilbage i Selskab med ham ! De uddøde Tasmaniere ved man brugte Ild men kendte ikke til at skaffe sig den ved Boring , som de nærboende Australiere , de var et DEN MENNESKELIGE FAMILJE 45 Trin tilbage for dem , var henvist til at føre Ilden omkring med sig i stadig vedligeholdte Brande ; de havde altsaa lige just overskredet Tærskelen til Mennesket men var ikke kommen videre . Deres Redskaber var Sten med en begyndende Tilhugning , ringere endda end de Eoliter man tilskriver det allerældste præhistoriske Menneske . Men fysisk var de kraftigere udviklet end Pygmæerne . Om Tasmanierne minder fysiognomisk mange Pygmæer . Hvad angaar Pygmæernes Dvergvækst er ikke Alle enige om at den hører sammen med Oprindelighed i Udspring , at følgelig alle Racer skulde have været smaa til at begynde med , Nogle anser dem for Særtyper , opstaaet for sig . Da alle Pattedyr er begyndt som smaa Former , der senere har lagt sig Størrelse til , er der dog Grund til at tro det samme om Mennesket ; der skal her gaaes ud fra at Pygmæerne som Type virkelig repræsenterer et Trin alle Racer er gaaet igennem . „Pygmæer " findes i alle Verdensdele , indenfor alle Racer , de kan enten være direkte Efterkommere af oprindelige Folk med Dvergvækst , eller de kan tydes som atavistiske Spring indenfor de storvoksne Racer hvor de forekommer . Naturligst er det at antage at alle Pygmæer er af samme Udspring . Den afrikanske Art , der udgør en sluttet Race endnu , kan næppe opfattes som andet end et Urtrin . De har andre Træk der taler om et tidligt Udspring , endogsaa en vis Haarethed , Dun over hele Kroppen , paa det Punkt , som paa flere , staar de Dyret nærmere end andre kendte Racer . Studerer man Pygmæerne fysiognomisk beholder man ikke megen Tvivl tilbage om at det er det første menneskelige Trin man her har for sig , af alle Nulevende , de er ikke netop Ur - 46 AANDENS STADIER trinet selv men i meget nær Slægt med det Urtrin hvorfra alle Mennesker , i varierende Sidelinjer , kan nedledes . Mennesket nedstammer fra sig selv som mindre ! De afrikanske Pygmæer er kommen nogenlunde lige fra Verdenstaget . At de er gaaet tidligt viser Trinet , de er Skovbørn som da de begyndte , endnu ikke vænnet fra , de Betingelser de hænger sammen med bliver de stikkende i hvor de finder dem undervejs . Men de lever ikke mere i Træerne , i den Henseende er de forlængst Mennesker , gaaet ned paa Jorden ; som Former der har forladt det abeagtige Trin har de en lang Udvikling bag sig . Ja man danner sig den Formodning at de har optaget mange Varianter af Før - Mennesket i sig , inden de selv blev sammensvejset som lille afgrænset Rest - Race ; næsten kun i Størrelsen er Pygmæerne hinanden lig ; ellers gør de det mindst homogene Indtryk . Det er som om mange forskellige Familjer , der ligger bag dem igen , er gaaet op i dem som etnisk Gruppe ; og disse Træk synes de at have leveret videre til mange Efterkommere , omtrent hele Menneskeheden igen ! Det ser virkelig saadan ud , naar man sammenligner en Række Pygmæer , de er Pygmæer men genkalder ellers fysiognomisk alle de Træk man overhovedet kender , fra andre vilde Folk , Hvide ogsaa , man har Indtryk af at staa foran en Samle - Race , et Slags Moderfolk der har optaget alle tidligere Typer i sig og givet dem videre fra sig igen . Ogsaa dyriske Træk har de ført med sig ; et genkommende Træk hos mange Pygmæer , Bygningen af Munden , leder mærkeligt Tanken hen paa Chimpansen , den konvekse Overmund og de lange tynde , aldeles ikke negeragtige Læber . Man er langt ude her ; et Slægtskab med Chimpansen , at finde i de samme Breddegrader , skal dog ikke insinueres , men de har fulgtes ad sammen fra Verdenstaget , Chimpansen er kommen samme Vej fra , og er de ikke i et Fætterskab til hinanden saa har begge Stamlinjer dog sikkert i en fjern Tid der hvor de kom fra rørt ved hinanden ; af et ældgammelt fælles Arveanlæg har de begge øst . Bagud slutter Pygmæerne sig da til de ældste Primatslægter og staar selv som Mellemled der fører over til de fleste senere kendte Mennesketyper . Saa meget siger en Undersøgelse paa det blotte Grundlag af en Del Fotografier . Metoden , udelukkende at arbejde med Fysiognomiet , skal vel kaldes forvoven ; men hvad siger man da til den gamle naive , bedagede Maade at gøre Etnografi paa ved at inddele Folkeslag efter Sproget ? Skulde det være mere videnskabeligt end at gaa ud fra Habitus , hvad man kan se ? Sprogene skraber det ene Folkeslag af paa det andet , det er ingen Inddeling . Hvordan man ser ud derimod , det kan man ikke snakke sig fra ! Fysiognomisk leder Pygmæerne mest umiddelbart Tanken hen paa Australierne , den brakke , plumpe Næse ; ogsaa Papuaerne , hvortil der skal vendes tilbage siden ; men det videste Perspektiv aabner de ved de umiskendelige , ikke tilfældige Træk der glimter frem og paa en mærkværdig Maade genkalder primitive Fysiognomier fra Urtyper , Almue , Verden over , ogsaa i de civiliserede Lande . En mulig Sammenhæng skal gaaes efter , idet man indtil videre bliver ved Størrelsen som fælles Ledeform . Pygmæer , altsaa ikke i snævrere Forstand de afrikanske Former , men Folk af Dverg - 48 AANDENS STADIER vækst findes som før sagt i alle Verdensdele , i Grupper eller forsprængt , ved Siden af Folkeslag af almindelig Størrelse . Afrika alene har mange Stammer paa forskellige Lokaliteter i Skovdistriktet omkring Ækvator og med mange Navne ; Buskmændene , de ægte Buskmænd , hvorom nærmere siden , regnes efter Størrelsen til Pygmæerne . Men ogsaa andetsteds fra omtales Dvergfolk ( naturligvis ikke at forveksle med Dvergvækst , der er en sygelig Misdannelse ) , i Asien , Philippinerne , Ny Guinea , paa Sicilien og flere Steder , ikke ellers nærmere beskrevet ; som de i denne Sammenhæng mærkværdigste Paralleler skal fremdrages hvad man umiddelbart støder paa i den kendte Verden , Typen er hyppigere og os nærmere end man skulde tro . Pygmæer forekommer ofte mellem Jøder ; gaar man gennem Amsterdams Ghetto har man Indtryk af at bevæge sig gennem en Lilleverden , det er smaa Folk allesammen , under Middelstørrelse ; og man danner sig uvilkaarlig en Forestilling om at hele Jødefolket en Gang har været undervækstligt ; paa sin Vandring gennem andre Folkeslag har Jøderne siden , ved Krydsning , ved egen Vækst , erhvervet Størrelse som almindelige Evropæere ; men Enhver vil sande at have truffet Pygmæer mellem Jøder , meget smaa Folk , som iøvrigt aandelig talt kan være overordentlig voksne og modne , mere end de fleste af over normal Størrelse ; den ældre Glückstadt kunde man jo minde om som en overlegen begavet Pusling mange Københavnere har set . Jeg har kendt flere ; P . G . Philipsen . Noget af Æventyret hænger ved dem , Gnomer med overnaturligt udviklede Aandsevner , de er virkelige Prodigier af Naturen . I Østen rejste jeg en Gang paa DEN MENNESKELIGE FAMILJE 49 Damper med to besynderlige , fængslende Jøder , smaa gamle , vise Børn , næppe to Alen store , formfuldendte og med megen Autoritet i Samtale , alvidende , øjensynlig Lærde ; da vi kom til Hongkong satte den ene af dem et mærkeligt orientalsk Hovedtøj paa , og de blev begge modtaget med stor Ærbødighed af et Selskab af Jøder da de gik i Land ; aabenbart var det en berømt rejsende Rabbi som skulde besøge Hongkongs Synagoge . Ved Afrejsen gav de mig hver deres Visitkort , de mindste Visitkort jeg nogensinde har set ; det var Æventyret jeg havde rejst sammen med . De Fleste vil sikkert af deres Erfaring kunne supplere disse Par Træk med andre lige saa autentiske ; den jødiske Pygmæ eksisterer . Som Menneskeart fylder den med Forundring og Respekt . Gennemtrængende viril Intelligens kan gaa sammen med Garderhøjde , dog sjældnere , som oftest associerer herkulisk Vækst sig med aandelig Udtørring . Forbindelsen derimod af høj intellektuel Kapacitet med en minimal Vægt , godt og vel Barnestørrelse , bibringer Følelsen af at staa overfor noget Overnaturligt i Naturen . Jøderne er kommen fra Middelhavslandene , hvor alle Folk er smaa , under det Niveau man har i Øjet nordpaa . De gamle Romere var smaa , Italienerne er det endnu ; det maa derfor tages som en relativ Vurdering naar Germanerne siden den antike Literatur staar for Tanken som et Folk af Kæmper , Romerne saa dem saadan , det er Sammenligningen der gaar i Dimensioner , Germanerne er til deres Fordel bleven maalt med en noget lille Alen . Mange oprindelige Middelhavsfolk kan godt tænkes at være nedstammet fra Pygmæer . Japanerneer jo Pygmæer i Virkeligheden , en hel milliontallig Nation af Folk under Middelstørrelse , som Drenge i 50 AANDENS STADIER Evropæerøjne , ogsaa de rigeligt udrustet med et paafaldende Misforhold mellem aandelig Duelighed og ringe Størrelse . Dvergvæksten synes de at have overtaget fra Ainoen , en Race at komme tilbage til . Men selv i Nordevropa , i gamle germanske Lande træffer man jo Pygmæer , Typer som maa have levet der fra en Urtid af , muligvis Relikttyper af den ældste Urbefolkning ; i Almindelighed skelnes de ikke fra deres Omgivelser , kun er skærpet Blik vil i dem finde Lighed med andre fjerne antropologiske Typer . Iagttagelser af en bestemt Sammenhæng mellem Vækst og Type kan man have gjort hvis man har været Soldat ; Mandskabet i det danske Infanteri , som jeg har tilhørt , er ordnet Kompagnivis efter Højden i fire Delinger , i første Deling stod de lange Karle , mange af dem Bønder eller Kuske , Ben det meste , lange Stænger og et lille Hoved , Temperamentet roligt , skikkeligt , som hos store Hunde , de var stærke , men i den øvre Ende af Kompagniet var Krudtet ikke blevet opfundet . Anden Deling bestod af mere almindeligt Velvoksne , alle Slags Mennesker , mange fra Byen , Forretningsfolk , Akademikere , Briller saas her , en overlegen Deling . Tredje var Middelstørrelserne , tætte halvstore Folk , hvorimellem mange Arbejdere og Haandværkere , ogsaa Folk ude fra Landet , kort sagt Gennemsnittet ; tredje Deling var den raskeste og den mest udholdende , fysisk synes Størrelsen den mest praktiske . Men nede i fjerde Deling , en urolig Deling , med mere end een enfant terrible , havde man de smaa haarde , iltre Folk , hvorimellem man var sikker paa at træffe Kulsvierne , ( forhenværende Ardennere , sammenlign franske Soldater ! ) ellers DEN MENNESKELIGE FAMILJE 51 Arbejdsmænd fra Gaden og professionsløse Folk , Artister , Kellnere , Bypøbel og Kasketdrenge ; fjerde Deling var altid vanskelig at styre men ingenlunde de ringeste Soldater . Kompagniet afgiver et godt Materiale til Studiet af Temperament og Størrelse . Nede i fjerde Deling er det man træffer Pygmæen . Det er dog ikke netop den afrikanske Pygmæ i snævrere Forstand hvis Træk de genkalder , men derimod snarere Buskmanden . Typen er ikke til at tage fejl af , naar man har faaet Øje for den , det er en egen benet , udtørret Type , med fremtrædende Kindben , ejendommelig garvet og barket i Huden , med et stramt Mundparti , smaa senede Lemmer og haarde , rynkede Hænder . Ekstremt udpræget kan man træffe Typen mellem Personer der er lidt defekte , paa Gartnerier , som ofte anvender strandede Individer ; mellem løse Eksistenser , Storbyens Bundfald , hvorimellem ogsaa den australske Type er hyppig , at komme tilbage til straks . København er en gammel By og har en Almue som kan have en dyb Rod i Befolkningen , en Rest maaske af den ældste Urbefolkning . Man maa tænke paa Rigs Inddeling af Stænderne i Edda , Skildringen af Trællen , hvori der stikker ikke alene en Stand men en Race . Men ogsaa ude paa Bondelandet træffer man Typen , baade fra Jylland og Øerne kender jeg den , flygtige men meget overbevisende Indtryk , Glimt fra Landarbejdernes Verden , de smaa ubemærkede Erhverv , Skomagere , Kreaturtrækkere ; ikke saadan at de er paafaldende , tværtimod , Smaafolk af Almuen falder paa en egen Maade sammen med Jorden , smaa Folk har jo da en ekstra Grund til at blive overset ; maaske er de lidt til en Side , men gør sig 52 AANDENS STADIER ikke bemærket , de hænger sammen med deres Arbejde , er smaa Slidere og bliver tidlig gamle , eller de har altid været gamle , haarde og knystede som de er , med Furer om Munden , lidt hen i Retning af Børn der er bleven gamle endnu inden de var voksne . Ja , har man ikke set dem ? Noget Materiale som kunde give en haandgribelig Forestilling om Typen , Fotografier eller Maal , foreligger ikke ; det kunde tilvejebringes endnu . Man vilde være tilbøjelig til at mene at saadanne Smaafolks Eksistens hang sammen med Fattigdom og Elendighed , sociale Forhold ; Aarsagssammenhængen er den omvendte , de fører selv deres Milieu , Beskaffenheden af deres Kaar med sig . Dette gælder i en endnu synligere Grad den australoide Type , som ikke er sjælden i Evropa ; jeg har omtalt den ved en anden Lejlighed , men er iøvrigt ikke ene om at have paavist den , andre har haft Øje for den ; ogsaa her giver en Urtype , der er forkert placeret , Indtryk af en Forkommenhed , som den i Følge sit Trin selv fører med sig . Anlægene er primitive , i sig selv rigtige nok , hvor de hører til , ved Sammenligningen med civiliserede Omgivelser træder Misforholdet frem . Især i de store Byer falder det i Øjnene , Typen træffes her i de nederste eksistensløse Samfundslag , mellem Betlere , Sjovere , de saakaldte „Naturforskere " , der roder med „Syvtallet " i Gaardenes Skarnkasser eller ude paa Affaldspladserne i Byens Udkanter . Det er „Samlere " , Professionsløse , som ikke tilfældigt er sunken ned gennem alle Samfundslagene og endt hvor et Instinkt kalder paa DEN MENNESKELIGE FAMILJE 53 dem , Omstrejferens og Samlerens Instinkt , saadan som det er naturligt den Dag i Dag for Australieren ; det halve af Kloden og en Jordperiode ligger imellem , men Trinet er det samme . Racen er den samme ! Resttyperne i Evropa er simpelthen at opfatte som Levn der er bleven tilbage nordoppe af den samme Menneskeart . Vane og Øvelse i at sammenholde Typer siger det , det er ikke tilfældigt at disse primitive Evropæere ligner Australiere , for det australske Folkefærd genkalder omvendt Evropæere af sunken og lav Type , et Bevis der tilsyneladende gaar i Ring ; har man imidlertid en Gang faaet Øje for Ligheden er man ikke i Tvivl om at en gammel Raceenhed foreligger ; af alle Vilde er Australieren , selv om han anses for nok saa lavtstaaende og os fjern , den der er nærmest i Familje med visse Evropæere , Nordevropæere , endda den blonde Part af dem ! Forklaringen maa være et fælles Udgangspunkt en Gang i Urtiden , forsvundne Stamfædre hvorfra baade Evropæere og Australiere har afgrenet sig ; Australierne endte dybt i Syd paa et lukket Kontinent , hvor de dels blev staaende paa et Urtrin , dels modificerede sig i en Egenretning ; men det gamle Slægtspræg har de bevaret . Australieren gaar populært for at være „Neger " , fordi han er mørk , af den hvide Mand smides Befolkningen sammen under et fælles letfatteligt Begreb , de er blacks , og dog er det let at se at mindst to ret forskellige Arter af Australiere findes i Australien . Den ene staar Papuaerne nær , i mulig Sammenhæng med det nærliggende Ny Guinea , den er os mere fremmedartet , af et vildere Præg , „orientalsk " eller „indisk " , med kroget Næse og dybe Furer ned mod Mun - 54 AANDENS STADIER den , end den anden gennemgaaende Type , der har Opstoppernæse , i Forbindelsen med Prognathi og stærk Udvikling af Øjenbrynsbuerne ; det er den der minder om mange Evropæere af grov Type . Sikkert er en Raceidentitet tilstede . Selv udviklede , højtplacerede Evropæere kan minde om Australiere , i Særdeleshed paa et tidligt Alderstrin , Drenge i Pubertetsalderen gør ofte et ganske australsk Indtryk ; Nordevropæeren synes altsaa at have udviklet sig gennem det Trin Australieren endnu repræsenterer . Men en Type der næsten er Australieren selv er den føromtalte „Samler " fra Storbyens Elendighedskvarterer . I København har jeg ofte observeret den , et af Fattigdom i Forbindelse med Drik bedøvet Individ , med en Sæk paa Ryggen og Jernsøgeren i Haanden , Gravestokken , smudsig , mærket af Nætter tilbragt under aaben Himmel , omstrejfende , tabt i en Urmands Horisont midt inde i Storbyen , paa Bunden af en Verden med mange Etagers Huse , som har ophørt at være en Verden for ham . Ser man nærmere til er Typen konstant , næsten som om det altid var samme Mand , et Menneske med grove , i evolutionær Forstand unge Træk , plump , aaben Næse , i det hele et fremstaaende Underansigt mindende om Australierens Hundesnude , løst , gerne rødligt Skæg , blond , fregnet Hud . Iagttagere af Australieren vil ogsaa mene at mange af dem gør Indtryk af oprindeligt at have været rødblonde . I „Samleren " fra Storbyen har man da et tilbageblevet Individ , fostret af Krydsning , Anlæg som ellers ligger latent i Befolkningen , et Trin der slaar igennem og af sig selv finder en Vildmark midt i en civiliseret Verden . Ofte har jeg DEN MENNESKELIGE FAMILJE 55 tænkt at tilvejebringe Billeder og en biologisk Beskrivelse af Typen , til Sammenstilling med virkelige Australiere ; Opgaven henstaar aaben . Det er imidlertid ikke i Byernes slums alene den australoide Type findes , ogsaa paa Landet , i Fattighuse , forekommer den , for Resten ogsaa indenfor Professioner uden afgjort Elendighedspræg , mellem Søfolk og Fyrbødere , Almuen i Byen og paa Landet , Kuske og smaa Næringsdrivende med tilfældigt Erhverv ; man vil altid kunne kende den igen paa de grove smudsigblonde Træk , som Drenge i Pubertetsalderen der er bleven voksne uden at udvikle sig , det rødlige Haar og Skæg og den upigmenterede Hud , som dog ved Fregner forraader et gammelt Krydsningselement . Typen er decideret lavkastepræget , uden dog at være ondsindet eller farlig , skikkelige Børster og Analfabeter , hvis Evner ikke rækker ud over Lejlighedsarbejde og hvis Vagabondinstinkter gør dem egnet for Søen eller et Liv paa Landevejen med Slibestenen , de er i dyb Forstand „Rejsende " . Whitman var af Typen . Et eller andet isoleret cerebralt Anlæg , Geni , bestemte ham for hans Løbebane som Digter , men af Udseende og Instinkter lignede han ganske den australoide Vagabondtype der her er beskrevet . Det er ikke nogen egentlig Forbrydertype . Australieren gør jo heller ikke , skønt han staar paa det ældste Stenaldertrin , ikke en Gang kender Brugen af Lertøj , noget særlig kannibalsk eller korrupt Indtryk ; i den Henseende viser Papuaen værre , mere bestialske Anlæg . Hvis man i Forbrydertypen ser en Tilbagefaldsform , tidlige Instinkter placerede i 56 AANDENS STADIER en civiliseret Verden , saa er det snarere af en mongoloid Type den rekrutteres . Man maa nu antage at disse forsprængte Rester af et Urfolk hvor de findes afmærker en Rute , en gammel fælles Racevej , hvis yderste Stationer er at finde i Afrika og Australien , men hvis Udspring maa have ligget til Nord og Øst for Evropa . Af et Pygmælignende Folk , der kom fra Verdenstaget , kan Tasmaniere og Australiere som før berørt have udviklet sig ; de har lagt til i Størrelse og har tilegnet sig lokale Træk , men er bleven paa et Urtrin , mens Folk af samme Oprindelse drev det til en høj overlegen Kultur i Evropa ; Tilbagefaldsformer vidner der om Oprindelsen . Glimt af andre Racer støtter Antagelsen , Weddaerne paa Ceylon , Tamilerne paa Dekkanhalvøen , Urbefolkningen som ikke er Malajer paa Malakka , de genkalder alle Australieren og betegner Stationer undervejs fra Nord til Syd , ligesom Papuaerne paa Ny Guinea og nogle af Øerne i Sydhavet , alle „Melanesiere " og „Negritoer " , i Modsætning til Polynesierne , som er Malajer . „Hinduer " kalder man fra en Frastand alle Folk i Indien ; i deres Kasteinddeling har de Indfødte dog selv haft Blik for Forskelle , mange Racer og Trin er rystet sammen her . Ogsaa i Indien forekommer den australske Type , de fleste „Fakirer " tilhører den øjensynligt , Paria som er sunken under Niveauet , er professionsløs og har taget til Betlerens Erhverv , støttet af en overtroisk Frygt , en Rest Respekt for Shamanens Farlighed , som man sikrer sig imod ved Gaver ; Fakirerne er stillesiddende „Samlere " . I en paaklædt Form gaar Typen igen i Evropas Klerke og Poper . DEN MENNESKELIGE FAMILJE 47 Hverken Pygmæerne eller Australierne har efterladt sig historiske Spor af deres Udbredelse fra Nord til Syd , uden netop gennem ovennævnte , undervejs efterladte Racerester , som kendes igen paa deres gradus . Iagttagelserne er af en vag og svævende Art , vil næppe i Almindelighed blive anerkendt , ikke lige straks , og dog sidder de fast naar man en Gang har faaet Sporet . I en Skov af gamle Træer der staar uregelmæssigt imellem hinanden kan man , naar man er i Bevægelse , fra en vis Synsvinkel se at de en Gang har været plantet i Rader , paa samme Maade giver spredte Glimt af Pejlinger af Punkter , som ligger langt fra hinanden , Retningen af de Veje Menneskeheden har vandret . Maa man slutte i Luften hvad angaar Pygmæer og Australiere , saa har Buskmændene derimod efterladt sig synlige Spor . De var Kunstnere og har indskrevet deres Mærke paa Klipper og i Huler overalt hvor de er passeret , lige siden Glacialtiden , og maaske før . Buskmandstegningerne som kendes fra Sydafrika den Dag i Dag er af ganske samme Karakter som den diluviale Kunst fra Altamira i Spanien og de berømte franske Huletegninger ; Stationer undervejs i Nord - Afrika og ned gennem hele Fastlandet viser hvad Vej Vandringen er gaaet . Det erkendes nu af alle Etnologer at Kunstarten er af samme Udspring , fordelt over et stort Omraade , den maa hidrøre saa at sige fra samme Haand , en i denne Retning specifikt begavet Race , hvoraf en Udløber kendes i vor Tid , de forkomne og til en snarlig Undergang viede Buskmænd i Kalaharis Ørkenstepper . Fra dem maa man ingenlunde slutte til Urmanden , skønt Racen er den 58 AANDENS STADIER samme , en Urfriskhed man kun kan gisne om har præget det forhistoriske Menneske . Hulefundene i Frankrig dominerer med en blændende Magt , ved Forholdenes Gunst er her en Station bevaret , ligesom flere Steder østerpaa ind i Mellemevropa , mens alle Spor længere mod Nord er raderet væk fra Jordens Overflade af Isen ; det er næsten som om Mennesket er kommen herfra , da det er det Sted der taler , Hulernes og Lokaliteternes Navne er en Gang for alle gaaet over paa det præhistoriske Menneske og de forskellige Trin ; i Virkeligheden er det kun en Station , Mennesket var fuldt udviklet , i flere Typer og Racer , da det passerede forbi her , det kom fra Øst og Nord ind i Frankrig og udbredte sig videre til Afrika , som ved Landbroer over Spanien og Italien var forbundet med Evropa . Buskmanden er kommen den Vej fra . Ogsaa andetsteds synes man man skal genkende hans Spor . De ældste Figurmalerier i Middelhavslandene har en mærkelig Lighed med Buskmandstegninger og Helleristninger ; af dem opstod det højtudviklede antike Vasemaleri . Har Buskmanden , eller Ætlinger af Racen , mon ikke ogsaa haft noget at gøre med Grundlæggelsen af den ældste ægyptiske Kunst ? Fra ældgammel Tid har Kunstfærdighed og ringe Legemsstørrelse været Forestillinger der har været knyttet til hinanden ; i den nordiske Mytologis Sagnforestillinger er det Dvergene der er Smede og Kunsthaandværkere , udrustet med overnaturlige Evner . Naturligvis de store raa Krigere , hvis Uforstand havde fordoblet sig med Væksten , kunde jo ikke faa i deres Hoved hvordan man gløder et Jern eller som ved Magi faar et Dyr til at springe frem paa Overfladen DEN MENNESKELIGE FAMILJE 59 af en Sten ! Pygmæerne er da ogsaa endnu store Tryllekunstnere og Giftblandere . Der gives Negerstammer af de højvoksne Folk der holder Pygmæer som Gøglere og Narre ved deres Negerhoffer — et Perspektiv ind i Evropas Middelalder ! Et Buskmanden Fader til al Kunst ? I saa Fald , og hvis man betænker at de smaa Folk tidligt kom i et Afhængighedsforhold til Kæmperne , blev holdt undertvunget som Slaver af dem , forstaar man bedre Vølund og hans grusomme Hævndrømme . Forestiller man sig altsaa Urmenneskets Udbredelsesfelt som en Vifte , hvis Spids ligger nordoppe i Asien , paa Verdenstaget , saa er Pygmæernes og Buskmændenes Rute ned i Afrika , med tabte Racerester undervejs , da en af Straalerne i Viften ; en anden er Australierens , ned gennem Indien og over Øerne til Sydhavet , med tidlige Sideskud til Evropa . En engelsk Antropolog , W . J . Sollas , sammenstiller i et Værk , Ancient Hunters , de forskellige Underracer af Mennesket , der er bestemt ved de franske Hulefund , med tilsvarende nulevende Urfolk ; Australieren skulde da være identisk med Moustérien - Manden , Buskmanden med den Type der er opkaldt efter Fundstedet Aurignac . Buskmanden mener jeg iøvrigt minder meget om den saakaldte Grimaldi - Type fra Mentone , der opfattes som negroid . Til Magdalénien - Typen skulde svare Eskimoen . Her er man saa inde paa en vid Mark , Problemet amerikansk Urbefolkning , „Indianerne " , som igen leder tilbage til Asien og de udbredte , komplicerede Raceforhold der , Mongoler og Malajer , Nordasiater , et uhyre Udbredelsesfelt , lige fra Kamtschadaleren og 60 AANDENS STADIER ned til Ildlænderen paa Syd - Amerikas Sydspids . Skudt ud fra Asien paa Øerne udenfor er Ainoen , en Pygmæ at se til , af meget gammel Oprindelse , haaret og med Træk der meget leder Tanken hen paa Australieren ; den Vej peger en Straale af Viften . En anden er Eskimoen ; de primitive af dem , som Kap Yorkerne , er efter Størrelsen Pygmæer ... Alt dette antydningsvis og kun som en Begyndelse til at rage alle Racer ned over Hovedet . Jeg har imidlertid ikke tænkt at overflødiggøre Antropologer og indvikle mig i Raceproblemer , som Laokoon i Slanger , kun et Udblik over Menneskeheden som Bestand , et Rids af den for Tiden gældende Systematik er nødvendigt for at komme til mit Ærinde , Aandens Stadier . Menneskets Udspring og Vandring er et præhistorisk Problem , det fortsætter sig ind i Nutiden , en Betragtning af alle nulevende aktuelle Folkeslag ; Hensigten er at bestemme Trinet , hertil bidrager alt hvad man kan vide om Mennesker . DEN MENNESKELIGE FAMILJE 57 RACE OG TRIN ALMINDELIG Menneskebeskrivelse har man i Etnografien , der inddeler efter Folkegrupper , Nationer og Sprog , tager Rammerne successivt geografisk , altsaa en Opsummering af Folkeenheder ; Antropologien søger Racen , den naturhistoriske Systematik paa Grundlag af Blodsslægtskab og Oprindelse , her griber Rammerne fra Etnografien ind i og over hinanden ; en Folkeenhed kan rumme mange forskellige Racer . Endnu da vi gik i Skole lærte vi Etnografi og Antropologi under et , en Bestanddel af Geografien , det gamle grandiost simple System , som en Gang var Videnskab , Inddelingen i Kaukasierne , de Hvide , Negrene , de Sorte , Mongolerne , de Gule , Malajerne , de Brune , og Indianerne , de Røde , raskt svarende til Verdensdelene , et System der er som opstaaet af et Barn og en Farvelade . I Konflikt hermed , men det gjorde ikke noget , stod Bibelshistoriens endnu simplere Inddeling i Sem , Kam og Jafet . Siden har Antropologien været virksom , i Sammenhæng med hele vor Tids pludselige , ekstensive Horisontudvidelse , Opdagelsesrejser , Trafik , Billedmateriale , en vidtløftig moderne Racesystematik er bleven udarbejdet , flere ikke ens Systemer , idet man gaar ud fra somatiske Kendemærker , Kranieform , Beskaffenhed af Haaret , Øjenfarve og 62 AANDENS STADIER Legemshøjde . Antallet af Racer viser en Tilbøjelighed til at strække sig i Længden , jo mere man inddeler og klassificerer , Blandingsracer og uvisse Typer iberegnet , Dennikers Inddeling , der anses for et Hvilepunkt indenfor Forskningen , kommer til et Antal af 13 Grundracer , med flere Underafdelinger , saa spaltet og uddifferentieret tager Menneskeheden sig ud naar man sondrer den efter ydre Artspræg . Alene for de evropæiske Racers Vedkommende er Problemet uendeligt , her er Blandingen og Indfiltringen af oprindelige Bestanddele gaaet for sig gennem Aartusinder , det har givet Evropa sin Karakter , et Sammenstødssted mellem Racer . Fra gammel Tid udhæver sig dog væsensadskilte Stammer , en nordlig og en sydlig , hvortil kommer østlige Elementer ; for Tiden skelnes , efter Kranieform , Farve og Højde , mellem en nordiskgermansk Race , en mediterran og en alpin , samt en dinarisk . Sondringen falder sammen med et rent umiddelbart Indtryk af noget gennemgaaende nordisk i Evropa , noget romansk og noget som man med et vidt Begreb vilde kalde asiatisk . Langtfra alle evropæiske Folk der har Karakter af Race lader sig imidlertid indgruppere under disse Hovedbegreber ; om Vanskelighederne ved en overskuelig og endelig Systematik kan man danne sig en Forestilling f . Eks . gennem et nyere Samleværk af Svenskeren Rolf Nordenstreng , som er særdeles paalideligt , men som hvad Problemet Race angaar efterlader en Følelse af paa en Gang Overmæthed og Hunger . Race er et elusivt Begreb , beror til syvende og sidst paa Øje , Totalindtryk af en Flerhed , uden at en Enkelt nogensinde rigtig dækker Begrebet . Videnskabeligt fremkommer Race RACE OG TRIN 63 som en statistisk Figur , Resultatet af Maalinger , et Middeltal , der dog næppe nogensinde svarer til et eneste paaviseligt Individ . Raceindtrykket er sjældent , kun undtagelsesvis mener man at staa overfor ren Race , det store Flertal er krydsede og blandede Individer , i Byerne i Særdeleshed , her er næppe en Procent Race , Resten er Urace ; men disse 99 Procent er dog Menneskeheden som man til dagligt ser den . Majoriteten vil vel tilsidst kræve at man bedømmer dem , ikke de formentlig rene Racestammer de er kommen af . Til selve Raceproblemets Usikkerhed kommer at Undersøgelsen i Evropa har lidt af en indre Skade , som Raceantropologien som Videnskab skranter af endnu , paa et Tidspunkt gik der Politik deri ; Passeren hvormed man maalte taalmodige Hoveder blev et Stikvaaben i Nationalisters Haand . Undersøgelsen i sig selv lider af en subjektiv Begrænsning , Antropologen er jo selv af Race og vil , aabent eller skjult , vurdere i Forhold dertil . Antropologer burde derfor paa Forhaand under Passeren , da det dog ikke er uden Betydning for Publikum at det underrettes om hvilken Norm man har for sig , en Vurdering af Autor burde gaa forud for en Vurdering af Menneskeheden . De mange forskellige og hinanden ofte lidenskabeligt bekæmpende Hypoteser indenfor Raceantropologien , der dog hver for sig sandsynligvis er tænkt som strengt objektive , taler tilstrækkeligt om en Grundsvaghed som Undersøgelsen lider af . Hvis det var muligt burde det afgørende Diktum falde fra en Iagttager udenfor Kloden . Saalænge det ikke kan ske stiller mange Raceundersøgelser sig derfor i et dobbelt Lys . For blot at tage de to Grundhovedformer , Brachykefalen og Dolichokefalen , der 64 AANDENS STADIER vurderes meget uens , foreligger der Mulighed for at en brachykefal Forsker enten følger sit eget Instinkt i Bedømmelsen af en dolichokefal Kollega , eller bestræber sig for at sætte sig ind i hans Psyke ; en dolichokefal Videnskabsmand er stillet over for Opgaven enten at anstrenge sin Fantasi for at bestemme Brachykefalen , i et Omfang der ganske er hans eget , eller efterspore Brachykefalens Sjæleliv ud fra hans egne , Brachykefalens , Forudsætninger . Mulighedstabellen vilde blive endnu mere indviklet , hvis man blot antog endnu en Grundrace , Mesokefalen , hvilket mange gør , ikke at tale om utallige Krydsninger ; hvis man kendte alle Videnskabsmænds Ekstraktion , det nogenlunde rigtige Antal af Racevarieteter de hører til , lod det sig vel i Grunden udregne , som et simpelt Permutationsstykke , hvor mange Løsninger af Raceproblemet der i det hele taget er tænkelige ; Facit vilde antagelig komme op imod Jordens Indbyggerantal , minus Tvillingerne , hvis Anskuelser skulde ventes at falde sammen . Indtil videre nøjes Landene eller Nationerne med mindre , man har valgt sig en Favoritløsning , med knyttet Haand , den som Selvopholdelsesdriften , Politiken anbefaler . I Frankrig f . Eks . hvor den antropologiske Skole i sin Tendens væsentlig grupperer sig omkring Dogmer af Broca , hælder man til den Anskuelse at den man kunde fristes til at sige brocakefale Race er den værdifuldeste , med andre Ord Korthovedet lader til at være i Majoritet i Frankrig . Tendensen synes iøvrigt skønsomt vendt imod Arvefjenden Tyskland , der opfattes som et Ynglested for germanske barbariske Langhoveder . I Tyskland har man sin Opfattelse af den german - RACE OG TRIN 65 ske Races Plads i Verdenskonkurrencen — Skade kun at Maalingerne falder ud til at Korthovedet er i Majoritet ogsaa i Tyskland ! Den tyske Raceromantik tjener beskedent til Forherligelse af Skandinavien . Englænderne , der anses for Langhoveder , afskaffede under Krigen Begrebet Germaner , som knytter til Tyskland , og stemplede Tyskerne som Hunner , hvoraf man tør slutte at de ikke holder Mongolen i nogen stor Anseelse . Ogsaa af den amerikanske Antropologi er Glosen germansk udgaaet ; hvad man forstod derved hedder nu nordic . Ved Race maa altsaa i national Henseende forstaaes hvad man mener om hinanden . For nylig er et nyt Moment kommen til som kan faa Betydning for Raceundersøgelsen , idet man gaar ud fra Blodprøver ; det viser sig at Blodets Sammensætning røber Affinitet mellem nærstaaende Arter , ikke mellem andre ; ad den Vej er det muligt at Inddelingen af Racer vil faa et nyt rationelt Grundlag . Men hvordan det saa forholder sig , den antropologiske Systematik , der gaar ud paa at skille Menneskeheden i Grupper , med Eftertryk lagt paa Forskellene , skal forlades i denne Sammenhæng . Det er Identitet , Ligheder der her søges , Overgangene mellem Racer , bestemt efter et indre Princip . Systematiken afgrænser Racer som Urstammer der er skilt fra hinanden i Anlæget og væsentlig uforenelige med hinanden under Væksten , Psyken ogsaa artsforskellig , den ene Race konstant og forskellig fra den anden som Olje og Vand , et Artsbegreb der er hentet fra en zoologisk Vane ; ogsaa overfor Dyreverdenen bestræber man sig mere efter at iso - 66 AANDENS STADIER lere de enkelte Grupper end efter at se hele Dyreverdenen under Forvandling . Udviklingens Problem gaar tabt under den haardnakkede Jagt efter Specificering . Efter at have mættet sig med Begrebet Race maa man arbejde sig ud af det igen . I et Tilbageblik paa „Den lange Rejse " , som giver Billeder af Menneskets Udviklingshistorie , udtalte jeg at disse Kompositioner ikke skulde opfattes som handlende eksklusivt om en Race , Nordboen nemlig , de handler om Udviklingstrin . Den ene Race er Udviklingstrinet af den anden . ( Æstetik og Udvikling 1923 ) . Denne Anskuelse er selv en Udvikling ; jeg har følt den som en Vækst i Tanken . Ingen har været saa forset paa Race som jeg , og en Optagelse af Stoffet i sig var naturligvis nødvendig for at sublimere en anden Opfattelse ud deraf ; at se Menneskeheden i Racer havde da ogsaa den opdragende Indflydelse at man unddrog sig fra det nationalistiske Synspunkt , man ser sit Slægtskab hvor man finder det ; ikke en Gang af Klasse beholder man nogen Fornemmelse tilbage , naar man har øvet sig i at se Racen i ethvert Individ man møder , tilovers har man for Oprindeligheden , i hvilket Samfundslag man saa træffer den , hvorimod man ikke skænker hverken den degenererede Fyrste eller Arbejder en Tanke . Men lang Beskæftigelse med Race ender med at føre ind paa en Sondring efter gradus . Er Betragtningen bleven dominerende kan man ikke vedblive at se Artsdistancer mellem Mennesker , man opfatter ikke længere Menneskeheden horisontalt , men i Dybden . Overalt er der et Slægtskab der forener , kun Trinet skiller . Og Udviklingen er jo ikke afsluttet . Man vil en ny Menneskebeskrivelse , hverken Etnografiens platte Opregning — hvis man endda havde den , men det har man ikke en Gang — eller Antropologiens Adskillelse af Bukkene til den ene Side , Faarene til den anden ; Geden og Faaret har dog udviklet sig af samme Stamdyr ! Den ny Antropografi , for at danne et nyt Ord af to gamle , burde gaa ud fra Udviklingen , det vil sige stræbe mod en kronologisk Ordning og Inddeling , hvis den er mulig , fra de første primitive Trin til de højest udviklede ; Antropografien falder da sammen med Historien . Zoologien har gennemført denne Reform , her begynder Systemet med Urformen , Cellen , og ender med Mennesket . Endnu behersker Artsbestemmelsen Zoologien , Samlerarbejdet der gør sig gældende , men det der ligger imellem Arterne , Udviklingen , det er den rigtige Zoologi . Antropologiens Maal er det samme , at rekonstruere hele Menneskets Udviklingsgang , fra den første Begyndelse op til vor Tid . Saalænge den antropologiske Metode er saa usikker som den er , er det tilladt at slaa ind paa andre Baner , i Tillid til Skøn og Fantasi , selv om man slet ikke vil kalde det nogen Metode . I det foregaaende er Tilløb allerede gjort til at ordne Menneskebeskrivelsen kronologisk , idet de først omtalte Racer ogsaa er de primitiveste , muligvis Stamtypen , i hvert Fald Sideskud fra et fælles Urtrin hele Menneskeheden en Gang er gaaet igennem . Artsrækken , selv om den ikke kan gøres fuldstændig , skulde da falde sammen med Trinrækken . Der 68 AANDENS STADIER er noget der taler for at de smaa Menneskeracer er de tidligste , og at alle senere større Typer har udviklet sig af dem . At faa en hel kronologisk Række i Stand vil blive vanskeligt , dertil er Slægtskabsforholdet mellem alle Jordens varierede Folkeslag for kompliceret og uigenkendeligt , og for mange Mellemled udgaaet . Men Udviklingen i Aanden , den indre Horisont , kan forfølges . Her rettes Undersøgelsen mod Trinet , idet man vekselvis slutter fra Trinet til Racen , fra Racen til Trinet . For i det hele taget at faa Undersøgelsen i Gang opfattes Udviklingen i Stadier , skønt Naturen ikke i sig selv har Stadier . Historien inddeler i en Oldtid , en Middelalder og en Nutid , ogsaa vilkaarligt ; det man vil ind paa er Evolutionen , Menneskets Karriere i sidste Jordperiode . Mest spejler Menneskets tidligste Stadier sig i og staar i Aarsagssammenhæng med Udbredelsen , Indvirkning af Klima og Omgivelser , Selskab eller Isolation , det er Historien om en Rejse . Stadierne giver sig Udtryk i Teknik og Kunst , politisk Historie ; Magtforhold , Stats - og Nationalitetsgrupper har indvirket paa Udformningen af de aandelige Trin . En Vandring og en Udvikling har fundet Sted , lad os efterspore den , fra neden af op , og se hvordan den har givet sig Udtryk i Aanden , fra Æderens gradus til Frembringerens . Ad tre Veje kan gradus efterspores og bestemmes : historisk , Menneskehedens almindelige Opstigning fra det vilde Trin til Kulturen ; biogenetisk , ved Iagttagelse af Barnet , sammenholdt med hvad man ved om den Vilde , Individets Udvikling og Vækst ; endelig psykologisk , gennem den arvede Underbevidsthed , Sindsbevægelser , Lidenskab og Drifter , som RACE OG TRIN 69 slaar ned gennem alle Trinene til den animalske Oprindelse . Alle Kilder skal benyttes under et . For at se hvordan Mennesket har artet sig vendes nu igen tilbage til Udsigtspunktet paa Historiens Bjerg . Men først skal der foretages en Udflugt til Spørgsmaalet om selve Livets Oprindelse , et Kapitel af al Histories Forhistorie , som egentlig hørte til under „Dyrenes Forvandling " men som jeg ikke fik samlet mig til i denne Forbindelse , et Blik ind i den første Taage hvoraf Aanden træder ud ; det forudskikkes her . RACE OG TRIN 67 LIVETS OPRINDELSE MED Hensyn til Spørgsmaalet om Altings Begyndelse si ger Herluf Winge , paa sin uskyldige Maade : „Der er Grund til at tro , at Livet er født af Luft og Hav . Engang i Jordens Ungdom skete Underet , da Tiden var kommen , da alt var rede dertil ; Luft og Vand indgik i Forbindelse , og Havet blev dækket med et Nedslag af utalte Mængder af smaa Kugler af levende Stof . Forskellen fra Stoffer , som Jorden tidligere havde frembragt , var kun lille og vanskelig at klarlægge ; men den var rig paa Følger . Havde et Menneske dengang kunnet se ud over Havet , vilde han intet nyt have set ; usynlig var Spiren lagt til den lange Kjede af Skabninger , der skulde blive Jordens ypperste , og hvis Fremtid og Maal ingen kender . " Og han tilføjer , med den ham egne spæde Myndighed , i en Note : „Mange ville sige , at den her givne Fremstilling af de første levende Væseners Fremkomst er Digt . Det er det dog ikke . Det er en fornuftmæssig Tydning af Kendsgjerninger , saare nærliggende . Det samme eller dog noget lignende er da ogsaa tidligere fremført af andre . Særlig Henvisning til Havet som det sandsynligste Sted for Livets Oprindelse er i hvert Fald oftere fremsat . " Disse Ytringer er alt hvad Winge har ud over de rent osteologiske Undersøgelser . Det fremgaar af dem at han er Evolutionsmand , som man bliver det uden Anstrengelse , blot ved en „fornuftmæssig Tydning af Kendsgjerninger , saare nærliggende , " Udviklingens Doktrin med faa Ord . Ja Udviklingen er jo ikke en Gang noget Doktrin , nogen Teori eller Hypotese , som Evolutionslærens Fjender hænger sig i ; selv Naturhistorikere tillader ængsteligt at man udtrykker sig saaledes , en sproglig Vaghed eller Dovenskab , Udviklingen er overhovedet ikke et Postulat der trænger til Bevis . Tværtimod , naar alle Teorier og Spekulationer er prøvet og fundet utilstrækkelige bliver det blotte Iagttagelsesstof tilbage , simpelthen hvad man ser , og det er Udviklingen . Der er Mennesket og Dyrerækken i Naturen , de er kommen ; hvordan er de kommen ? Udviklingens Teori , det er dens samlede Dokumentation , gaar først og fremmest ud paa at fastslaa en Fænomenrække , Forekomsten af Arter og deres indbyrdes Slægtskab , det er det Primære , det er der , Udviklingen er der — det skal dog vel ikke bevises at Jorden er fuld af Skabninger ? I andet Plan kommer Bestræbelsen efter at forklare sig af hvilken Aarsag Udviklingen har fundet Sted , Led for Led ; her er det Evolutionslæren akcepterer den eneste Forklaring der bliver tilbage , naar alle andre slaar fejl , nemlig at Leddene har udviklet sig af hinanden , det er gaaet til simpelthen af sig selv . At Arterne oprindeligt er bleven „skabt " , hvorefter de dog alligevel begyndte at udvikle sig , er en Forklaring for saadanne som synes at det er Forklaring nok . LIVETS OPRINDELSE 71 En vis Skole indenfor Arvelighedsforskningen er her Skyld i megen Uklarhed og kan ikke frifindes for at have udleveret Evolutionslæren til Reaktionen . Paa Grundlag af plantefysiologiske Laboratorieundersøgelser , som eftersporer Forandringer indenfor Kimet , den interne Evolution , er det bleven et Dogme mellem Eftersnakkere at der saa at sige ingen Arvelighed eksisterer , erhvervede Egenskaber skal ikke kunne nedarves , derfor savnes der Bevis ! Hvis man vilde lukke Laboratoriedøren og gaa ud i Marken skulde man snart møde Beviset , i Form af en Hest eller en Ko . At erhvervede Egenskaber nedarves , det er det der har fundet Sted . Hvordan man vil forklare det faar man gaa hjem paa Laboratoriet igen og efterspore i sit Mikroskop . Ufatteligt at en logisk Forvildelse har kunnet optage Videnskaben saa længe ; Eftertiden vil betragte den som en Kuriositet , en ubegribelig , grotesk Forblindelse midt i den synligste Verden , tilsat med ikke lidt Specialist - Opblæsthed og Halvdannelse . Den allerelementæreste Aabenhed over for Naturen maa være tilgroet , en Immunitet overfor Indtryk formodentlig erhvervet i Byer , for at driste sig til at fornægte selve Fænomenet , Arterne og deres Slægtskabssammenhæng , som giver deres Herkomst , den ene af den anden . At man ikke kan se en Art gro ud af en anden for sine Øjne beror paa en Afstumpethed i Aanden , det gaar for sig i Aarmillioner , kan naturligvis ikke direkte iagttages , men en levende Indbildningskraft og Øvelse i Formbetragtning siger det . Man bestræber sig for at tænke i Spring , da man ikke kan føle i Form , saa skal det være „Mutationer " der er Aarsag til Oprindelsen af Arter , som om det behøvedes ! De mang - LIVETS OPRINDELSE 73 foldige Mellemformer , ofte næppe til at skelne fra hinanden , suppleret med de uddøde , man tænke f . Eks . paa de uendelig mange Former af de smaa Rovdyr , leverer Bevis nok for at Naturen ikke har nødig at arbejde i Spring , det gaar ganske gradvist og kontinuerligt fra den ene Form over i den anden . Mutationer ved Siden af , lejlighedsvis , er ikke udelukket , pludselige Knæk paa Arvelinjen ; ethvert Moment der indvirker paa Variationen kan man jo , i minimal Grad , kalde for Mutation . Men naar Mutationen er opstaaet , forandrer den sig saa ikke mere ? At der er en lovbundet Sammenhæng mellem ydre Form og Kim , Artspræget nedlagt i Ægget , er selvsagt , for at bruge en af Tiden yndet Refleksglose , men at den ikke er konstant , for altid bundet til „rene Linjer " , viser jo netop Dyrerækken . Kromosomer og Gener har uden Tvivl deres Betydning for Bestemmelsen af Væksten af Individet , Forældrenes Art gentaget , med Modifikation , et Slags Kartoteksystem som holder Celledelingen til en bestemt Retning , hver Retning afstukket , fra Æg til Art , som fra Art til Æg ; men da en Forvandling har fundet Sted , Resultat Dyrerækken , maa den suppleres med en Forklaring , ikke en Benægtelse af skinbarlige Kendsgerninger . Kun et Pusleri i en Provins af Evolutionslæren , den pinlige Begrænsning indenfor en af Arvelighedsforskningens Metoder er Aarsag til at man med en stor Gestus har annihileret hele Udviklingshistorien ; Retningen , saa længe den varede , havde Karakter af et Mode - Diktatur . Men de nyeste Forsøg peger jo i en anden Retning . Ved Dyrkning af Stedmodersblomster f . Eks . er det bleven paavist , 74 AANDENS STADIER af J . Clausen , at visse Forskydninger indenfor Kromosomantallet svarer til visse Forandringer i ydre Type . Man kunde næsten have tænkt sig det ! Kromosomerne staar fast , som Stjernerne paa Himlen , men ogsaa histoppe forskubber Stjernebillederne sig lidt , hvis man levede længe nok til at se det . Nødvendigheden byder at de indre Arveenheder maa forandre sig , siden overhovedet Forskelle i ydre Type forefindes . En Art gaar over til en anden , oprindeligt et lille Stød bibragt af Omgivelserne , Følgerne af en lang Paavirkning , Kromosomerne holder sig stive , men tilsidst giver de Køb , Enighed mellem Æg og Art genoprettes og fastholdes gennem nye Led , Udviklingen er sket Fyldest ! Det nye i J . Clausens Forsøg er at det ser ud som om Krydsning er af overvejende Betydning ved Fremkomsten af nye Arter . Det er jo netop hvad Iagttagelserne paa Forhaand viser . Men hvordan er Krydsning mulig uden at Varieteter i Forvejen er opstaaet ? Det bliver nok ved Udviklingen , saadan som den har fundet Sted . Arterne er inkonstante , altid under Forvandling , Omgivelser og Kaar som griber ind , Udvælgelse og Tilpasning ; den gradvise Forandring virker i det lange Løb paa Ægget og derigennem paa Leddene , Ægget er i Arten , og Arten i Ægget , tilsammen holder de et Mønster fast , og tilsammen skyder de sig , under andre Betingelser , over i et andet , Naturen viser det til Overflødighed . Formen bærer Anlæget i sig , begge er under Forvandling . Forandringerne maa gaa gennem Individerne og nedarves , det er de nødt til , hvor i Alverden skulde de ellers gaa ? At erhvervede Egenskaber nedarves ligger for Dagen ; Arvelighedsforskningen staar i Skyld for at have benægtet hvad den ikke kunde forklare . 72 AANDENS STADIER Det er indlysende at naar en Forandring har fundet Sted fra den ene Ende af en Anerække til den anden maa en Part af Forandringen falde paa hvert enkelt Individ , selv om det ikke kan ses direkte fra Led til Led ; Sporene heraf i Kimet , selv om de er infinitesimale , bliver at paavise . Mens Arvelighedsforskerne har forvekslet deres Vanskeligheder med en Løsning af Spørgsmaalet har det ogsaa været Mode at kassere Darwin , at drage hans Selektionsteori i Tvivl og dermed hele Evolutionslæren . Winge lagde større Vægt paa Tilpasningen end Udvælgelsen , regner næsten udelukkende med den som artsdannende , naturligt naar en Formbetragtning er i Forgrunden ; Udvælgelsen springer mere i Øjnene for en biologisk Betragtning ; som udtalt af Wilhelm Leche , berørt i „Dyrenes Forvandling " , ligger det nær at antage at begge Faktorer har været virksomme paa en Gang . Et Blik i Naturen giver et rent umiddelbart Indtryk af at Udvælgelsen , altsaa Tilværelseskampen , Konkurrencen , Parringsvalget , først og fremmest lægger paa Størrelsen , allerede derved fremkommer en ny Type , Tigeren af Katten , hvor Præget næsten er uforandret , Hesten af Urhesten , der kun var kaninstor , men her blev Fødderne forvandlet , Tilpasningen , i bogstaveligste Forstand Omgivelsernes , Jordbundens Arbejde . Under hele sin Løbebane blev Hesten efterstræbt af Rovdyr , de store Eksemplarer overlevede og forplantede sig , i hvilken Anledning Rovdyret voksede op fra Ilderstørrelse ti ) Ulv og blev Løber , ogsaa her maatte der lægges paa Størrelsen for at bemestre det voksende Vildt , Udvælgelse og Tilpasning der arbejder sammen , indenfor et 76 AANDENS STADIER Tidsrum af adskillige Millioner Aar . Henry Fairfield Osborn anvender dette Udviklingsskema paa Saurierne i Juratiden , Tilværelseskampen prægede Arterne allerede den Gang ganske paa samme Maade som senere Pattedyrene ; der var planteædende Øgler og Rovøgler , og de drev hinanden op i en fantastisk Størrelse , indtil de sluttelig uddøde . Imidlertid arbejdede Udvælgelsen andetsteds tilsyneladende mod sit Princip , de musesmaa Firben der omdannede sig til Pattedyr og Fugle ; men da de havde arvet Jorden begyndte de ogsaa at konkurrere hinanden op i Størrelse og forvandle sig for at bestaa . Udvælgelsen er lettest at faa Øje paa , fordi Størrelsen kan stige i Løbet af forholdsvis faa Generationer , som vi kender fra vore Husdyr , hvor ogsaa Darwin søgte sit Materiale , her forrykkes Artspræget dog ikke straks i ægte Forstand . Ikke desto mindre vilde man vel ikke tænke paa at faa Afkom af en Shetlands - Pony og en belgisk Hingst ; og Artens Definition er dog vel : hinanden saa nærstaaende Individer at de kan forplante sig . For 400 Aar siden blev der sat Kaniner ud paa Øen Porto Santo , de kan nu ikke mere forplante sig sammen med den Art de stammer fra , her skulde man vel tale om at en ny Art er opstaaet , endda paa ret kort Tid . Tilpasningen , altsaa Milieu , Klima , Levevis , angriber Form og Organer i det lange Løb , men her skal der Jordperioder til , som naar Hesten forvandler sine fem Tæer til een . Tilbagefaldsformer forekommer , Heste med overskydende Tæer — her maa der vel være bleven kløvet forkert med Kromosomerne , eller en gammel tilsidesat Gen er dukket op igen , spørg Mikroskopet ! LIVETS OPRINDELSE 75 Her skal nu ikke tales mere om Udviklingens Teori eller om Muligheden for erhvervede Egenskabers Nedarvning . Overbevisningen herom er taget fra Naturen ; Bevisbyrden , i negativ Henseende , paahviler andre . Af den lille sorgløse Sætning Herluf Winge har om Livets Oprindelse kan det vel sluttes at han har delt deres Opfattelse der tænker sig det organiske Liv opstaaet paa Jorden , med Udelukkelse af , eller uden Hensyntagen til en mulig kosmisk Oprindelse . Andre Forskere ser i Livet paa Jorden et Led i en organisk Udfoldelse af ukendt universel Oprindelse , ikke indskrænket til Jorden alene , men tænkelig ogsaa paa andre Kloder . Og en almindelig Forudsætning af Enhed i Naturen , en simpel Fortsættelse i Tanken vil hælde til den sidste Anskuelse , som da ogsaa omfatter den første . Fra den ene Iagttagelsesmark slutter man til den anden : her er vi paa en Klode , der er andre til , vi kan ikke forvisse os om , hvorvidt der er organisk Liv paa dem , men hvorfor skulde det være udelukket ? De fleste af dem er i en brændende Tilstandsform , lysende , Sole og Stjerner , men da vi i Jorden har et Eksempel paa en Klode tilpas afkølet og egnet for Liv knyttet til Æggehvidestoffer , synes det en universel Mulighed at flere saadanne Kloder eksisterer . Universets Lov er Uendelighed og Utallighed , men ogsaa en vis Enhed i Mønstret , andre Former for Kloder end den sfæriske er ikke iagttaget , der er et uhyre Antal Himmellegemer , alle brændende , dem vi kan se , og alle køler de sig af , de skal gaa gennem netop den samme Afkølingsgrad som vi kender fra Jorden , en Gang , samtidigt , før eller efter ; det skulde være 78 AANDENS STADIER sært om der ikke i Universet findes beboede Verdener , Kloder med samme Betingelser som i Øjeblikket Jorden . De maa være mørke , uden Egenlys , og gør sig derfor ikke bemærket i Teleskopet som de hede Stjerner , men Himmelrummet kan være fuldt af dem . Muligvis ligger der et Sted en eller flere Moderkloder , hvorfra Livet spreder sig til alle Sider i Universet , og hvorfra det ogsaa har saaet sig paa vor Klode . Man kan antage en direkte Forplantning fra Klode til Klode gennem Himmelrummet ved Hjælp af „Sporer " , Livsspirer i den mindste og oprindeligste Form , saadan som vi kender dem fra de laveststaaende organiske Væsner paa Grænsen mellem Plante - og Dyreverdenen , mikroskopiske Kim , i Størrelse under ethvert Begreb ; det anses for muligt at de i en udtørret Hviletilstand kan føres af Strømninger gennem Æteren fra Klode til Klode . De emanerer etsteds fra , og de fleste gaar vel til Grunde , som de fleste Fiskeæg gaar til Grunde , men her og der træffer de en Klode med Atmosfære og Vand , og Kimet begynder at yngle . Selv fra vor egen Jord kan der finde en saadan Spredning Sted , efter at Kimene oprindeligt er kommen hertil andetstedsfra . Det lod sig ogsaa antage at Kimene er knyttet til Kloderne , uden Mulighed for at bevæge sig fra den ene til den anden , men at en kemisk Influks finder Sted fra den ene Klode til den anden , en eller anden Straaling , i Slægt med Røntgen eller Radium , man ved jo ikke hvilke hemmelighedsfulde vitale Straaleforbindelser der kan være mellem Himmellegemerne , og at det er den der betinger „Livet " ; men ogsaa i dette Tilfælde forbliver Befrugtningen i Universet af fysisk Natur , Livet en Enhed , væsentlig universelt og uden LIVETS OPRINDELSE 79 anden oprindelig Sammensætning end den vi kender fra Jorden . Mest stemmende med en almindelig Erfaring for at Liv er af Liv er den Antagelse at Kimene simpelthen er vandret fra Klode til Klode . At enhver Skabning udvikler sig af et Kim finder dog netop sin Forklaring herved , Livet kan ikke begynde fra nyt paa anden Maade , fordi det ikke kan transporteres anderledes i sin første Form , kun som mikroskopiske vægtløse Sporer kan levende Væsner føres fra den ene Klode til den anden . Naturen kan ikke flytte en Elefant op paa Maanen , ikke en Gang Ægget hvoraf den bliver til ; men Støv fra et vulkansk Udbrud kan fylde Atmosfæren i Miles Højde , og organiske Urkim , som er saa smaa at det ikke lader sig tænke , kan uden at det er noget Mirakel føres ud over en Klodes Luftlag ud i Æteren og ende paa en anden Klode , hvor Betingelserne er de samme . Elefanten er kommen af et encellet Urdyr , det staar Vandrecellen frit for at begynde at svinge sig op til Elefant , med en Æon til Hjælp ; men gør den nu altid det ? I hvert Fald man bliver indenfor Forlængelsen af det Kendte hvis man antager en saadan Vandring af Livskimene . Det organiske Liv paa Jorden og dets Oprindelse udenfor den paa andre Kloder kan da anses for hjemlet , uden at være godtgjort , en almindelig Identitetsbetragtning siger det , saa klart , i bogstaveligste Forstand , som Sol og Maane . Selve Livets Oprindelse , som Princip , kommer man dog ikke nærmere derved , for hvad enten de første Organismer er opstaaet paa Jorden eller kommen til den udenfra unddrager det organiske Livs indre Aarsag sig menneskelig For - 80 AANDENS STADIER klaring ; vi ser Liv med Liv , og man kan nu en Gang ikke paa en og samme Tid spejle sig og studere Bagsiden af Spejlet . Søger man Livets Oprindelse paa andre Kloder forviser man bare Problemet dertil ; man faar da nøjes med at bestemme Erkendelsens Grænser og Mulighederne inden derfor . Et Slimlegeme af en uendelig ringe Størrelse , maalt med den Enhed der falder os naturlig , og som er afledt af vore egne Dimensioner , en „Tomme " , en „Fod " , en „Favn " , det er begge Armes Rækkevidde , et i Forhold til Menneskemaal aldeles usandsynlig ringe og usynligt Korn , uden Fasthed endda , kun som en fortættet Partikel i Vand , et saadant Urlegeme , Gelatinekomma , men meget , meget mindre end et Komma , det ytrer Liv , det rører sig , i Modsætning til f . Eks . et Sandskorn ; det levende , usynlige Punkt er af det forgængeligste Stof , uegnet for Form , en Gelé , den rene Gennemsigtighed , men med en Livskerne i , som om en Solstraale har truffet Vandet der , det er et Væsen , det søger , det flytter sig , ernærer sig , forplanter sig , det vokser og forener sig med andre Slimlegemer , danner Cellekoloni og bliver saa stort at det kan ses , et Dyr , en Organisation af uhyre mange Urceller der arbejder sammen og ernærer sig sammen under et . Betragter man et hvidt Blodlegeme under Mikroskopet , firefem Hundrede Ganges Forstørrelse , saa staar man overfor det Urvæsen i uomdannet Form Mennesket maa tænkes at stamme fra , en Amøbe som endnu har bevaret sin Enkelttilværelse indenfor Menneskets Aarer , alle andre Celler er opstaaet og uddifferentieret af denne ene Form ; man ser den an , man gør et Forsøg paa at oversætte dens Lidenhed til en kendt Forestilling , man dividerer et Punktum med Fem - LIVETS OPRINDELSE 81 hundrede — forgæves ! Her er en virkelig Afmagt , Umuligheden af at udstrække sin Erfaring til en Iagttagelse . Men Leucocyten er der . Saa lille den er , den lever . Man kan maaske naa til at genfremstille det organiske Stof i den kemiske Sammensætning der betinger Liv , de rette Forhold af Kvælstof og Kulstof , Ilt og Brint , Grundelementerne der er med til at opbygge Protoplasmaet , men Liv kan man ikke genfremstille , Cellens Evne til Vækst , et enkelt Ægs iboende Anlæg , hvoraf det vokser og kløver sig og udvikler sig til et Dyr , netop den samme Dyreform som den Ægget stammer fra . Her standser vor Kunnen , her er Grænsen ogsaa for Erkendelsen . Men Naturen kan , med ufattelig Overflødighed arbejder Livet i Vævet , Æggehvide med en Strøm i , en Gnist fra Solen , kosmisk Straalekraft optaget i Materien , hvad man vil forestille sig , det lever , det vil størkne Havet , hvis ikke Grænser hindrer Væksten , det spilder sig , det bygger sig op ; at vi er til og ser tilbage paa det er en Del af Processen , men hvori den bestaar , hvorfra Livet strømmer , og til hvilket Formaal , Ingen har fattet det . Kimet , det første usammensatte Væsen , et Slimlegeme omkring en Kerne og ladet med en Vitalitet , er da det Naaleøje hvorigennem Tanken maa gaa . En Blindhedstilstand hersker i Centret ; til den ene Side derfor , den der vender imod os , ligger Udviklingen her paa Jorden , fra Cellen til Mennesket , den kendte Verden ; til den anden Side ligger Oprindelsen , rumlig set , som taber sig udenfor Jordens Bane og unddrager sig Iagttagelse . Men Retningslinjen , Vækstloven maa være universel , den samme saavel i ukendte som i kendte Verdener . Det Kend - 82 AANDENS STADIER skab vi har erhvervet os til Naturens Sammenhæng her paa Jorden , og hvad vi , f . Eks . gennem Spektralanalysen , ved om selv fjerne Kloders Sammensætning , taler ikke for Vilkaarlighed , Uorden eller Overnaturlighed heller udenfor vore kendte Grænser . Som her saa der , ogsaa i organisk Henseende , Urcellen maa tænkes at være Grundformen for Liv i Universet . Men Udviklingen kan rigtignok forløbe vidt forskelligt . En forvirrende Mangfoldighed hersker her paa Jorden , utallige Former , selv med samme Startpunkt og under samme givne Vækstlov som Forudsætning . Den ringeste Forandring i Vilkaar , ydre Omstændigheder , afbøjer Skabningens Retning , selv om det indre Vækstprincip stadig forbliver det samme , et eller andet Lune , en Vane , Opholdssted , Ernæring , og det til det ukendelige , næsten totalt Tab af den oprindelige Karakter , som naar der af et spidsmuseagtigt Dyr , en tidlig Insektæder , bliver det monstrøse Dovendyr . Ja , Naturen synes her omtrent at have opgivet sin Hensigt , ogsaa det gør den for at bevare Liv , under de og de Betingelser ! Dovendyrene , de nulevende kendte Varieteter , er lige ved at ophæve den af Winge paaviste Lov om Træernes stimulerende Indflydelse paa de Pattedyr der lever deri , som omtalt i „Dyrenes Forvandling " i Anledning af Egernet og Aben , Dovendyrene har næsten sat Initiativet til , vegeterer omtrent livløst i Træerne , reduceret til en Fordøjelse ophængt ved Kløerne ; maaske er det den bladædende Diæt , Føden lige for Munden , og Vanerne som Natdyr der har gjort den motoriske Evne næsten overflødig ; nogle af Halvaberne nærmer sig samme Levevis , en afgjort tilbageskridende Udvikling ; LIVETS OPRINDELSE 83 altsaa Naturen bryder tilsyneladende sine egne Love , under Omstændigheder , den korteste Vej til Maalet , eller en længere , med vidt forskelligt Udfald for Skabningens Udseende og dens Held . Et Fastland som Australien bliver paa et geologisk Tidspunkt skilt fra Forbindelsen med den øvrige Jord , med den Følge at Pattedyrverdenen der bliver staaende paa et tidligt , halvtudviklet Stadium ; Vanskeligheder , Udvælgelsen , der har foreligget andetsteds og skabt de højere Pattedyr , har ikke her gjort sig gældende . Udviklingen opererer positivt eller negativt , som den er tvungen til , eller som Medgang foranlediger , aldrig mere eller mindre end Placeringen og Kravet til at leve fordrer . Sagen er , Dyret er uvidende om , men har ingen anden Bestemmelse , end at det oprindeligt er en Republik af Celler , som er sat i en Bevægelse ; naar der bliver sørget for Cellerne gaar det iøvrigt op og ned med Dyret . Hele Republiken gaar til Grunde , naar Dyret dør , Kolonien er slidt op ; men saa er der sørget for en ny , et Par Urceller der forener sig , fra forskellige Individer , og lægger Grunden til en ny Stat , et Dyr med en Fællesmave og et Blodkarsystem , som ernærer Cellefolket ud i alle Provinser . Selv et Møl er saaledes organiseret . Ernæringen skal holdes i Gang , men Dyret kan godt skifte Form mange Gange under Livskampen , Omgivelsernes Terror , som vi har set , fra Orm til Krybdyr , fra Krybdyr til Slange , fra Landjorden tilbage til Vandet : Havslangen , Fætter til Aalen ! Man er smidig , man lever ! Men naar Udviklingen er saa labil , saa udenfor al Beregning eller Skema , her paa Jorden , hvilken Regel kan man da 84 AANDENS STADIER vente sig for den der har fundet Sted udenfor Jorden , under Betingelser , alle mulige Betingelser , vi slet ikke kender ? De laveste encellede Organismer , Bakterier og Protozoer , i de oprindeligste og simpleste Former , som formerer sig ved Deling og som kan sprede sig ved Sporer , er altsaa en Form for Liv vi kan vente er udbredt interuniverselt , da den vægtløse Størrelse er Betingelsen for Vandring fra den ene Klode til den anden . Hvor de slaar ned begynder de at gro — hvis der er Vand . Afkølningsstadiet maa være det samme som her paa Jorden , nogenlunde , for at Skabningen skal kunne trives . Endnu i Polarlandene , paa Isen , og i hede Kilder finder man mikroskopiske levende Væsner , men vaadt maa der være . Vor Jord er en Planet , det er rimeligt at andre beboede Verdener ogsaa er Planeter , kredsende om fjerne Sole , ingen kendes , men har vor Sol et Planetsystem er det tilladt at antage at ogsaa andre Sole har det : Dag og Nat vil ogsaa findes . Men Størrelsen kan være vidt forskellig , og det betyder en Del for Skabningen og Udviklingsmulighederne , idet Vægtforholdene bliver anderledes . Planetens Hældning til dens Sol og Afstand derfra , Belysningsforhold og Varmemængde , er af afgørende Betydning , ligesaa Atmosfærens Sammensætning , Jordbundsforhold etc . Da Universets Muligheder er uendelige kan det antages at der findes baade een og flere Kloder andetsteds af nøjagtig samme Størrelse og fysiske Beskaffenhed som Jorden , ved Siden af alle mulige andre Varianter , ingen Mulighed udelukket . Men selv paa en saadan Klode der er Mage til vor Jord har man ingen Garanti for at Udviklingens Forløb er det samme som her paa Jorden , vore Erfaringer om Skabningens Elasticitet overfor selv de mindste LIVETS OPRINDELSE 85 Svingninger af Betingelserne taler derimod . Fastlandenes Fordeling og Form f . Eks . kan da umulig ventes at være den samme selv paa Planeter der ellers er ens ; en og anden fysisk Nuance vil gøre sig gældende , og straks er Skabningen en anden . Det havde været fristende at forestille sig at de Udviklingsformer vi kender allerede var naaet paa andre Kloder , i en fuldkomnere Form maaske endda , og at den Higen i Skabningen Nogle taler om lod sig forklare som en Længsel efter den ideale Form hvorfra Livet i det hele taget er kommen , i Platonsk , udvidet Forstand ; rent evolutionsmæssigt kunde man da endogsaa søge en Forklaring paa de saakaldte „Mutationer " her som en Stræben efter Typer og Mønstre der ligesom er nedlagt i Skabningen fra Former paa andre Kloder , hele Udviklingen en Tilnærmelse til en Standard andetsteds ; dog hvordan vil man skaffe sig positive Oplysninger derom ? Egentlig talt lønner det sig ikke at fantasere over Muligheder som man aldrig kan faa bekræftet , uden for saa vidt som de udtømmer vild Spekulation og holder Naturen til dens Natur . Himmel og Jord maa ses i Fortsættelse af hinanden , Livet ens overalt , selv om det ytrer sig til Ukendelighed forskelligt under forskellige Vilkaar . Det er tænkeligt at der er Planeter hvor det første Liv ikke kommer ud over det allertidligste Kimstadium vi kender fra de laveste Organismer her paa Jorden , en Slimtilværelse , paa Grænsen mellem Planter og Dyr . Livet behøver ikke en Gang nødvendigvis at spalte sig i de to store Hovedgrupper som det har gjort her paa Jorden . Forskellen mellem Plante og Dyr er at Planten ernærer sig af Elementerne , opløste Mi - 86 AANDENS STADIER neralier og Luft , altsaa kemisk , hvorimod Dyret ernærer sig fysisk , af andet Liv , Planter og andre dyriske Væsener ; Dyret er altsaa fra første Færd Parasit . Men selv om den dyriske Celle har ædt sig op paa andet Livs Bekostning ogsaa paa andre Kloder er det ikke givet Betingelserne allevegne er indtraadt for de højere Dyrs Opkomst , Cellesammenslutningen , Metazoen , det Kollektivsystem hvorpaa Udviklingen af hele Dyrerækken beror . Det hvide Blodlegeme , der er et Minde om den Ener hvoraf hele Menneskelegemet er bygget op , det kan tænkes at det i en lignende Form findes paa andre Kloder , men hvad er der bleven deraf ? Sæt endogsaa at Celledelingen har ført til Kolonivæsner hinsides Jorden , hvilke Former har de faaet ? Noget i Retning af Mennesket vil Mennesketanken foreslaa , men de kan være helt anderledes , selv med samme Vækstlove , men under andre Vilkaar ; med Træk hentet fra vor egen Verden kan man jo forestille sig hvad det skal være , Kødansamlinger med Stemmer og Organer , Vinger maaske , og intelligente Fødder , Øjne paa Maven ; maaske kloge Insekter ; eller Fuglestadiet har faaet Overhaand , sjælfulde , talende Høns , hvem ved ? Noget uudryddeligt ordinært bevarer Skabningen under alle Omskiftelser , den er af Kød ; vil man danne sig en nogenlunde virkelig Forestilling om den ideale Universbeboer , med en tilsvarende ekstraterrestriel Intelligens , kunde den vel ikke komme til at se meget anderledes ud end den om disse Problemer roterende , klodeformede H . G . Wells . Mens jeg selv bevæger mig i disse Sfærer træffer det sig at jeg i en Pause kommer gennem Forretningskvarteret , en LIVETS OPRINDELSE 87 Lørdag , i de mørke Vintermaaneder , med oplyste Butiker allerede tidligt paa Eftermiddagen og en langsom , sort Strøm af Mennesker paa Fortovene — inde i de elektrisk oplyste , blændende Slagterbutiker staar der tykt med Fruer udenfor Disken , og langs de marmorbeklædte Vægge hænger paa Jernkroge svære slagtede Okseskrotter med Krophulen aaben og Talgen om Nyrerne blottet , blaa nøgen Brusk paa de store Knogleled , enkelte Blodspor nedenunder paa de propre savsmuldbestrøede Fliser . Kalvehoveder , barberet lige til Mulen og med brustne Øjne , hænger paa andre Kroge , Side om Side med hele , nylig dræbte , skoldede og blodige Svin , i Vinduet Fade med Hjerter , Tunger og andre Indvolde , krumme Pølser , Ister og hakket Lever i Tarmskind ; i Baggrunden ved en stor fedtet Huggeblok svinger en hvidklædt Slagter som en Præst i Offerkittel en umaadelig , vasket Økse og gennemhugger en Ribbenssteg , lige købt af en lille gammel Dame , som ser til sparsommelig og nyttig ; andre Kvinder staar sammen ved Disken med Bærenet i Haanden , allerede udspilet af Pakker , og beføler Kødstykkerne , tavse , sammenknebne , de har udstaaende Øjne , der ikke blinker , med Kødsyner i , et Reptil gaar igen i dem , smaa anstændigt klædte Husmødre der køber ind til Søndagen , hvor de skal have Steg efter Altergangen , og blander Fedt og Femører lidt sammen paa Fingrene , idet de betaler . De staar inde i de oplyste Huler og snuser over Prisen og handler , de myrder ikke selv Dyr mere , men Ubarmhjertigheden er gaaet dem over i det Stenblik hvormed de handler . De er ude med Kurven , de er Samlere , som Søster paa Ildlandet , der er Jul i Luften , Kødgilder , Oksekroppene er pyntet som til 88 AANDENS STADIER Gudstjeneste med dekorative , hvide og røde Snit , Dannebrogsfarver , paa de flaaede Flanker , de straaler i det elektriske underjordiske Solskin , mens en skummel mudret Flok udenfor flyder forbi og ælter Sne og Snavs sammen med Fødderne — jo vi er paa Jorden , ikke et Ord mere om hvad der er muligt ogsaa paa andre Kloder ! Men nu Sjælen ? Ja ogsaa Bevidsthed , ratio , har jo udviklet sig af en Begyndelse . Siden Dyrene har en Bevidsthed , efter en stigende Skala , der kulminerer med det betragtende Menneske , maa man gaa ud fra at hver enkelt Del , Protoplasmaet , Cellerne , hvoraf Dyret er opbygget , i fri oprindelig Tilstand , har en Brøkdel af en Bevidsthed , en Selvfornemmelse , der i hvert Fald ytrer sig i Bevægelse , Skiften Plads for at komme til Byttet og Flugt fra en Fjende ; alle Dyr , selv de mest enkelt byggede , fjerner sig naar en Fare truer , det kan man kende Dyret og Dyrets Erfaring paa , hvad det saa ellers forestiller sig derved . Om Dyrenes Sjæleliv har man eksperimentelle Undersøgelser , fra de laveste Protozoer og op til Aberne , f . Eks . Hempelmanns Tierpsychologie , et af de nyeste Samleværker , pinlig nøjagtigt og lærerigt ; de sindrigste Fælder er opstillet for at Dyrene skal vise Overlæg og gaa i dem , de gaar ikke i dem . Man er forbavset over hvor sent den egentlig bearbejdende Hjernevirksomhed begynder paa Trinstigen , selv Menneskeaberne staar paa hjælpeløse Børns Niveau , man er glad om man kan faa en Chimpanse til at staa op paa en Kasse for at naa en Banan og huske det fra den ene Gang til - den anden . Og dog kan Dyret paa sin Plads udvikle LIVETS OPRINDELSE 89 en høj Grad af Omdømme , hvad vi vilde kalde Snildhed , i reflektorisk Sikkerhed staar de fleste Dyr endda over Mennesket ; kun fri Tankevirksomhed er Mennesket forbeholdt . Naar Talen skal være om Aand og Aandens Stadier forbliver man derfor indenfor det menneskelige Omraade . VedSjæl vilde jeg altsaa , i Modsætning til gængs Opfattelse af Ordet , forstaa den oprindelige Vitalitet der er nedlagt i Cellen , Livets indre Ytringsform ; hos de højere sammensatte Dyr staar dette Celleliv i Forbindelse indbyrdes gennem Nerverne og har en Central , som vokser og bliver til Hjernen ; endnu vor Underbevidsthed er bestemt af Sjælen . Den er i sig selv et uudgrundeligt Princip . De laveste Skabninger har ingen Sanser , de er kun det nøgne Plasma , de er i Mørke , og dog , nogle af dem lyser selv , som „Morild " , det er Sjælemasse i Havet . Først Bevidstheden , det Kompleks af Sanser der sætter i Forbindelse med Omgivelserne , i Særdeleshed Synet , som er Formens Frembringer , lægger Grunden til Aandens Verden . Erindring er Grundforudsætningen derfor . Den oprindeligste Sans er Følelsen , i den er man , og den er lige ny hver Gang , et Følelsesindtryk kan ikke erindres . Smag og Lugt , i Grunden det samme , orienterer mellem Stofferne og advarer , nyttige Sanser ; tilsammen med Hørelsen udstrækker Lugten Fornemmelsen over en vis kortere Afstand . Men Synet rækker til Stjernerne . Gennem Øjet nedlagres det uhyre Arkiv af erindrede Indtryk hvoraf Hjernen bestaar . Det er dette indre Erfaringsmateriale og Bearbejdelsen deraf , op gennem hele Udviklingen , der samler sig til Begrebet Aand . I en vis Henseende ligger Aanden udenfor Organismen , 90 AANDENS STADIER Aanden er afsat af Mennesket som Koralrevet af Polypen , det er en Verden mere i en Verden . Menneskehedens Erindring opmagasinerer sig i Form af Kunstværker , Bøger , udenfor Mennesket ; Sjælen er knyttet til Kødet . Aanden undergaar en Vækst , i Omfang , i Kapacitet , hvorimod Sjælen forbliver væsentlig ubearbejdet , den kødelige Fornemmelse er og bliver den samme , hvad enten den er knyttet til en Celle eller en Koloni af Celler , selv de højest udviklede . Sjælen er det indre Budskab om et mangfoldigt Liv , i fuld harmonisk Form ytrer den sig som Livslyst , som Glæde . Sjælfuld er Skabningen i sin Blomstring , paa Toppen af sig selv , unge Hjorte , unge Piger ; netop den sunde , af sig selv helt udfyldte , og for saa vidt ubevidste , klarøjede og springende Fysik giver Indtryk af lutter Sjæl . Sjæl behøver jo heller ikke at forudsætte Aand . Den uberørte Sjæl er et færdigt Værk af Naturen . Der kan derfor være noget helligt ved den rene Uvidenhed ; primitive Folk , Bønder eller Vilde , kan naar de ikke er i Funktion sidde hen med Lemmerne lagt sammen , i en Hviletilstand , som Guder . Intet foregaar i deres Hoved , men de har groende Tings Fornemhed , de har Evighedspræg , det er den levende Buddha . Allerede Aben i Hvilestilling har dette Udtryk af hensunken , uudgrundelig Visdom . Dyrene er i samme Forstand hellige . Naar de er i Ro taler Formen , den er bleven et med en Sjælstilstand , indre og ydre Balance . Al religiøs Følelse beror paa en saadan Indsynken i Sjælen , renset Livsfølelse , saa er man Livet selv og i Berøring med alt Liv , alt Livs Ophav , man er Plasma . Men Aanden er Summen af alt Liv set udenfra , Bevægelse , LIVETS OPRINDELSE 91 Oplevelse , Forvandling . Aandens Stadier er da Menneskets , Menneskehedens , Erindring om sig selv , en Funktion optaget i Tanken , Liv som beskuer sig , i sit Forløb under Udvikling . I „Dyrenes Forvandling " sammenlignes Udviklingsrækken , fra Ormen i Havet til Mennesket , med en Tegnefilm , idet Overgangene fra Trin til Trin træder i Stedet for Bevægelsen ; man skal endnu en Gang , inden Menneskets Stadier gennemgaaes , se den oprullet for sig : Scenen er en Strandbred , en Sommerdag , med Solskin og blaa Himmel , blaat Hav , paa en Sanddyne ud til Søen , med Træer i Nærheden paa et Næs ; Træerne forvandler sig under Optrinet fra Padderokker og Palmer til Løvskov . Et ildsprudende Bjerg fylder Halvdelen af Baggrunden . Havet er i Uro , en Krusning og Kogen ses i Vandskorpen , som om en Stime Fisk vrimler der ; Havet synker , det bliver Ebbe , og Fiskene trækker sig tilbage med Vandet ud paa Dybet ; men paa den tørlagte Strand bliver mange Orme tilbage , og de søger Land . Op paa Sandet skyder sig med aaleagtige Bugtninger en Orm , flere , de finnede Lemmer bliver til Ben , idet de arbejder sig frem , de er vaade endnu og med Gællebuske bag Hovedet , udvendige Lunger , men de trækker sig ind , og Brystet fylder sig med Luft . Mens de kryber i Land tørrer de ind , og Svømmehalen svinder , paa nogle af dem , de gør et Hop og bliver til Tudser i Hoppet ; andre inddrager Lemmerne igen , beklæder sig med Skæl og bliver Slanger , pansrer sig , forkorter sig og kommer til Ro som Skildpadder ; andre igen bliver Salamandre og Øgler , der vokser til Krokodiller , Uhyrer , som vralter i Land og bliver 92 AANDENS STADIER ti ! Kæmpeøgler . En enkelt af Øglerne faar Flyvehud mellem Fingrene som en Flagermus , svinger sig op i Luften og forsvinder . Imidlertid bliver det Flod , Havet vender tilbage , og nogle af Øglerne gaar i Søen igen , danner Lemmerne om til Luffer og svømmer bort som Hval - og Svaneøgler . Men mellem Øglekæmperne , der bliver langsomme , som om de slaar Rod i Jorden , pusler det med smaa , livlige , firbenagtige Dyr , de løber , hopper , springer i Træerne og ned igen , det blæser paa dem , og de bliver fjedrede , de svæver , faar Vinger , de flyver , svinger sig op i Luften , som bliver levende af Fugle , først saa store som Duer , med smækkende Vingeslag og Led i Halen , saa bliver de større og flyver roligere , breder Vingerne ud som Planer og hviler paa dem , skruer sig i store Kredse som Ørne op i Himlen mod Bjerget i Baggrunden ; andre holder sig smaa som Stære og flagrer i Flokke bort sammen mod Skoven ; en enkelt lille en gaar langsomt lige til Vejrs og bliver staaende med Vingerne som en lille Glorie i Luften , Lærken , der hænger sig syngende op over Jorden ; og idet den synger bliver det Foraar under den , og Solen føder sig i en Sky ... Imidlertid , mens alt dette foregaar , er der en anden af Ormene der er løben i Land og har faaet Ben , et travlt lille Væsen , det lægger sig Haar til , for det synes at blive koldt , Kæmpeøglerne rører sig ikke mere , og under det følgende forvandler de sig til store , i Jorden plantede Skeletter ; Firbenet løber op i et Træ , og man ser det smutte omkring deroppe som et Egern , det vokser , griber om Grenene og faar Hænder , det sætter sig op paa Bagbenene , pudser sig — og pludselig faar det Blik , ser paa Iagttageren , Menneskeøjne ! LIVETS OPRINDELSE 77 Træerne fylder sig med Aber , de gaar som en Blæst over Trætoppene og forsvinder i Skoven . Men en af de Firhændede gaar ned paa Jorden igen , humper som en lodden Trold frem paa Strandbredden og faar Forlemmerne fra Jorden , retter sig op og kaster Haarene som en Forklædning , ranker sig , slanker sig og fylder sig ud , en mere og mere lysende Nøgenhed , med en Manke ned fra Issen som en Kaabe af Lys , Skikkelsen vender sig , skiller Haaret fra Ansigtet med Haanden og smiler — det er Kvinden ! Mens Mennesket er bleven Menneske har Baggrunden forandret sig , Vulkanen er eroderet ned , og i dens Sted fylder Cheops Pyramide det halve af Horisonten ; den former sig , og man ser Akropolis ; det lever deri , og af Akropolis bliver de uhyre Huskomplekser i nedre New - York . Efter at Kvinden har vist sig paa Stranden , Naturens Underværk ene med Havet , i en Glorie af Solen , ser man ikke andet . Hun blotter mere end sig selv . Det er Skabningens Plastik fuldbyrdet og sat paa sin Spids . Med hele den lange Oprindelse bevaret som et Efterbillede i Øjet ser man Kvinden med en dobbelt Undren og Beundring som en vovet og vellykket Bygning af Naturen . I den oprejste Skikkelse , som med en paradoksal Ligevægt er plantet paa de fine Fødder , som en Vase paa sin Stilk — og af hvad andet er Vasen afledet end af Kvinden ? — tegner sig endnu i Formen Nedstamningen fra det firføddede Dyr , den liggende Ryglinje der er bleven rettet op . Et staaende Menneske er en vedvarende Umulighed , aldrig ment af Dyret . Mennesket er bleven sin egen Norm . Med Hofterne som Hængsel lukker Mennesket sig op , fra at have Ansigtet og Bugen mod Jorden , 94 AANDENS STADIER og gør Front med Mave og Bryst , Hovedet rejst , udrettede , veludviklede Ben , Arme og Hænder parat til at gribe . Den kvindelige Form er Plastikens Kanon , herimod stræber Formen , og al Forestilling om Form udgaar herfra igen . Symmetri ytrer sig , Todelthed , Kløftethed , som gaar op i en hen - , rivende Enhed . Genial er Torsoen , med et varieret kløftet Motiv for og bag , indtegnet i en Kurve , som truer Balancen , men bevarer den ; det kvindelige Bryst , en to Gange gentaget sfærisk Tilskyndelse , er den skønneste Tanke af Naturen . Den hvide Kvinde iøvrigt staar sig slet ikke ved at blive set nøgen , her har kulørte vilde Kvinder Fortrinet , de er som klædt i en Farve , til Erstatning for Dyrenes Haarklædning , som i Virkeligheden er smukkere end det nøgne bare Skind , hvilket man vil indrømme mig hvis man nogensinde har set et Eksemplar af den javanske haarløse Hund , jævnfør Skaldethed ; den fuldstændig hvide , upigmenterede Kvinde gør et dobbelt blottet , degraderet Indtryk ; Mennesket har gaaet i Klæder saa længe at det er bleven en anden Natur ; Blufærdighed er derfor snarere et æstetisk end et sædeligt Instinkt , Kvinden er mere Kvinde naar hun er klædt paa end naar hun blotter sig som den nøgne lyserøde Skabning der er kommen af Ormen ; i Modsætning til en tidligere Forklaring af Klæderne som oprindeligt Værn mod Kulden mener Antropologer da ogsaa nu at Naturmennesket har anlagt dem af Forfængelighedshensyn , Tatovering er den første Dragt . Uintelligente Kvinder reducerer deres Paaklædning til et Minimum ; med hvert Klædningsstykke lægger Kvinden tværtimod til sit Køn og sin Charme . Kvindens Forvandling paa Stranden skal derfor ende med LIVETS OPRINDELSE 95 at hun hyller sig i Klæder , fra den græske Tunika som et Svøb om Lemmerne , op gennem alle Moder , til vor Tids Kvinde med hendes højhælede Sko ; Kvinden og hendes Klæder er et Ensemble af Naturen . Øjet hvormed man ser et Menneske er selv menneskeligt . Hvis man anstrenger sig , gaar man saa at sige bag om Tanken , kan det lykkes en at se at Menneskets Fødder egentlig er forkrøblede og uden Mening ; Hestens Hov har mere plastisk Logik . Men ellers er den menneskelige Form saa fuldkommen at man deraf har afledet et Gudsbegreb , saa imponeret er man deraf , skønt selv et Menneske ; saa vidt har Naturen bragt det . Men Dyret ytrer sig endnu overalt , forvandlet og forklaret , i Formen . Livets Oprindelse taber sig bagud i det mikroskopiske Lillevæsen , Cellen , hvis egentlige Livsprincip unddrager sig Forklaring . Saa er den organiske Materie endda igen sammensat af Enheder under alt Begreb i Størrelse , saa smaa at end ikke Mikroskopet kan opløse dem , Molekyler , som igen antages opbygget af Atomer , kemiske Enheder , forskellige efter Grundstoffernes Natur . Som bekendt forestiller man sig nu Atomerne som Systemer af kredsende Smaalegemer eller Kraftpunkter holdt sammen af en elektrisk Funktion , analogt med Himmellegemerne i Universet , en Mark for Fantasien , Fremtidsvidenskab ; Verden skal ikke en Gang være materiel mere , Stoffet i sit inderste Væsen kun Rum med Straalinger og Rotation . Saadan som Stoffet kommer os imøde , og saadan som vi er , tør man dog sige at noget fast forholder sig til noget fast . „Materialisme " er ikke i Kurs for Tiden , det til - 96 AANDENS STADIER fredsstiller mange at Stoffet er af en fortyndet , luftig Natur , maaske „Aand " , Verden aandig alligevel helt igennem ! Det kan godt være , men selv om Diamanten skulde være opbygget af de bare Kraftlinjer er den dog haard og skærer Glas . Vor Verden er relativt set fremdeles materiel , selv om de inderste Enheder muligvis skulde bestaa af lutter Klodebaner . Her er Mennesket nu imidlertid etableret som Enhed , i en haandgribelig Verden , om Mennesket skal der skrives . LIVETS OPRINDELSE 93 HOMO ARTIFEX DEN store Sfinks ved Gizeh kender alle Mennesker , det gaar næsten ikke an at tale mere om den ; nu skal den dog holde for endnu en Gang , som Vignet til Indførelsen i Emnet Aandens Stadier . Man kunde skildre Menneskets Trin ved en Betragtning af Kunsten og Kunstens Historie alene , her er sikre Spor efterladt , her vilde Stof og Illustration falde sammen ; dog Kunsten giver kun en Side af den menneskelige Udvikling , ikke Udviklingen selv . I sit Udspring falder Kunstens og Menneskets Historie sammen , for saa vidt Kunsten er den eneste Overlevering fra en fjern førlitterær Tid . Sfinksen er et af de allerældste Kunstværker paa Jorden og vel i Format det største der overhovedet gives , man har her hugget et lille Bjerg , en faststaaende Del af selve Jorden , om til en menneskelig Figur ; Sfinksen er og bliver det mest forbavsende Stykke Skulptur Verden kender . Oprindelsen som Skulptur i den gigantiske Maalestok gaar op for Iagttageren naar man ser sig om i Ørkenen i Nærheden af hvor den staar , det kuperede Plateau ved Gizeh har en Gang været højere , enkelte Kegler af det gamle Niveau staar igen , Partier af Kalkstensbjerget i Grunden , som har modstaaet Erosionen ; andetsteds fra i Ørkenen kender man saadanne isolerede Ned - 98 AANDENS STADIER brydningsrester , undertiden næsten af Hat - eller Champignonform , idet haarde Lag har bevaret sig i Toppen , og Vinden og Flyvesandet har svøbt Stilken tynd ; af sig selv leder de Tanken hen paa en „Mand " , det primitive Øje vil straks i dem se en Figur og lægge til af egen Fantasi . Det er tydeligt at Sfinksen er bleven til paa denne Maade , fra Begyndelsen har her staaet et af fortidige Vandstrømme og siden af Flyvesandet formet Postament , et „Hoved " , heraf er Sfinksen bleven formet . Klippen er lagdelt , som Kalkstensgrunden overalt her , i gule og rødlige Strata , Ørkenfarver , Løvefarver , og denne Stribning paa Tværs er sindrigt benyttet til de horisontale Striber i Fløjene paa det oldægyptiske Hovedtøj , Klaft . I Toppen af Sfinksens Hoved findes en ældgammel Hulegrav , Klippen har været benyttet til Begravelser i en præhistorisk Tid . Kun Hoved og Hals har fra Begyndelsen raget op over det tilgrænsende Niveau , Kroppen er formet ned i Granitklippen med en Udgravning rundt om , det er derfor Sfinksen altid sander til , befriet for Sandet ligger den ind i en Niche , med Hovedet udad , en meget naturlig Anbringelse , som Fabeldyret i sin Dør ; fra en Afstand vil kun Hoved og Hals ses . Sfinksen ser mod Øst , den opgaaende Sol farver den hver Morgen med Skæret af et vældigt , svundent Liv ; da den blev anlagt gik Nilen helt op til den , Oldægypteren som kom forbi i sin Baad var det tilladt at hæve sine Øjne til den , mens han med Fingeren følte til de smertende Vulster han havde paa Ryggen efter Flodhesteskindssvøben . — Den bruges endnu ! Ved Udgravningen af Sfinksen , der fandt Sted for nylig , mens jeg var i Ægypten , saa jeg Arbejderformanden svinge den over Rygstykkerne paa de HOMO ARTIFEX 99 arabiske Daglønnere der bar Sandet op i Kurve . Uden Høvl , ingen Spaaner ! En af Sfinksens Gaader ligger det lige for at løse , den var Symbolet paa Magt . Som Sfinksen er bleven til ved at videreføre et af Naturen allerede paabegyndt Anlæg er overhovedet al Kunst bleven til ; det er med det samme Kunstens Genesis . Det kan paavises at den ældste Kunst , den palæolitiske , Huletegningerne i Frankrig og Skulpturerne fra samme Tid , Aurignactid og Magdalénientid , er opstaaet paa Grundlag af Naturlune , hvori et frugtbart Sind har set Billeder og ført dem videre . Skulpturen er derfor ældre end Tegningen . Fra Begyndelsen har det været dyreagtigt formede Sten , tilfældige Ligheder , fremstaaende Partier af Klippevæggen eller i Leret , som man har syntes lignede Ting man kendte , med lidt Forbedring blev de til de første Skulpturer . Hulefundene har overbevisende Eksempler paa denne tidlige Kunsttype , de Bøfler og Mammuter som Hulebeboerens Fantasi var fuld af og som han malede paa Væggen har ofte et helt eller delvist fremstaaende Relief , den oprindelige Anledning til at Dyret er bleven set , tegnet og forbedret , Konturen er oprindelig en Hjælpelinje udenom et tilfældigt Relief ; siden frigør den sig og bliver selv en Tegning . Urtidsjægeren har muligvis haft andre Motiver for at afbilde Jagtdyrene , han har villet skaffe sig Magt over dem , det man har i et Billede har man allerede , synes Urmanden ; men at Udgangspunktet først har været et billedlignende Relief paa Væggen , der har tilføjet Indbildningskraften et Stød , det er da givet . En ren kunstnerisk Tilskyndelse , et Behag , ligger dog ogsaa i denne 100 AANDENS STADIER første Tilblivelse af Formen udenfor Formen , Billedet , heri er en Bestræbelse som siden skal blive sit eget Maal . Den primitive frodige Fantasi ser jo Billeder i næsten Alting , man kender det fra vor egen Tid hos Almuen , der ser „Sælhunde " , eller sligt , saa i den ene , saa i den anden Forstening eller Flintknold . Kartoflen har „Øjne " , det er Spirerne ; i Navne paa Landskaber og Lokaliteter skjuler sig gamle plastiske Forestillinger , man ser en Næse i et Fremspring , et „Næs " , et „Hoved " i en Klint , en Art geografisk Animisme . Bedst kender man det frodige Øje hos Barnet , som kan se det utrolige i enhver Genstand , hvis Skammel snart er en Hest , snart et Skib . Alle Børn tegner ; Kunsten er et Trin , som hele Menneskeheden en Gang synes at være gaaet igennem , netop det Spor som her beskæftiger os . Selv hos højtudviklede Kunstnere i Nutiden er den primitive Tilskyndelse ikke ukendt ; Skaberen af Springvandsfiguren , Tyren og Dragen , Joakim Skovgaard , har ved en Lejlighed oplyst at han fik Ideen dertil af en Plet i Tapetet paa Væggen. Hvad saa man ikke i Knaster og Pletter i Loftet naar man laa i Sengen som Barn ? Ved Udgravningerne paa La Micoque fandt Otto Hauser en Arne eller et Slags Kultsted hvor der i Ring udenom Ilden havde været opstillet forskellige dyrelignende Flintknolde og Sten , det første Trin , Naturtrinet , som leder Tanken hen paa et Dyr og sætter den primitive Fantasi i Bevægelse ; paa dette allerraaeste Trin forbinder Kunsten sig allerede med mytiske og religiøse Forestillinger , Fetischtrinet . Den næste Udvikling af Kunsten er at hjælpe paa Formen og føre den videre , man bliver selv Frembringer . I de fleste palæolitiske HOMO ARTIFEX 101 udskaarne Arbejder kan Anlæget paavises , en eller anden tilfældig Dyrelighed , som man har ført videre . Nogle Hobe af Ler paa Bunden af en Hule har set okseagtige ud , man gjorde dem færdige ; to saadanne Bøfler er endnu at se paa Gulvet i Hulen ved Tue d ' Audoubert i Frankrig , for nylig opdaget . Dem vil man endnu kalde Relieffer . De mindre Rundskulpturer , udskaarne Genstande i Sten eller Ben , bærer alle Præg af at være opstaaet som Kapricekunst , for at indføre en kort Betegnelse for denne tidlige Kunstart , der er opstaaet ved Forbedring af en ludus naturæ . Urmanden saa et Dyr i Knoglen han arbejdede paa , Rensdyrtakken eller Mammuttanden , og gravede det ud deraf med Flinten . Var det en Mammuttand saa skulde Mammuten opstaa deraf , Mammut af Mammut , naturligvis , og han ridser en Fortegning paa Elfenbenet , først i den Hensigt at skære den ud — men siden lader han den staa . Han er glad for den . Saadan opstaar Tegningen paa løse Stykker , som den opstod paa Hulevæggene som Hjælpekontur omkring et Relief . Tegningen frigør sig for Stoffet og bliver selv et Billede , egnet for enhver Flade . Farven kommer til , og man har et Maleri . Den ældste Tegning kan da defineres som Konturforlæget til en Skulptur , mens den ældste Skulptur er Forbedringen af et allerede foreliggende tilfældigt Lune af Naturen , Kapricekunst . Kunsten gaar siden sine egne storladne Veje , men denne oprindelige primitive Ynglekraft i Øjet bevarer hele Tiden sin Betydning , man kunde næsten sige Kunsten er ikke Kunst uden den . Kunstens tidligste Trin afspejler Urmenneskets gradus ; i en vis Henseende kan Nutidsmennesket ikke fjerne 102 AANDENS STADIER sig derfra . Disse Istidsjægere , der udviklede den første Form for Kunst , Magdalénienmanden og hans Lige , hvorom mere siden , opfattes da ogsaa af vor Tid som aldeles „moderne " . Identitet af Genstand og Fremstilling er jo nemlig Urprincipet i al Kunst . Tilegnelsen af en Ting man ikke netop har ved Haanden , men som bevarer sig i et Billede , det er Kunsten . Endnu ved Undfangelsen af Sfinksen som Kunstværk har denne Følsomhed overfor Form , Naturmenneskets frodige Blik , Kapricekunsten , gjort sig gældende ; Sfinksen ved Gizeh staar alene med Hensyn til Størrelse , for det er kun hændet een Gang at Naturen har indbudt med et halvformet Bjerg paa det rette Sted ; men Sfinksen som Type er afledet af den og forekommer i alle frie Størrelser ellers i Ægypten . Dette er en anden af Sfinksens Gaader afsløret . Sfinksens mytiske Betydning , hvad man har ment med Forbindelsen af Mandehoved og Løvekrop , maa som før sagt tydes som et udvidet Magtsymbol , ragende ind i den overmenneskelige , guddommelige Verden . Sammenstillingen af Løve og Mand i overnaturlig Maalestok er det mest potenserede Udtryk for Kraft og Værdighed det primitive Menneske kunde tænke sig ; Forestillingen bunder i en Dyredyrkelse som nærmere falder ind under Begrebet Totem . Endnu et Mysterium knyttede sig til Sfinksen , hvem den forestiller , eller om den i det hele taget forestiller nogen bestemt Person . Man har ingen Sikkerhed derfor , men da den store Sfinks oprindeligt har hørt sammen med hele det vidtløftige Anlæg der knytter sig til Khefrens Pyramide , er der dem der mener , f . Eks . Ægyptologen Arthur Weigall , at den HOMO ARTIFEX 103 simpelthen er et Portræt af denne Konge , og meget tyder paa at Tydningen er rigtig . Sfinksens Træk , som billedhuggermæssig set er fremragende udført , ikke overgaaet af nogen senere Tids udviklede Kunst , gør i høj Grad Indtryk af at forestille en bestemt Personlighed . Selv Ansigtets nuværende skæmmede Tilstand , der som bekendt skyldes at Napoleons Officerer morede sig med at skyde paa Figuren med Kanoner , Pøbel som skulde have været riset , kan ikke skjule Trækkenes oprindelige slaaende Karakterpræg . Arthur Weigall har Ret i at Sfinksen ligner andre bevarede Portræter af Khefren . Fra Granitforgaarden til Khefrens Pyramide har man den storartede Dioritstatue , et af Jordens ældste og samtidig mest fuldkomne Billedhuggerarbejder , 5000 Aar gammelt , den højeste kunstneriske Standard naaet som i et Spring , mange Aarhundreder før Grækerne , og egentlig aldrig siden overgaaet . Materialet , den haarde , taagegraa og hvidflammede Diorit , og Stillingen , det spændte , samlede Udtryk , med den knyttede Næve paa Knæet , en bunden Bevægelse , Personligheden , de kraftige klare Træk , giver tilsammen Herskeren , den potente , uhemmede Enevoldsherre fra en endnu barbarisk Periode , i Sandhed det er Farao uden Naade eller Barmhjertighed ! Som den staar i et Rum i Cairos Museum , den hæsligste Nutidsbygning , gør den sine Omgivelser til Intet , man ser kun den , den skaber sin egen Atmosfære , der staar en Blodtaage om den , man begynder at syde i Nerverne , som naar man ser en Tyrefægtning , eller Hor er i Luften . Statuen fandtes styrtet i en Brønd i Granitforgaarden ved Sfinksen , Nag Aarhundreder efter , som har søgt 104 AANDENS STADIER at læske sig ved Vold paa Faraos Billede , da man ikke kunde naa ham selv ? Men der er kun gaaet nogle Splinter af ham , han var for haard , selv om han kom ned paa Hovedet , Statuen er mere end nok bevaret , Trækkene urørt , det er Verdens almægtigste Fyrste og et af Verdens uvurderligste Kunstværker . Det taler paa en Gang om et Individ , benaadet med Livsfylde uden Skranker , og om en ukendt navnløs Frembringer , som øste sin Genius ud i et uforgængeligt Kunstværk . Den højeste Naturtroskab er naaet i Kunstværket som Portræt , og en Sum af Myte og Symbol er kommen til sin Ret ved Sammensmeltningen af Kongens Hoved med Re , den hellige Solhøg , der bagfra indhyller Kongens Hoved i sine Vinger , en dristig og vellykket Kombination , som ikke forekommer hos senere Fremstillinger af ægyptiske Faraoer . Khefren var jo Søn af Solen , dens Navn indgaar i hans , Khaf - Re hvilket efter Breasted skal betyde „Den hvis Lys er Re " , His Shining is Re . Figuren virker som et Unikum . Den ægyptiske stive Frontalitet falder her naturlig , som første Gang opfunden , mens den for andre senere Figurers Vedkommende i samme Stil kun virker vedtægtsmæssig . Saadan ender Naturen i Konvention , af Kongen bliver der en Etikette , af Kunstneren en Efterligner . Khefren er endnu lutter Liv , springende Natur , Dynastiet ungt , disse tidlige Faraoer var Krigere og Mandfolk i den store Stil . Sfinksen som Type er let prognath , og man har ogsaa villet se Negertræk i den , ellers er der ikke udtalt Anskuelser om dens mulige Race ; om Khefrens og det fjerde Dynastis Herkomst vides der ikke noget bestemt . Flere af Portræterne fra Tiden har ført mig ind paa et antropologisk Spor , en Hypo - HOMO ARTIFEX 105 tese forsøgsvis vovet , nogen Ildsvaade kan den da ikke afstedkomme : Den gaar ud paa Antagelsen af en præhistorisk Forbindelse mellem Herskerne i de første Dynastier i Memfis og saa det Folk der nu er bosat i Sydafrika , Kafferne eller Zuluerne . Kaffer er arabisk Kafir og betyder de Vantro . Gisningen støtter sig til et fysiognomisk Indtryk , for Kaffernes Vedkommende endda kun Fotografier , jeg har aldrig været i Sydafrika . Men Ansigter lader sig læse som Dokumenter . Sluttes der til Identiteten ved Hjælp af Fotografier , saa er Afstøbninger Identiteten selv . Et saadant Kontrafej af en gammel Ægypter , mellem 4 og 5000 Aar gammelt har man i Form af en Dødsmaske fundet i Sakkåra , taget som man formoder over Kong Tetas Lig , da den stammer fra hans Gravtempel . Allerede saa tidligt forstod man altsaa at støbe i Gips , Masken , der er at se i Museet i Cairo , er det fuldstændig bevarede Aftryk af et menneskeligt Fysiognomi , Personen selv , kort efter Døden , maaske det ældste bevarede „Ansigt " man overhovedet kender . Det er en Type med fremstaaende Kindben , temmelig bred i Panden og med udvidede Tindinger , let bøjet Næse , tykke , dog ikke egentlig negeragtige Læber og yderligtliggende Øjne , Karakteren grov men ingenlunde lavtstaaende ; af alle Folketyper minder den mest om Kafferne . Der er en Familjelighed mellem Dødsmasken og Portræterne af Khefren , Mycerinus og flere af de andre kendte Figurer fra Memfis - Tiden , antagelig er det Typen paa den herskende Kaste i Ægypten i Historiens Begyndelse . Khefrenstatuen minder levende om en Zulu . Og hvad den moralske Standard angaar kunde de tidlige 106 AANDENS STADIER Faraoner , de senere med , vist godt maales med hvad man ved om Zuluhøvdinge fra vor egen nærmeste Tid . Kulturtrinet var saa meget højere i det gamle Ægypten naturligvis end det man kender fra moderne Kafferstammer , men var det altid Faraonerne selv der sad inde med det ? Den ægyptiske Kultur hang snarere sammen med Helligdommene , Ægyptens Vise , og med anonyme Kræfter i det menige Folk end med Magtens Udøvere , Erobrere , ofte udefra , som underlagde sig Nildalen og tilegnede sig Eftermælet . Hvad man ved om Negerfyrster længere sydpaa i Afrika , inden Evropæernes Beslaglæggelse af Magten , afgiver nok saa nogenlunde en Parallel til Farao , hvis Insignier , korslagt over Brystet , som endnu hos Tutankhamen , var et „Scepter " , det vil sige en Krumknippel , og en trekattet Svøbe . Man læse f . Eks . Spekes Skildringer fra Kong Mtesas Hof i Tredserne . Ugandafyrsterne , der ogsaa var en Erobrerkaste indkommen udefra , minder i Racen om de ægyptiske Despoter . Primitive afrikanske Folk bevarer endnu en Krigertype som ikke kan have været meget anderledes i de første Dynastier , som fremhævet af Th . A . Muller : Assegajen , Kohudskjoldet og ellers ikke andet end Solbrændtheden ! Saadan indkom Khefrens Forfædre til Memfis . Faraonerne havde mægtige Haremer , som Negerfyrster endnu ; Ramses II glædede sig ved flere Hundrede Børn , hvoraf han fik en Del med sine egne Døtre ; Problemet : et stort Antal Efterkommere , uden at forøge Husstanden , synes Ramses at have løst . De ægyptiske Herskerhuse har vist altid været af fremmed Race , forskellig fra de fredeligt agerdyrkende Indfødte , Fellaherne , der altid , til den Dag i Dag , har forholdt sig til HOMO ARTIFEX 107 Ægyptens Herrer som Duen til Høgen . Det menes at den nuværende ægyptiske Befolkning er den samme som fra Urtid af , man har villet kende Typen igen i de ældste billedlige Fremstillinger , og det slaar nok til , hvor det menige Folk er fremstillet . Men Faraonerne genkalder Fellahen ikke , ingen af dem , efter min Formening . Heller ikke er det sikkert at Fellahen er identisk med det Folk der skabte Ægyptens gamle straalende Kultur ; man har i den Anledning talt om Fellahens Sterilisering ned igennem Tiderne , Kulturens Undergang i et Folk naar den er gammel nok , al denne Katedersnak om Kulturundergang , der forveksler Kultur med Bærerne deraf . Fellaherne har aldrig være produktive , hverken som Krigere eller som Kunstnere ; de begyndte med at dyrke Jorden , og det gør de endnu . Historien , Magten , besørgede Dynastierne , og Kunsten i Ægypten er uddød , det vil sige de der dyrkede den er uddøde . Naar man færdes i Landsbyerne i Ægypten har man Indtryk af et totalt kunstløst Folk , saa meget mere ufatteligt som Jorden er fuld af Kunstsager fra Oldtiden , Museerne og Gravene viser det mest forbavsende Kunstniveau noget Land nogensinde har staaet paa . Fellahen synes fuldstændig uvidende derom , og har sandsynligvis altid været det . I Ægypten er Leret , Nildyndet , lige for Haanden , det maatte gøre et Folk til Pottemagere og Kunstnere i sin Tid ; men Fellahen ælter den Dag i Dag sin Dyndhytte op i Firkant , uden Begreb om Øjenslyst , højest med en Krenelering foroven der kan minde om andre Afrikaneres Lerarkitektur længere sønderpaa , ældre endnu altsaa end selv oldægyptisk Haandsnille ; Billeder , udskaarne Ting , ser man ikke hos 108 AANDENS STADIER ham , Intet . Det eneste jeg har set i Landsbyen er enkelte billedlige Fremstillinger udenpaa Husene af Ejerens Pilgrimsrejse til Mekka , Malerier i den sletteste Markedsstil — det er hvad der er bleven tilbage af Reliefferne i Sakkåra eller Rejsen til Punt paa Templet i Deir - el - Bahari ! Sagen er naturligvis at Fellahen aldrig har været Kunstner . Han har andre Egenskaber , andre Reserver , er aldeles ikke „udlevet " , som enkelte tyske Lærde har pillet sig ud af Hovedbunden . Men den oldægyptiske Kunstner er gaaet ud af Tilværelsen . Hvor er han da bleven af ? Og hvem var han ? Ja hvor blev den græske Kunstner af ? Man vil dog vel ikke søge ham i den nulevende Græker ? Grækere driver de fleste Skomagerboder i Cairo , og mens man fik sine Støvler pudset havde man Lejlighed til at studere en Hovedform og gøre andre Iagttagelser — var det slige forfaldne Blanksværteædere der modellerede Venus fra Milo ? Overhovedet er det et Synspunkt laant fra Dynastiet naar man taler om en Kulturs Undergang , hvor det netop kun var Dynastiet der gik under . Det gælder Roms „Forfald " . Javist gik Rom under , men Roms Kultur lever vi da paa endnu , saa sandt nogle af os hedder Faber ( Smed ) eller Meyer ( Majordomus ) og bruger romerske Navne for Maanederne , for uden saa meget andet , Papisme i Stedet for Romervælde , den Dag i Dag . Disse Spørgsmaal faar man ikke Orden paa før man grupperer Epoker og Fremskridt ikke efter Fyrstehuse eller Nationers Skæbne , men efter Trinet . Naar man først er kommen til at se Khefren som en Zulu kan man ikke mere se ham anderledes . Men studerer man de voldsomme Træk noget nærmere , med Dødsmasken af Kong Teta i Erindring , udbreder Indtrykket sig , Sporet peger videre , i modsat Retning , tilsyneladende , af Kafferne , mod Asien . Kindbenene og de fladt liggende Øjne , ogsaa meget udtalt paa Faraoportræter fra senere Dynastier , f . Eks . Sfinkserne fra Tanis , gør et decideret asiatisk Indtryk , vidt forskelligt fra senere Dynastier igen , Amenofis - Tiden , hvorom nærmere ; man kunde fristes til at se Mongoler i disse tidlige ægyptiske Herskere , men Ordet Mongol er et af de Begreber der slaar paa Hovedet , uden at man bliver klogere deraf . Typen viser Nord og Øst , mod Oldbabyloniere , Sumerer ; og den ældste ægyptiske Kunst , Dyrefremstillingerne og de korthalsede Granitstatuer , leder da ogsaa Tanken mod Nordøst , Mesopotamien . I videre Kredse søger man mod det indre Asien , en Sammenhæng øjnes med det ældste Kina ; endnu længere ude , paa den anden Side Jorden , næppe til at tro , Meksiko og de andre mellemamerikanske Fortidskulturer . I hvert Fald en Type er mig bekendt , som forener disse Distancer , jeg vilde kalde den „Mandarintypen " for Kinas Vedkommende , en egen gammel Type med store Træk og noget oprindeligere over sig end den sædvanlige kinesiske Kulitype . Man kan træffe Typen i Danmark ! Ja , visse gamle Bondetyper i Jylland svarer til den , Rester formodentlig af en Urbefolkning , Mandariner jeg har set i Kina genkalder Bønder jeg har kendt i Jylland , de samme store Ansigter , den 110 AANDENS STADIER samme jordgraa Hud . Typen kan paavises i Middelalderens tyske Kunst ; den indgaar som et Element i Evropas ældste Befolkninger . Herom se en Afhandling om „Kinesiske Portræter " , med Afbildninger i „Aarbog 1917 " . Gaar denne gamle asiatiske Type igen i dansk Bondebefolkning , foruden som før omtalt Buskmanden og Australieren , saa kan hertil føjes Papuaen , som man undertiden mindes om hos Bønder af meget gammel hedensk Type ; den himmerlandske Vagabond „Tordenkalven " , hvoraf der eksisterer et gammelt Fotografi , var af Papuatype . Urrace midt i en gammel civiliseret Befolkning ? Ja , Sammenhængen bliver aldrig eksakt opklaret ; det bliver Historien heller ikke , den antager et mere og mere indviklet Udseende , jo mere man fremdrager af Indskrifter og Potteskaar nede fra det Hjørne hvor Asien , Afrika og Evropa støder til hinanden . Og dog maa der en Gang være gaaet en simpel Linje gennem hele Udviklingen , man maa næppe tænke sig at Urfolk er gaaet frem med samme Finesse og Varsomhed som den hvormed den videnskabelige Forsker beskæftiger sig med deres Spor , man væltede simpelthen ned fra Asien og mængede sine Efterkommere sammen , og nogle er at finde i det gamle Evropa , nogle allerlængst østerude i Kina , andre i Mesopotamien og Ægypten eller nede i Syd - Afrika . Om Kafferne vides , efter deres egne Traditioner , at de er kommen fra Nord til hvor de nu findes , de har vandret , som alle Folkeslag i Afrika har vandret . De er Kvæghyrder og Krigere , deres Kultur minder om det ældste Trin af den primitive Kvægdyrkelse man kender fra Ægypten , Apis , fra Kreta , Minotaurus , det mytiske Norden , Cimbrernes Tyr , HOMO ARTIFEX 111 og hvoraf en Rest endnu findes i Nutidens Indien , en Kultur der omfatter et stort etnisk og historisk Omraade . Men racemæssigt kan Kafferne da ikke indlemmes deri , da de er Negre — dog er de nu ogsaa det ? Begrebet Neger hemmer Tanken ligesaa meget som det mongolske Begreb , man kommer ingen Vegne med Inddelingen af de mange forskellige Folkeslag det dækker før man kasserer det og ogsaa her opererer med Trin i Stedet . Det eneste egentlig staaende i Begrebet er Urglosen , niger , sort , en bekvem Fold at genne alle dem ind i hvem Solen har brændt . De sorteste , mest pigmenterede af alle Negre jeg har set er Schillukfolkene fra den øvre Nil , hvoraf man kan se en og anden mellem Tjenerne i Cairo , de er sorte som Antracit , med muslinghvide Øjne , ravnsorte , men har ellers ikke et Træk tilfælles med hvad man vilde forstaa ved egentlige Negre , fra Racens Side har de jo heller ikke det mindste med Negrene at gøre , de er Hamiter , som Befolkningen i en meget stor Del af Afrika nord for Ækvator . I Amerika kan man mellem Negertjenerne paa Hotellerne træffe høje fintformede Somalityper , rene Hamiter , som er bleven slæbt over sammen med andre „Sorte " i sin Tid , ingen Amerikaner , end ikke de selv , vilde ane at de aldeles ikke er Negre , de er pigmenterede , coloured people , ind i Negerkategorien med dem ! Et stærkt Indtryk af hvordan Farven kan binde mange forskellige Elementer sammen til en tilsyneladende Enhed havde jeg i Cairo paa Hotellerne , Tjenerne der er ikke Fellaher men allesammen Folk nede fra Nubien , som Schillukerne , mange forskellige Stammer , alle sorte , og alle med 112 AANDENS STADIER den røde Tarbush paa Hovedet , „Negre " for en overfladisk Betragtning alle til Hobe , ; jeg saa ikke en eneste imellem dem som var virkelig Neger , og herved vil jeg , for dog at mene noget , forstaa den klassiske Negertype fra Guineakysten , som har leveret det store Kontingent til Slavemarkedet ; Amerika har for saa vidt en renere og mere typisk Negerbefolkning end noget Sted i Nord - Afrika . De sorte Tjenere i Cairo , der uskyldigt serverede deres Ydre sammen med Maden , gjorde paa mig det mest individualiserede Indtryk ; naar man saa bort fra at de allesammen var tjæret ens over , oversatte dem til Hvidt , saa at sige , forekom der mellem dem netop de samme varierede , stærkt personlige Fysiognomier man er vant til at træffe i enhver evropæisk crowd , Resultatet af intensiv Krydsning , et lidt ekstremt Mundtøj maaske for nogles Vedkommende , men slet ikke altid , Hvide kan ogsaa gaa rundt og ligne Negre der har ligget i Bleg ! Indtrykket var aldeles ikke fremmedartet , tværtimod , naar man saa gennem Farven var det saa temmelig vor egen Middelstand , Karle fra Landet , Bogbindere , Handlende , ens eget Milieu nordfra som man saa igen , med et Tillægsindtryk af at de havde været længe paa Rejse , og at de allesammen paa et Tidspunkt havde været Farvere , Omgang med Kønrøg som var hængt vaskeægte ved dem . Samme Indtryk af en stærkt individualiseret Befolkning , ganske som i Evropa , de samme Fysiognomier , havde jeg i Kina , hvor hele Befolkningen i Henhold til offentlig Mening har at være „gul " ; se „Kinesiske Portræter " . Mennesker er ens overalt , vil man sige , og deri har man Ret ; en fælles Oprindelse præger til syvende og sidst de fleste Racer , selv om de er rejst HOMO ARTIFEX 113 til hver sin Kant og er bleven forskellig farvet og lokaliseret . Andre mærkværdige Indtryk af Race kunde man have i Cairo , en By hvor alle mulige Folk fra gammel Tid er slæbt sammen , Bundfaldet af alle de brogede Folk der gennem Aartusinder er gaaet gennem Nildalen , den gamle Landevej mellem tre Verdensdele ; paa Gaden kan man glimtvis møde saa den ene , saa den anden af Afrikas kendte Folketyper , men ogsaa andre end dem , Australieren saa jeg formummet i en arabisk Burnus , som venteligt var det indenfor Lavkasten , Betlere og Vandbærere ; endogsaa Tasmanieren , der dog er uddød , mente jeg at støde paa lyslevende , den mærkelige Grøft mellem Bryn og Næse man kender fra de faa eksisterende Fotografier af de sidste Tasmaniere , i Forbindelse med den udvidede Flab , Bærerne deraf var visse store Negertyper , vistnok Aschanti , en af dem endda Missionær , Negerprælat , i lang evropæisk Frakke og gudelig vasket , men ibenholtsort og med Tasmanierpræget under Brynet . Man vil stejle over at jeg brænder Etnografien af og sætter alle mulige Mennesker , som det passer mig , sammen af Stumperne ; men naar man har ærgret sig vil man begynde at tænke — det kan jo alligevel simpelthen ikke hænge sammen paa anden Maade ! De er kommen Nord fra allesammen i sin Tid og har sat sig Spor allevegne undervejs . Det samme gælder Kafferne . Nu regnes de jo slet ikke tii Negre i egentlig Forstand , man skelner mellem SudanNegre , det egentlige Begreb , Negerslavernes Ophav , og saa Bantu , et Sprogbegreb , elastisk og temmelig foreløbigt , hvorindunder Kafferne kommer . Af Træk er de ikke mere neger - 114 AANDENS STADIER agtige end mangen hvid Evropæer af grov Type , og de er ikke en Gang synderlig sorte , snarere olivengraa , Troperne har de jo ogsaa passeret , er gaaet „Sønden for Syd " og nærmer sig det tempererede Bælte paa den sydlige Halvkugle , de er kommen fra en vis Solhøjde nordpaa og har genfundet den hinsides Ækvator . Efter den Anskuelse om Menneskehedens Vandring der her gennemføres er Forholdet altsaa det at Kafferne maa tænkes at være kommen ind i Afrika fra Nordøst , fra et Urhjem i Asien ; undervejs ned mod Syd - Afrika har de afsat et Dynasti i Ægypten , hvor en høj Kultur bar dem ind i Historien , mens de selv paa deres primitive Hyrdetrin vandrede videre uden at forandre sig , til man genfandt dem som „Vilde " i Syd - Afrika . De kom som raa Krigere , og som raa Krigere drog de videre , store Børster med en skærpet Stage i Haanden og ellers ikke andet Begær end Kvæg og Græsgange derfor ; saalænge de vandrede forblev de primitive , og det er de yderste da endnu . Her og der stiftede Høvdinge Riger undervejs og holdt en Befolkning overvældet , saa længe Krigerblodet gik udovent i Arv ; andre friske Børster brød siden ind fra Nord og furede dem ; det er nogenlunde Typen paa hvordan „Riger " opstod og gik under i gammel Tid . Som Parallel til de tidlige ægyptiske Dynastier kan man ikke lade være at tænke paa Attila , Tamerlan og de andre store asiatiske Despoter der red Verden en Overgang indenfor deres Rækkevidde ; Racen er den samme . Men Krigeren som Type og Trin skal beskæftige os i en videre Sammenhæng . Hvorvidt de første ægyptiske Dynastier nu virkelig har HOMO ARTIFEX 115 haft noget at gøre med Kaffere eller et fælles Stamfolk , hvorfra ogsaa Kafferne er udgaaet , eller muligvis en anden upaaviselig Oprindelse , skal ikke tillægges afgørende Betydning , uden som en Viser mere blandt andre , der alle peger i samme Retning , en Udbredelseslinje fra Nord til Syd . Det maa antages at hele Afrikas Befolkning i en Urtid er indkommen nordfra , den er nødt til det , hvis man føler sig overbevist om Menneskets oprindelige Udspring i Asien . De nyeste engelske Resumeer over Antropologien , Gentagelser af hinanden de fleste , gaar ud fra Antagelsen af et Udbredningscentrum i Nord - Afrika , Saharaomraadet , inden Savannerne der blev til Ørken , hvorfra Mennesket i præhistorisk Tid skal være gaaet nordpaa ; det kan hænge saadan sammen , men Antagelsen udelukker ikke at disse Urfolk kan være kommen ind i Afrika fra Nord paa et endnu tidligere Tidspunkt ; hvis Oprindelsen i Asien er godtgjort maa det være Tilfældet . Det er paavist at Pygmæer har været kendt i det gamle Ægypten , i hvilken Anledning det formodes at de er kommen op sydfra fra hvor de lever nu , en unødig Forklaring , simplere er det at antage at det er en Rest af det sydgaaende Træk der er bleven siddende i Ægypten , som alle andre forananførte Iagttagelser tyder paa . Fundet af RhodesiaKraniet taler for det samme , en meget gammel neandertaloid Type , forsprængt langt fra Udgangspunktet , ligesom det lavtstaaende Kranium der kendes fra Java . Hvis det lod sig gøre at opstille Trinrækken som den er repræsenteret nu , fra Nord til Syd , og man saa vendte den om , havde man Udviklingsrækken saadan som den i en Fortid har bredt sig fra sit Udspring i Asien , idet Resterne af de primitive Trin er 116 AANDENS STADIER at søge længst ude . Saa direkte kan Udbredelsen ikke aflæses , men det er Grundloven for den , selv om Udbredelsen i nogle Tilfælde er gaaet fra Syd imod Nord igen . Hele Nord - Afrika , Kysten og Saharaomraadet samt ØstAfrika er „hamitisk " , lange smækre Folk af eransk Oprindelse , en Fællesbetegnelse man nu bruger , hen i Retning af det gamle kaukasiske Begreb ; Hamiter er et Tvillingbegreb til Semiter , hvormed man er inde i Arabien og Asien ; de to Verdensdeles Befolkning griber fra gammel Tid ind i hinanden . Flere sydligere afrikanske Folk slutter sig til Hamiterne , Masajfolkene i Uganda , som er Omstrejfere og Jægere , Abessinierne , Somalierne ; utallige Afskygninger , Krydsninger og Blandinger findes . Som et saadant Krydsningsfolk mellem Buskmænd og et tilgrænsende Bantufolk opfattes Hottentotterne . Tilbage bliver de egentlige Negre i Vest - Afrika , Senegal , Ny Guinea og Kongo , en Uendelighed af Underracer ogsaa her . Den typiske Neger synes at være det mest uudviklede Element af Afrikas „voksne " Befolkning . Antagelig stammer de ned fra Pygmæerne , som alle andre højvoksne Folk , men staar Urtrinet nærmere end andre ; de særlige Negertræk , udkrængede Læber , Haaret , menes at være sekundære , lokalt udviklede , ligesom Buskmændene i Kalahari har faaet et Lokalpræg af Opholdsstedet ; man kan maaske tænke sig at Negrene ikke har udspaltet sig af Urtrinet før paa afrikansk Grund , mens andre Folkeslag allerede har været differentierede inden de vandrede ind i Afrika . Problemet Negre og deres Udviklingsmuligheder er saa at sige forlagt fra Afrika til Amerika , hvor Slaveimportens Ne - HOMO ARTIFEX 117 mesis viser sig i Form af meget alvorlige Racevanskeligheder , som Fremtiden vil skærpe . En vis usund Neger - Romantik , der er oppe i Tiden , til Fordel for den farvede Forfulgte , henhører under en Bestræbelse efter at blande Stadier sammen , som Naturen ikke vil honorere ; paa den anden Side klapper Racefordom mange uensartede , ikke undersøgte Bestanddele sammen i et odiøst Begreb en human Betragtning ikke kan slutte sig til . Krydsningsresultatet af Negre og Hvide er endnu aldeles ikke undersøgt eller vurderet . Den amerikanske Neger har tilført Verden en ny Musikart , Jazz , hvordan man saa iøvrigt vil bedømme den . Om Negrenes Fremtidsmuligheder indenfor det civiliserede Samfund vil man vide noget om andre fem Hundrede Aar . Imidlertid er Typen der skulde behandles i denne Sammenhæng , homo artifex , endnu omtrent uomtalt . Det er noget af hans Væsen , han var altid anonym , de første Kunstnere og Opfindere der skabte Kulturen , om dem handler Historien ikke ; man faar oplede dem bag de blændende Krigere og Fyrster der bemægtigede sig ogsaa Overleveringen . Staar man overfor et Kunstværk som Sfinksen eller Khefrenstatuen vil de fleste uvilkaarligt slutte fra Portrætet til Manden , de færreste til Kunstneren . Da ellers Oplysninger savnes vil man nogenlunde slaa Resultat og Ophavsmand sammen , vagt , i Khefren selv vil man halvt om halvt se Frembringeren , Kunstværkets Glorie falder paa ham . Men af alle Mennesker var Khefren og hans Lige sikkert de sidste der besad Talent , de kunde slagte en Mand ned , men oprejse 118 AANDENS STADIER ham i hans Billede formaaede de ikke , ikke at tale om at et Haandværk laa under de store Drabsmænds Værdighed . Vil man finde Kunstneren maa man andetsteds hen , i Hoffets Nærhed , men i Baghusene , i Støvet , mellem Slaverne . Homo artifex kom tidligt i Afhængighed eller blev fortrængt af en anden dominerende Type , fysisk bedre udrustet og aktivere , Jægeren og Krigeren , som man uden ellers at behøve at give ham Navn , for Modstillingens Skyld , kunde kalde for homo bellicosus eller helliger . Han staar det vedtagne zoologiske Begreb , homo sapiens , fjernere end Forgængeren , den lille Tegner og Opfinder . Saaledes som Udviklingen her ses maa den første Kultur , som betinger Overgangen fra Dyr til Menneske , Tilegnelsen af Ildens Brug og de første Redskaber , tænkes at høre sammen med en Mennesketype endnu paa et ringe Vækststadium , af Pygmæstørrelse ; Arten maa ikke maales med de kendte afrikanske Pygmæer , som sikkert er tilbageskredne , foruden at de er primitive , Urmennesket har haft en høj Begavelse , andre endnu levende Repræsentanter for det lille Menneske giver en Forestilling derom . Den første Kunst var knyttet til Dverge , som før omtalt , Buskmandskunsten , der kan forfølges fra Istiden op til vor egen Tid ; og en dermed beslægtet Kunstart er knyttet til smaa Mennesker den Dag i Dag , Lapperne , Eskimoerne , Japanerne . Lappen i Nord - Sverig skærer Billeder af Rensdyr paa Ben endnu i ganske samme Stil som Magdalénienmanden i Efteristidens Mellemevropa , og hans Kultur er i en vital Henseende forbleven nogenlunde den samme , kun har Lappen tæmmet Renen , som Samojeden , hvorimod Magdalénienman - HOMO ARTIFEX 119 den har jaget den , som Eskimoen gør det endnu . Af Lappers og Eskimoers Levevis kan man saa temmelig slutte sig til Rensdyrjægerens Kaar langs Bræranden i det den Gang nedisede Evropa . Idet Bræranden drog sig nordpaa fulgte Kulturtypen med den ; et Sted oppe ved Throndhjem findes ved et Vandfald en Helleristning af et Rensdyr fra forhistorisk Tid ; Norges Bræer , men naturligvis især Grønland og Indlandsisen , giver en aktuel Forestilling om hvordan Evropa har set ud i Glacialtiden . De nordligst boende Folk , „Hyperboræerne " , er simpelthen en Levning af Glacialfolket . Den typiske Lap er Pygmæ . Det samme gælder Eskimoen , de oprindelige Eskimoer i hvert Fald , de er under Middelstørrelse . Hos Eskimoen er den palæolitiske Kulturtype og palæolitisk Kunst jo saa godt som uforandret bevaret . Grønlændernes Udskæringer i Ben er gjort med ganske samme plastiske Følelse som hvad man kender fra Rensdyrtidens Kunst i det præhistoriske Evropa ; fraværende er Vildhesten , en af Rensdyrtidens Motiver , til Gengæld dominerer Sælen og Isbjørnen : Glacialkulturen er flyttet fra Indlandstundraen ud til Ishavet . Hvis Nogen dækker Begrebet homo artifex saa er det da Eskimoen , der er en Kunstner , endemisk , og som baade ved Hoved og Haandfærdighed har hævdet sin Eksistens under de haardeste Livsvilkaar Menneskehistorien kender . Man har i Danmark en særlig Adgang til at fordybe sig i denne forbavsende Kulturtype ved den nære Tilknytning til Grønland , dansk fremragende Eskimoforskning og Kolonisation . Den lille arktiske Stamme oppe under Grønlandsisens Rand leverer det sjældneste Eksempel paa biologisk Etik , Naturens 120 AANDENS STADIER Opdragelse og Evner for at tage derimod , Tilpasning og praktisk , ja kunstnerisk Udfoldelse under den vanskeligste Tilværelseskamp . Vikingekolonien i Grønland , Nordboer af en særlig hærdet og modstandskraftig Type , de norske Søfolk i Middelalderen , som andetsteds hævdede deres fysiske Overlegenhed , kunde ikke bestaa i Grønland ; „Skrælingen " bestod . Eskimoen afgiver et nulevende isoleret Eksempel paa en Udviklingsfaktor som en Gang var gennemgaaende og afgørende for al Kultur , nemlig Kampen mod Kulden . Istiden , flere Istider , afvekslende med Mellemistider , var den Skole i Modgang der stort set , ligesom Aarstiderne i det smaa , har skabt det evropæiske Menneskes Temperament og Kapacitet ; denne Skole , i flere forskellige Klasser , maatte Urmennesket igennem for at lære at hæve sig over Naturen . Eskimoen og hans Liv danner den Dag i Dag et Billede paa den „glaciale Skole " . Fra den danske Kolonisation i Grønland vides det at Krydsning mellem Evropæere og Eskimoer ikke alene gaar an men giver et gunstigt Resultat , Blandingen falder naturlig , Grønlænderen staar os nær . I Virkeligheden staar vi ham endda nærmere end vi tror , for Eskimoerne viser sig at være et forsprængt højnordisk Randfolk , som oprindeligt har hørt til sammen med sydligere Folk , de er kommen fra Amerika , hvor deres Oprindelse taber sig mellem andre nordamerikanske „indianske " Folk ; men endnu oprindeligere maa de sammen med hele den øvrige amerikanske Befolkning være kommen ind fra Asien . Med et Blik for Ansigter og en Smule Rejser og Studier vil man genfinde „Grønlænderen " overalt HOMO ARTIFEX 121 hvor man kommer i Asien , hveranden Kineser og Japaner ! Omvendt gør de fleste Grønlændere man har set et slaaende japansk Indtryk . Men ogsaa i Evropa kan man støde paa Grønlænderen ! Fra et Iagttagelsesomraade i Jylland og andetsteds kunde jeg anføre adskillige Eksempler paa Grønlændertyper mellem Almuen , især mellem Kvinderne . Racen er gammel og vidt udbredt ; man danner sig Formodningen om at Eskimoerne er en fjern Gren af en Familje som var almindelig i Evropa og Asien i en Urtid ; de franske Hulefund taler i samme Retning . Med en bred Mening og tilspidset sagt kunde man forme det saadan : vi har allesammen Eskimoer mellem vore Aner . Derfor falder Krydsningen med Grønlændere naturlig . For Typens Vedkommende kan igen henvises til „Kinesiske Portræter " . Eskimoen fører ind paa en Betragtning af Raceforholdene i sin Helhed i Asien og Amerika , men hertil skal der vendes tilbage paa et egnet Sted . Med Eskimoen er man meget nær hen i Retning af det skabende Urmenneske , som alle smaa Racer sætter paa Sporet efter , men ingen nulevende helt opfylder Forestillingen om ; Eskimoen har virkelig noget af den Urfrodighed hvoraf Kulturen er spiret , og som gaar igen hos Barnet , et Trin hele Menneskeheden er gaaet igennem . Som Eskimoerne , kunstfærdige , venlige Dverge , var vore Urfædre , ikke de store brølende Gorillamennesker som den daarlige Darwinisme eller Godtkøbsreproduktioner efter Kranierne af Fortidsmennesket fabler om , en Art Romantik baseret paa raa Instinkter , der er nogle Naturers Oversættelse af Evolutionslæren . Rovmennesket kom siden , men det var 122 AANDENS STADIER ikke ham der overvandt Naturen og gjorde Verden til et Menneskehjem . Beslægtet med Eskimoen er Japaneren . Flere Racer har bidraget til Sammensætningen af det japanske Folkelegeme , et malajisk Element , Ainoen og saa det „mongolske " Blod , der dog snarere har været mantschurisk og har afgivet den herskende Kaste ; „Pygmæen " , Typen under Middelstørrelse er her bleven gennemgaaende for hele den sammensmeltede Nation , ligesom ved en særlig Udvælgelse , maaske Isolation paa Øer . Dette lille Æventyrfolk , der genkalder Gullivers Rejser , har haft den mærkeligste Karriere , i Løbet af et Par Menneskealdre svang det sig fra et primitivt Folk op til en af Verdens mest moderne , fuldtudrustede Nationer ; det er som om Menneskehedens Start og allerseneste Trin mødes hos dette højtbegavede , initiativrige Folk . Japansk Kunst , hvorved her mest tænkes paa deres Kunsthaandværk , Udskæringer i Ben og Træ , stammer som Eskimoernes langt ude ned fra den palæolitiske . Nu er Japaneren industrialiseret , et afskyeligt Ord , ogsaa han , men den bedste japanske Huskunst for ikke saa længe siden , f . Eks . de smaa udskaarne Figurer man brugte til at hænge Tasken op med under Beltet og hvoraf der er bevaret Titusinder , er ren Natur , anonyme Frembringelser af et Folk med Kunst i Fingrene , en Kunstner i enhver Mand med et Værktøj i Haanden ! Mange af de smaa Figurer , som er varieret til det utrolige , endnu urørte af Konvention eller Ornamentik , er „Kapricekunst " , saa øjensynlig opstaaet af Naturbarnets frodige Blik for Billedindholdet i en tilfældig Form , en Stump Materiale : en liggende Hund f . Eks . der er skaaret HOMO ARTIFEX 123 af en trekantet Rest Elfenben , hvori Stillingen er givet , eller den krumme Ende af en Kaskelottand som udnyttes til at give Bevægelsen i en hældende mandlig Figur , Urmandskunst i virkelig Forstand og et uforgængeligt Minde nu om det geniale Stadium Japaneren for ikke længe siden har passeret . Paa andre Omraader faldt japansk Kunst tidligt for Konvention og Skole , men den lille Kunst , saa vel som det sædvanligste Haandværk , Husgeraad , enhver Ting Japaneren tog i Haanden indtil for en Menneskealder siden , var præget af Natur , Barnets Frodighed og Uudtømmelighed . Heri ligner han Eskimoen , ogsaa i det Indtryk af Livsglæde , af Kvidder , der kom fra Japan , inden man blev civiliseret . Fra det Hul i Sneen hvor Eskimoen har gravet sig ned , med en Kuppel af Sneblokke over sig og et Stykke nyfrossen Is til Rude , midt i en forfærdelig Snemark , i Mørketiden , Solen borte for Maaneder , herfra lyder der Jubel , naar Spæklampen er tændt , Livsaanderne brænder om Kap med den , Eskimoen er Verdens gladeste Mand ! Og Livsglæde var det Verden lærte af Japan , efter at Landet var bleven lukket op , de smaa fugleglade Japanerinder under deres Kirsebærtræer , en Alfeverden , saadan som den skjuler sig i gammelevropæiske Sagn og kan have sin Oprindelse der fra Indtrykket af smaa Mennesker og deres Glæde . Nu er Indtrykket der kommer fra Japan noget andet , Karakteren under Forvandling ; men hermed er man inde i en Tankegang der fører over i den moderne allersidste Historie . Sin gamle Kunst er Japaneren bleven skilt fra , af Maskinen , han vil aldrig genfinde den igen . For man kan ville meget , man kan blive „national " igen og skrue sig tilbage med 124 AANDENS STADIER Flid , dog primitiv kan man ikke blive igen . Naiv er kun den Naive . Saalænge den japanske Haandværkskunst blomstrede var den beskyttet mod Forfald ved sin Sammenhæng med Naturen , det fornyede den sig af , det var dens Kilde . Elementær Kunst er med det samme udviklet Kunst , det gælder den palæolitiske som den japanske , for den eneste ægte Kunst er den hvor man identificerer sig med Tingene , Mennesket der gør sig til et med sit Syn og sin Verden . Siden kommer Stil og Ornament , det vil sige Efterligning , Kunsten forlader sin Udøver og træder over i en almindelig uproduktiv Anvendelse , Slid paa et Motiv . Efterhaanden som disse Betragtninger skrider frem bliver der Lejlighed til at følge Kunsten , hvad af den der er Udvikling og hvad der kun er Kunsthistorie . Gaar man gennem Museet i Cairo og studerer Tingene der , som Klimaet og det tørre Sand har bevaret i Aartusinder , som var de fra igaar , maa man tænke paa Japan , især den gammelægyptiske Huskunst , Træsager , Husgeraad , de ubetydeligste Smaating , her som i Japan har man Indtryk af et Folk som ikke kunde røre ved en Ting uden at gøre den til Kunst . Enden af en Trænaal forvandles med faa Snit til et Dyrehoved , Manden med Kniv i Haand ser det deri og lokker det frem ; en Kam , en Sminkepalet forvandler sig til unge Kvinder og Lotusblomster , en Duft af Nilen , det almindeligste Husgeraad tiltaler , indynder sig ved sjælfuld Form , selv ganske udekoreret , en haandsnild Mand har ladet sit Øje yngle derover , i Ægypten som i Japan — homo artifex ! HOMO ARTIFEX 109 Og saa er man da ved Udgangspunktet , nu ved man hvem han var , den forsvundne Kunstner og Haandgerningsmand der gjorde Sfinksen og Faraos Statue , en lille Mand , af en vidt udbredt Slægt , Urmennesket , om hvis Gaver og Glæde man bedst gør sig en Forestilling ved at iagttage Trinet saadan som det gaar igen og ytrer sig hos Barnet , en Bevidsthed i Vækst , Verden og det lille Menneske der bliver til af hinanden . Den oldægyptiske Kunstner maa have haft samme Udspring , henføres til samme etnografiske Type som ovenfor indkredset . Den ældste kendte ægyptiske Kunst , de prædynastiske , helt ned imod neolitisk Tid placerede , urprægede Stenkar , hulet ud i Granit uden andet Værktøj end anden Sten , og muligvis et Sandbor , før Pottemagerhjulet var kendt , denne Kunst er ogsaa den bedste , Prototypen paa en „Vase " , rene , ædle , simple Former , Grundformen , det elementære , kvindelige Ud - og - Ind , som er en Krukke , saadan som alle Folkeslag har følt en Krukke og føler det endnu , ufordærvet ; alle senere ægyptiske Vaseformer er ringere end den allerældste , kunstigere , ikke mere saa umiddelbare i Tanken : Efterligneren ; allerede tidligt gik Urkunsten over til Lærlinge og bredte sig til andre Lag indenfor en Befolkning end dens oprindelige Udøvere . Det palæolitiske Talent , som det ytrede sig ogsaa i Ægypten , skal man nu ikke tænke sig som knyttet til en sluttet Stamme af Dverge , for bogstaveligt , den kunstneriske Impuls er udgaaet fra dem , naturligvis endda enkelte Personer i sin Tid , men er siden i Ægypten som andetsteds , kommen til 126 AANDENS STADIER at ligge i Luften , er bleven Aand , et Mønster indbragt i Verden og ført videre , med stadig aftagende Oprindelighed , af en Overlevering paa alle mulige Hænder . Den japanske Kunst i vor nærmeste Tid kommer jo virkelig fra en sluttet LiliputVerden , andetsteds forekommer den palæolitiske Kunstner mere spredt , i en fjern Fortid , som man kun kan gisne om . Men det ved man , det er mellem de Undertrykte , de Ufri og Afhængige man skal søge ham . I de Lerkuber for Slaver og Haandværkere man har afdækket i Ægypten bag de Riges Paladser eller paa Arbejdspladserne , har han boet . Den lænkede Dverg med det frodige Sind og de almægtige Hænder under Skyggen af Kongeborgen var det værd at digte en Myte om — men det er gjort , det skærende Forhold har for Aarhundreder siden sat sig et Spor i Sagnverdenen : Vølund Smed . Socialt gik Urkunstneren under , navnløs , uomtalt , som Slave eller Livegen i den herskende Krigerkastes Vold . Skematisk og med Takt lod hele Historien sig se saaledes , at først var der de kloge Dverge , som havde alle Gaver fra Hovedets Side og kunde Alting , saa kom Kæmperne , de store raa Krigere , og underlagde sig dem , tvang dem til at arbejde for sig , og siden var de ufri , lige op til vor Tid , en Legende som turde være sikker paa Tilslutning fra den moderneste Klassehads Lejr . Væsentlig træffer Legenden det rigtige , kun skal Ret - eller Uretmotivet ikke beskæftige os her , hvor der ikke doceres Politik , og Historien , som er gaaet , ikke skal gives Karakter . At Undermaalerne , de fysisk Svagere kom i Afhængighed af større og stærkere Folk var virkelig det der fandt Sted , aldenstund Historien fra Old - HOMO ARTIFEX 127 tiden af og meget nær op imod vor egen Tid ikke udfyldes af andet end Modsætningen mellem de strenge Herrer , med samt indbyrdes Krige mellem Herrerne , og saa disse samtlige Voldsmænds afvæbnede Slavehold . Saa saare der var en fredelig Mand med Hakke der dyrkede Jorden var der ogsaa en Drabant der susede ned over ham med skarpe Vaaben og tvang ham til at aflevere Kornet . Den kunstfærdige Mand sikrede man sig , holdt ham i Live og satte ham til Arbejde . Vølundmotivet giver Historien , i en mytisk Koncentration , set fra den Lidendes Horisont . Man anmodes om i denne Sammenhæng at gøre sig bekendt med et for sig , 1924 , trykt Arbejde om Hamlet , den Undertryktes Karakter , med Lys kastet ogsaa paa Vølund , det overflødiggør en lang Udvikling her om Trællen og Trællens Psykologi . Det kunde være tilføjet at ogsaa i Prometheusmyten er der nedlagt en Anklage over urgammel Uret , Frembringeren der blev lænket til Klippen som Tak for at han bragte Menneskene Ilden , mens Nagets Grib hakkede i hans Lever . For en fri Mands Smag er Vølunds Ønskedrømme og hans Hævnakt kun uanstændige og modbydelige , oprørende , men Nutidsmennesket har jo heller ikke lidt det Vølund led , Kunstneren hvem man skar Haserne over paa og som man satte i Smedjen for at han skulde gøre Ringe til Herskabet — vel maatte han drømme de sindssyge Drømme som Vølundskviden foregøgler sig ført ud i Virkeligheden . Her kommer Natsiden frem , det lille Menneskes Sjæleliv naar han er hemmet og martret , her hyler han , som Prometheus , her bliver den lille glade Mand rasende , og hans Evner slaar ind og bliver til morderisk List , Pygmæens Gift - 128 AANDENS STADIER pile , Trællens Baghold , hans Nidviser og andre hemmelige Former for Selvhævdelse , hans Tænders Gnidsel og hans Vid , til Akkompagnement af Svøben over hans Rygstykker ! Den moderne Japaner udvikler en lignende skjult Voldsomhed i Karakteren , den lille Mands Bulldogmuskulatur og Maskering ; haard Tilværelseskamp mellem andre Stater , Nutidens hele bitre Konkurrence tvinger ham dertil ; den japanske Idyl er gravet ned , og den lille Mand , som aldrig vil glemme sin Vækst , er bleven farlig . Men tragisk , uopløseligt ytrer den Undertryktes Sjæleliv sig i Fortiden , da ingen Haab om Befrielse endnu var gryet . Vølundssagnet findes i Edda , men gaar igen under andre Former i de gamle Literaturer , det er urgammelt , som Spændingsforholdet deri er af urgammel Dato , Trællen der raaber fra sin Elendighed og koger Hadets Sejd imod dem der smykkede sig med hans Hænders Arbejde og havde Magt til at holde ham nede . I en mildere Form ytrer Afhængigheden sig som Ironi , den Undertryktes Opfindelse , Nøglen til Hamlets Karakter . Noget deraf ligger skjult i Gylfaginnings Fortælling om Thors Rejse til Utgaard og Forblændeisen han er udsat for fra Jætternes Side , Historien har en egen sammenblandet Ironi som kan tænkes at bunde i det gamle Spændingsforhold mellem de store plumpe Folk og de smaa Overlegne , her Thor der bliver ydmyget , men naturligvis kun paa Grund af et Blændværk . Magtforholdet er byttet om , med en dobbelt Ironi , som om en Pusling har digtet om en Gud og forsynet ham med sine egne Dimensioner . I Rigspula præsenteres man direkte for Trællen . Dette mærkelige , overskuende Digt skal være skrevet som Hyldest HOMO ARTIFEX 129 til Kongemagten i Anledning af at Harald Haarfager gjorde sig til Enekonge i Norge , det skildrer paa en Gang Klasse og Race , som før berørt , men samtidigt giver det Udviklingen ; den fremadskridende Beskrivelse deri falder sammen med Historiens og Udviklingens Etaper ; paa den mindste Plads , nogleogfyrre Strofer og endda ufuldstændigt , er det den mest udtømmende Verdenshistorie man overhovedet har , naar man tænker ikke paa Episoderne men paa Stammen i Historien . Som de forskellige Stadier her er skildret , de Hjem Rig kommer til , Huset , Gaarden , Kongeborgen , er den sociale Stigning gaaet for sig , Stænderne , hvori der igen skjuler sig en Udvikling , fra det primitive Kulturtrin til det sammensatte ; de forskellige Trin afslører forskellig Race , hvad der senere skal beskæftige os nærmere ; her interesserer Trællen , det Urtrin hvormed Digtet begynder ; siden bliver der Lejlighed til at omtale Karlen , Bonden , Jarlen , Herremanden , og endelig unge Kon , Fyrsten , hvor Afslutningen i Digtet mangler . Trællen er saadan tegnet , med ganske faa Strøg , at man ikke er i Tvivl om hvem man staar overfor , det er Urindvaaneren i Skandinavien , hvilket igen vil sige Asiaten ; at Typen findes endnu , racemæssigt set , i Norden er i sin Tid paavist af Andreas M . Hansen . Han skildres i Rigspula som „sorthaaret " ; „sort i Huden " , oversætter andre , „med rynkede Hænder , krympede Knoer og tykke Fingre , fult Ansigt , ludende Ryg og lange Hæle . Han bandt Bast og gik under Byrder , bar Ris hjem , hele den værkende Dag . " Hans Kvinde kaldes med et Ord gengilbeina , et eget vildt Begreb , den vagabonderende Kvinde , hvis Lod har været Haardhed , hun 130 AANDENS STADIER er furet af Vejret og mærket af Vejene , „Ar under Fodsaalerne , solbrændte Arme , nedbøjet Næse " , det vil nok sige fladnæset . De fik Børn hvis Navne er som at tage Kæften fuld af alle Lavkastens Karaktertræk og dens Sprog , Plumphed og grove Vaner ; og sammen arbejdede de i Marken , „gjorde Gærder og gødede Agre , avlede Svin , røgtede Geder og gravede Tørv " , et Billede paa en Gang af den første Rydningsmand og af Trællekaar i Nordens Oldtid . Naar man udskiller de kastebestemte Træk , som hænger sammen med Trællens underkastede Stilling og ilde Anseelse , hans Eftermæle var jo i andres Mund , saa bliver Racen tilbage . Trækkene , den ludende Ryg og de lange Hæle , peger tilbage mod Urmennesket , man synes næsten man ser Neandertaleren for sig ; de firkantede , prøvede Hænder leder Tanken hen paa Buskmanden . Typen er trykket af sin Afhængighed , og man maa gaa andetsteds hen end til Rigspula for at finde Urmanden igen i den nordiske Lavkaste , og dog er han at finde der . Andre Steder i Oldliteraturen færdes han som den kloge Dverg ; i Vølunds uhyggelige Skikkelse gør han sig fri , i de blodige , voldelige Hævndrømme man kender . I Rigspula bindes Skildringen af de forskellige Trin sammen af Motivet med Rig , det er Guden Hejmdal , der gøres til Fader til alle Stænderne , tilsyneladende meningsløst ; men det har en Mening , selv om den naturligvis ikke har været den ukendte Digter bevidst : alle Racer og Stænder har jo dog en Gang udviklet sig af hinanden , fra den samme Rod ! Udviklingen har været denne : Først var der de smaa Mennesker der kom ned fra Verdenstaget , begavede Puslinge som gjorde de første Opfindelser og fuldbragte Skridtet fra HOMO ARTIFEX 131 Dyr til Menneske , Arieltypen , ikke direkte at paavise , for den er jo netop gaaet op i Udviklingen , er nu en anden ; Rester deraf som har bevaret den primitive Vækst , stikker endnu i de fleste Befolkninger eller er trængt ud i Periferien , Afrikas Tropeskove , Pygmæen , som er gaaet tilbage under Urmandens Standard igen ; højest mod Nord , Eskimoen , der har bevaret mest af Ariels Snille og lykkelige Temperament . Forøvrigt , hvor de smaa Folk ikke skaffede sig af Vejen , paa Øer , som Japaneren , blev de overvældet af andre nyere Folk af høj Statur og gjort til Slaver af dem . Det er i Korthed homo artifex ' rekonstruerede Historie . Hvem var da disse store Folk ? Ja det var de samme fra Begyndelsen , udviklede sig af de Smaa , men i en for dem skæbnesvanger Retning , de lagde til i Størrelse . Australieren staar som før sagt mellem Pygmæen og den hvide Mand , det er en Pygmæ der er bleven lang . En vis Arbejdsdeling i tidlig Tid har været Aarsagen , og som en Spaltning i Naturen skal Forskellen ses , ikke som en moralsk Vurdering . De første Mennesker , der stak i Busken , var Samlere , Frugt - og Ormespisere antagelig , de tæmmede Ilden og opfandt Redskaber , de har været Betragtere , ynglekraftige i Hovedet , stillesiddende i en vis Forstand , skønt ellers Omstrejfere , for selv det første Arbejde i Flint forudsætter nogen Ro og Meditation . Det næste Trin er at Dvergen bliver Jæger , nogle af dem , idet Redskabet udvikler sig til Vaaben , Fejde aabnes imod Dyrene , Køddiæt og en stærkere Aktivitet lægger paa Væksten , man render sig stærk , og Krigen mod Dyrene udvælger de største og stærkeste , en Aarsag mere . Længe varer 132 AANDENS STADIER det ikke før der af Jægeren bliver en Kriger , man vender Vaabnene imod hinanden , endnu en Aarsag til at de længste og kraftigste Individer overlever ; homo helliger opstaar . Mellemkulturer udvikler sig imidlertid , Hyrden , et fredeligere Sind , der foretrækker at tæmme Dyret frem for at myrde det , Agerdyrkeren , Menneskeheden som begynder at komme til Ro og blive paa et Sted , for en stor Del vistnok Kvindens Fortjeneste . Over alle disse Frembringere suser Krigeren ned med Assegajen og tager Told af deres Flid , underkaster sig dem , og Folket , Undersaaterne , bliver til , over dem regerer Krigerhorden , som bliver til Hæren , med en Førstemand , Fyrsten , i Spidsen , Samfundene , Rigerne danner sig , Kaste og Stand . I Længden lader den skematiske Inddeling i de smaa Hørige og de lange Udbyttere sig naturligvis ikke opretholde , Blanding og Krydsning gør Billedet mere kompliceret end som saa , men oprindelig var det Race der skilte , og alleroprindeligst var det simpelthen Størrelse . Endnu taler man , naar man vil sammenfatte uensartet Stand , om „Høje og Lave " , det var en Gang virkelig alle de Store paa den ene Side og det lille Folk paa den anden . Homo artifex undergik en Forvandling under Afhængigheden , som ikke sært var , Naturen er aldrig passiv , Tryk avler Gentryk . Ariel hvæsser Brodden og gør Skade ; han paadrager sig Slavens , Trællens odium og forskylder det ; i Alting er der en Nemesis . De overlegne Herrer skal heller ikke ses i Lyset af hans Forbitrelse , de skal ses i deres eget . Men Trællens Karakter skal opløses ; efter at man har set et inferiørt Væsen i ham , først det ubehagelige Kaste - HOMO ARTIFEX 133 præg , siden Racen , der tilsyneladende ikke er til at vaske af , skal man placere ham efter Trinet , først da er Lænken løst , ogsaa i et Tilbageblik paa Fortiden , man ser den væsentlig anderledes ; mellem Undertrykkerne og den Undertrykte var der Blod , dog de var oprindeligt Trin af hinanden , udgaaet af samme Rod . I denne Betragtning bør Prometheus lade sig forsone . Nu har Tiden jo ophævet Modsætningen , men egentlig først ret fornylig . Hvis man vedblivende reviderer Historien som en Krig mellem det lille Menneske og de store Børster , saa har Slamperen jo nu omsider tabt Slaget . Er det da Puslingen der har vundet ? Nej Udviklingen har sat et tredje , uventet Moment ind , som den har for Skik , ikke Puslingen triumferer , men Snillet — Tekniken har sejret . Samfundet , Bykultur , et samlet demokratisk Niveau har omsider tippet Erobrerne og deres Riger over ; de skabte Nationerne , men Staten blev deres Overmand . Samtidig er der af allehaande Racer og forskellige Elementer opstaaet store , blandede og paa en anden Vis homogene Befolkninger , hvor fysiske Fortrin ikke mere er afgørende , behøver man at sige det . Mandfolk af Kæmpevækst optræder nu paa Tribuner som Brydere , Kræfter aabner Adgang til et lille Erhverv ; af Krigeren er der bleven en uniformeret Officer . Paa den anden Side , af Undermaaleren bliver der ofte en Artist . Det var de mange Opfindelser , paa Værkstederne og i Laboratorier , der gjorde Legemsstyrken til Ingenting i Krigen . Vølund fablede om at gøre sig Vinger — Verden har virkelig 134 AANDENS STADIER set hans Drøm blive til Virkelighed ! Homo artifex og hans Fingerfærdighed er gaaet over i Maskinen . Imidlertid , homo helliger red den høje Hest i fem Aartusinder , bogstaveligt at forstaa , noget af hans Overlegenhed og Slagkraft beroede paa en Symbiose med Hesten . I de ægyptiske og assyriske Dynastier afbildes Herskeren endnu til Vogns , Kampvognen var det første Krigsmiddel i Forbindelse med Hesten ; siden kom Rytteren . Af ham blev der Ridderen , endelig Kavalleren . Den sidste Krig , Verdenskrigen , gjorde en Ende paa Brugen af Kavalleri , som endnu i Krigene før var afgørende , Tank ' en , Motoren og Flyvemaskinen gør Rytteriet umuligt. I det civile Liv har det nuværende Slægtled set Hesten afløses af Automobilet. I de nyeste Hærforslag figurerer Hestfolket nu som afskaffet. En Epoke i Verdenshistorien kan hermed anses for afrundet og vendt tilbage i sig selv , en Alder Menneskeheden er gaaet igennem , og som fra nu af afløses af en anden. Men vi levede i den indtil igaar , og den varede fem til seks Tusinde Aar. Hesten kom fra Asien og var en lille Hest til at begynde med , kendt fra Istidens Tegninger , et skattet Vildt i en Urtid , endnu de gamle Nordboers kæreste Føde , indtil Kristendommen nægtede dem den og anbefalede dem Lammet i Stedet . Som det første Menneske var Vildhesten af lille Statur , men den voksede med Manden . Kentauren , den skrækkelige Stablen ovenpaa hinanden af Hest og Mand , vidner endnu om det Indtryk Frasagnet om de første Ryttere har gjort , set antagelig i et usikkert historisk Gry i det indre Asien . Hesten , HOMO ARTIFEX 135 Hesten , hvor lugtede den godt ! Nu gaar den derhen hvor alt gaar hen , naar Udviklingen ikke mere er Trinet god . Men de Aartusinder hvor Hest og Mand fulgtes ad har deres egen Skønhed , en Frise fuld af Liv , Galop , Kampglæde og Flugt , den Periode , med Hjælp af Skibet , saa Verden opdaget og kortlagt , alle Nationer grundet , Menneskehedens Hjem udbredt og sikret over fem Verdensdele . Til Skildringen af Aandens Stadier , i mange Faser , Ødelæggelser , Stridigheder , men ogsaa indre Vækst , Fremskridt trods alt , hvordan gradus efterhaanden fremdeles ytrer sig , kan man da meget godt benytte sig af denne Ramme , for et følgende Afsnit , der betegnes af Alliancen mellem Hest og Mand , Rytteralderen . HOMO ARTIFEX 125 RYTTEREN HEST og Mand er et Stof der frister for sig selv . Jeg har jo før redet mig en Tur gennem Tiderne og føler altid Lyst til det , en gammel Fabelhest vrinsker udenfor og graver Jord op med Forbenet . En elementær mægtig Tilskyndelse griber mig endnu , tredive Aar i Byen har ikke helbredet mig derfor , efter at begive mig ud under aaben Himmel og tabe mig i Naturen , en gammel Hunger efter at være ude , med Ryggen til beboede Steder , og læge sine Øjne med en Vildmark ; undertiden drømmer jeg om et Land med en stor urolig Synskreds , fuldstændig øde og fortrolig , et Land jeg altid kender igen i Drømme og finder tilbage til , men jeg har aldrig set det i Virkeligheden . Det er en Verden man har inden i sig . Geografitimer skylder man en anden bogstaveret Forestilling , Verdensdelene , Evropa , som man faar Munden saa fuld af , de fire store fjerne , umaadelige A ' er , der ekspanderer Kloden rundt , Asien , Afrika , Amerika , Australien ! Man vil derud , man vil have en Synskreds omkring sig og se Højene ligge under Himlen , den blinde Jord , og Himmelrummet der er som lutter Sekraft , man vil svøbe sig i Rum og Tid og være til , sammen med Kejser Carolus , selv om han forlængst er RYTTEREN 137 død . Man vil tie og gøre det der er bedre , trække sit Vejr og lægge et Øre til Vinden . Ensomhedselskeren ? Hvem er ensom , saa længe der er en Flue at underholde sig med ? Jordens Former har Væsen og taler til dig . Vildtet bliver til paa din Nethinde , Haren ud af en Græstue , som en Skabelsesakt , et heftigt Stød gennem alle Bunde i dit Væsen . Og hvor man saa kommer vil man da kunne møde Mennesket , eller hans Fuldmægtig Hunden , hvis Aarsag man ikke har ladet Kæppen blive hjemme . Ensom er man snarere i Byerne . Gerne ser man en Steppe om sig , megen , absolut sigtbar Plads rundt om sig , til alle Himlens Hjørner , og gerne deler man sin Frihed med Hesten , sammen med et Kreatur er man uden Selskab og dog ikke ene , som det hedder om Asløg , umælende ene to , ude af Stand til at meddele sig til — hinanden og dog hinanden meget nær , en beslægtet Livsvarme , din Broders Aandepust . En kommende Slægt vil nu vel nok faa Automobiler paa Hjernen . Men lytter man til Instinkter der er arvet , en Del af ens Væsen , og som vil danne Billeder fra Græsgange hvor der gaar Heste , saa er det et gammelt dybt Lag i Men neskenaturen , mange Aartusinder der gaar igen fra de Aldre da Menneskeheden vandrede og sluttede Dyr til sig , annammede Kvæg og blev Ven med Hesten . Det fandt Sted uvist hvor , vidtløftige Egne ind ad Asien til , den russiskevropæiske Steppe , ned omkring Kaukasus , Armenien , et Land man i Virkeligheden lige saa godt kan søge indeni sig , da det dog mere drejer sig om et Trin end en geografisk Beliggenhed . Atter vrinsker det udenfor , den voldsomme Lyd naar He - 138 AANDENS STADIER sten blæser gennem de flagrende Næsebor , Jorden runger under Hovene , og vi er hentaget , med en Regn af Sten efter os ! I yngre Dage naar vi var ude og suse kom Verden mig vidtløftig og taaget for , sommertaaget , grænseløs ; Verden er saa sigtbar nu , høstlig , et Afskedslys , idel Klarhed , men ikke større Forventning , jeg kan se , forekommer det mig , fra Alperne til Himalaja , fra den ene Ende af Historien til den anden . Og synes jeg ikke Gangeren er bleven mere end graa at se til , er det en Skimmel jeg er kommen ud at ride paa , eller har det sneet paa os ? Hesten kom fra Verdenstaget , samme Vej fra som Urmennesket . Allerede i det tidligste fælles Urhjem i Asien , Savannerne paa Overgang mellem Skov og Ørken , har Hest og Mand tiltrukket hinanden , maa man tro , mens alle Skabninger endnu boede sammen og tog Stilling til hinanden , Hest og Mand efterstræbte ikke hinanden , endnu , kunde forliges og søgte ofte samme Trakter , af en fælles Smag , lige lystne efter Kerne , om Efteraaret maa man tænke sig dem fordybet i det vilde Korn , hvor det lille Menneske taalmodigt piller et Maaltid Kerner ud af Aksene med Fingrene , mens Vildhestene maler Vipper og Halm og det hele ind i den lange Kæft ; her fik Mennesket en Lyd i Øret som fulgte ham siden , den lukkede gruttende Lyd af Hestens Kæber naar den tygger — saa længe den høres staar Verden , holder den op saa let dig , med Sten i Haand , og se efter Ulven ! Saa vandrede , udvandrede man , Hestens første Forposter RYTTEREN 139 er nu at finde i Afrika , de paradisisk stribede Zebraer . Et andet Slæng tabte sig ad Amerika til , gennemgik en lang Udvikling og døde ud , ingen Held for Hesten her , før en Jordperiode efter da den kom igen , i Menneskets Fangenskab . Mellem Zebra og Hest staar Æslet , som er at finde saavel i Asien som Afrika ; Mennesket har sikkert tidligt lagt sine Byrder paa den harmløse Skabning , som ingen Hæder har faaet derfor . I det indre Asien , de samme Trakter som hvor Urhesten er kommen fra , men nu ikke mere de samme , findes endnu en af Vildhestens Stamformer , Przevalskys Hest , en lille Hest med et stort Hoved , som levende genkalder den palæolitiske Hest . Under og efter Istiderne færdedes den , en tidlig , meget nær Slægtning af den , paa Evropas Tundraer og Stepper helt ned mod Sydfrankrig , men den har været mere lodden , klædt paa til Snestorme og Slud , ligesom Mammuten og det uldhaarede Næsehorn , som man ved fra Istidsjægerens Tegninger . En bevæget mærkelig Periode i Menneskets Forhistorie , i Almindelighed udtømt med et Par Skolegloser , Aurignactid og Magdalénientid , Cro - Magnon , Solutré , Lokaliteter oprindeligt hvor Fundene er gjort , Lektielæsning overtaget af Arkæologer og afgivet igen , uden Forsøg paa Genoplevelse , Menneskets Spor gravet op og begravet paany i et Museum ; men et stort Liv , fortsat gennem mange Aartusinder , skjuler sig bag de faa spredte Fund , man levede , Hest og Mand mødtes paa de vaade Sletter som fødtes efter Issmeltningen i Evropa , en Verden flaaet af Byger og som blev grøn under et Foraarssmil af Solen . Ingen Tid har i højere Grad været præ - 140 AANDENS STADIER get af Gry , haabefuld Fremgang i Naturen og Lysudbrud i Tilværelsen . Man maa tænke paa Vaarbrudet i Norge , den nøgne vaskede Bræ som bryder Lyset , Flommen der søger Dalene , Græs og Urter der bryder frem af de dampende Volde hvorfra Sneen er smeltet . Det har Eddadigteren set for sig da han formede Nyskabelsen i den luftige Strofe i Voluspå hvor der tales om en ny Verdens Opstigen , efter at den gamle er gaaet under : Op kommer Jorden attervaargrønaf Vandene . Der falder Fosser ; over dem flyver Ørnen . fra Fjeldet og forsker efter Fisken . Til Forestillingen om Gimle , Genopstandelsen , havde Eddadigteren ikke noget bedre Forbillede end et Naturindtryk hentet fra den norske Vaar ; det er som at se ind i en norsk Fjord , bratte Fjælde fra den evige Sne og ned i Fjordbunden , naar Brævandet gaar og Solen slynger Spyd ned fra Middagen , et Smil foroven og megen Vrede og Afmagt der opløser sig forneden . Men den norske Vaar er jo netop et Billede paa Efteristiden , saavel som hvad man ved fra Grønland . Livet blev til paa Tøbrudsagrene i Evropa , med den vigende Brærand endnu i Nord , hvert Aar en ny Grusvold blottet ; og Erindringer fra en saadan Tilværelse i Vækst byggedes for al Tid ind i Menneskets Natur . Vaad i Næsen rendte Mennesket her med en Stage i Haanden og et Skind paa den Side af sig hvorfra Vinden blæste , i Hælene paa de store Vildtflokke der kom med Tøbrudet , Rensdyr , Bøfler og Vildheste , her rejste han sit Telt af Huder , og her boltrede hans Unger sig udenfor med uldne Føl i Favnen ; Solbrand om Sommeren og lange søvnige gode Dage , den vilde Boghvede fuld af Bier , Venskabstegn og Tilnærmelser til Vildhestene , som staar i de modne Græsser og nikker op og ned med Hovedet mod Bremserne ; om Høsten uhyre Støvstorme som blæser Teltet om og jager Familjen paa Rejse , langt ind i Østen , hvor man kom fra en Gang , eller sønderpaa , til Bjergene , hvor man gør sig til gode med Faaret og indlemmer et Kid i Familjen ; Ørkenen snuser man ind i og lægger Snarer for Kamelen . Men naar Isblinken kalder fra Bræen om Foraaret drager man mod Nord og forener sig paa de gamle Græsgange med Hesten igen . Eskimoernes , Grønlændernes Vandringer efter Vildtet , giver en Forestilling i Nutiden om Istidsmenneskets Liv , ligesaa de nordamerikanske Indianere før Evropæernes Ankomst ; savner man Oplysninger om det palæolitiske Trin i Asien og Evropa før Dyrenes Tæmning , saa har man det her , Bøffeljægerne paa Amerikas Prærier var langt ude det samme Folk , indvandret fra Asien og havde bevaret samme Udviklingstype som Glacialmennesket , den hvide Mand fik den at se inden han blev Aarsag til at den forsvandt . Men Efterretningerne derom sænkede sig dybt i den civiliserede Verdens Fantasi , man kendte Trinet igen , Drengene kendte det igen , at „lege Indianer " er et Stadium enhver Dreng passerer igennem , en Retning i de nedarvede Instinkter som paa 142 AANDENS STADIER et Tidspunkt under Væksten forlanger at ske Fyldest . Det kommer indenfra , et Kompleks som hænger sammen med bestemte Naturindtryk ; om Foraaret , det kolde Førforaar , ser man Drengene gøre sig Buer , ikke paa nogen anden Aarstid , uden at de gør sig det klart , det kommer , en valen Fortidsmand dukker op i dem , de søger det Fri , de skærer sig Pilegrene , og Barken lugter vel , Pilebark lugter af en Verden som har været og er kommen igen . Selv i Byerne indfinder det sig , man ser Drengene søge ud paa Byggepladser og aabne Steder i Storbyens Udkant med selvgjorte Buer , noget som en trance i Holdningen , en Lytten indad ; naturligvis de forestiller sig Ingenting , men det er nu kommen over dem , gradus gør sig gældende . En anden uimodstaaelig Trang faar Drenge til at sysle med Fartøjer . Det er Indianer stadiet , Istidsstadiet , en aldeles bestemt Livstype som indtager en bred Plads i Menneskets nedarvede ubevidste Driftsliv og maa have været længe om at aflejre sig ; i Virkeligheden er den Mindet om en meget vigtig Alder , da Urmennesket gjorde Trinet fra et Væsen der var sidestillet med Dyrene til et der hævede sig over dem . Man vil finde at jeg har ytret mig til Gentagelse herom ; men her er det virkelig Naturen der gentager sig . Denne Gang er det Stadiet det gælder om at bestemme og afgrænse . Her er det imidlertid paa sin Plads , inden Forsøget skrider frem paa at uddrage gradus af Historien , med det samme at tegne op hvad man paa Forhaand ser for sig af Trin , af sig selv nedfældet i den almindelige Bevidsthed , men endnu ikke gennemført eller vedtaget . RYTTEREN 141 En Forestilling om Fremskridt beskæftiger de fleste , skønt Historiens vanemæssige Inddeling endnu bibeholdes , evolutionært set vendt paa Hovedet , man taler om en Oldtid , hvormed man mener en Tid hvis Efterladenskaber er meget gamle , en Ungtid skulde man i Virkeligheden tale om , Perioden da Menneskeheden endnu befandt sig paa et tidligt , uudviklet Trin . Primitive Mennesker vilde man kalde disse Slægter , som man uden Grund associerer med Ælde , da de tvertimod var unge og i Knop , med primitiv ved man hvad man mener , Udviklingen præger Ordet , her kan man da etablere et Holdepunkt at gaa ud fra . En amerikansk Etnograf , Lewis Morgan , har gjort sig til Talsmand for et System der inddeler Menneskeudviklingens første Stadier i et vildt ( savage ) og et barbarisk , Trin der gaar forud for det civiliserede . Definitionen , der fremkommer ved Betragtning af de oprindelige Indfødte i Amerika , sammenlignet med vilde Folkeslag andetsteds , skelner mellem flere Niveauer igen indenfor Stadierne , holdt ude fra hinanden ved bestemte etnografiske Skillelinjer . Grænsen mellem det vilde og det barbariske Trin sætter Lewis Morgan hvor Forfærdigelsen af Lertøj begynder , idet han knytter denne Kulturerhvervelse til et fastboende Liv og i det hele mere domesticerede Vaner . For Danmarks Vedkommende vilde Grænsen altsaa falde paa et Tidspunkt mellem Maglemose - og Ertebøllekulturen . Alle de palæolitiske Perioder falder paa det vilde Trin , her bliver ogsaa Australieren . Begrebet Vild var de fleste vel tilbøjelig til at udstrække længere frem . Det vilde og det barbariske Trin inddeler Morgan igen hver i tre Stadier , et Begynder - , Middel - og et Slutstadium . RYTTEREN 143 Begynderstadiet indenfor det vilde Trin definerer han som den Alder da Urmennesket endnu kun levede af Frugter og Nødder , men havde tilegnet sig Talens Brug . Middelstadiet traadte Mennesket ind i da det lærte sig at fange Fisk og begyndte at bruge Ild , en Betingelse for at sprede sig over større Jordomraader . Slutstadiet af det vilde Trin karakteriserer han ved Opfindelsen af Bue og Pil , der fuldender Menneskets Udrustning som Jæger . Paa dette Trin blev de laverestaaende amerikanske Indfødte , fra Hudson Bay og ned til Ildlænderne . Begyndelsesstadiet til det barbariske Trin afmærkes altsaa ved Brugen af Lertøj , det ender med Tæmningen af Husdyrene ; Hunden havde Mennesket dog allerede sluttet til sig paa et Jægertrin . Ogsaa Agerdyrkning tilegnes paa dette Stadium . Middelstadiet kendetegnes ved en Overgang fra primitivt Stenværktøj til bedre Metoder , Slibning , og endelig Brugen af de første Metaller , Kobber og Bronce . Paa dette Stadium var f . Eks Pælebyggerne i Schweiz ; de holdt Heste og Kvæg , Svin og Faar , de dyrkede Hvede og malede det til Mel , de spandt og vævede Linned , men Jern kendte de endnu ikke . Samme Stadium indtog i Amerika Aztekerne , Mayafolkene og Peruanerne . Det barbariske Slutstadium falder altsaa sammen med Jernalderens Begyndelse ; det naaedes af Grækerne paa de homeriske Digtes Tid og af Germanerne omtrent samtidig med Cæsar . Slutningen af det barbariske Trin og Begyndelsen af det civiliserede , der griber noget ind i hinanden , sætter Morgan til Opfindelsen af det fonetiske Alfabet , som lægger Grunden til den historiske Overlevering . 144 AANDENS STADIER Hvad enten man nu vil tage denne Inddelingsmaade for staaende eller ej , saa bidrager den til at give faste Forestillinger om de forskellige Stationer Menneskeudviklingen har passeret . I Danmark , hvor Inddelingen i en Sten - , en Bronceog en Jernalder første Gang er stemplet , finder man sig naturligst tilrette med disse tre Perioder , der dog beror paa rent arkæologiske Kriterier . Begreberne vild og barbarisk giver mere af Karakteren , det unge Udviklingstrin ; ved civiliseret forstaar man straks Nutidsmennesket . Forud for Morgans to tidlige Trin vilde jeg sætte et primitivt , hvorved skal forstaaes saa vel det forhistoriske som det nulevende Naturmenneskes Trin , med samt Barnets , altsaa Menneskelighed endnu uudfoldet . Allerede den Vilde opfatter man som et voksent , færdigt Væsen ; primitiv er man naar man er i sin Vorden . Alle disse Trin griber ind i hinanden , bestaar Side om Side ; en stor fælles , langsom Bevægelse synes at flytte med hele Udviklingskomplekset paa en Gang . I en opadstigende Række og sammenhængende findes alle Trinene indenfor det enkelte normale Individs Vækst , Barnet er primitivt , med Instinkter arvet fra tidlige Urfædre ; i en aktivere Alder griber Barnet tilbage til Tilskyndelser der viser hen til den Vilde , „Indianeren " . Barbarisk er det unge Menneske , Lømmelen ; civiliseret endelig bliver man naar man er voksen , hvis man bliver det , mange bliver staaende paa et eller andet Undertrin inden de naar saa vidt . En nyere subtil Sprogbrug sondrer mellem Civilisation og Kultur , det sidste skal være det fineste , formodentlig et mere lærd eller moralsk Standpunkt i Modsætning til et teknisk veludrustet . RYTTEREN 145 Men vil man ind paa gradus maa Bestemmelsen gøres biologisk , det vil sige man kan ikke blive staaende ved en Inddeling baseret paa ydre arkæologiske eller etnografiske Skillemærker , Trinene maa bedømmes indenfra , afgørende bliver den aandelige Kapacitet , og den hænger igen uden Tvivl sammen med en ganske bestemt fysisk Tilstand . Nutidsmenneskets Kæbe og Tænder ser anderledes ud end det forhistoriske Menneskes , den aandelige Kapacitet er en anden , mellem disse Yderpunkter ligger Udviklingen , den maa forfølges stadig ad to Spor , som udtrykker det samme , Forandringen i Fysik og i indre Habitus . Hvad der har grebet ind her falder undertiden , ikke altid sammen med de anerkendte etnografiske eller historiske Epoker . Sikkert afgørende er en Epoke som den da Mennesket tilegnede sig Ildens Brug , den greb ind i Diæten paa en Maade som definitivt skilte fra Dyret , og den lagde Grunden til en aandelig Vækstretning der har fortsat sig gennem hele Historien og under Forvandlinger lige til Nutiden . Menneskets Forvandling , som Nøgle til Aandens Stadier , kan ikke skildres uden at denne fundamentale Erhvervelse hele Tiden forbliver erindret . En anden vigtig Epoke , virkelig Indgangen til Civilisationen , som Morgan angiver , er Opfindelsen af Bogstavskriften . Den griber vel ikke direkte ind i Menneskets fysiske Forfatning , men dog ad Omveje ; man ender med at se en spinkel klarøjet Mand sidde med en Bog i et velindrettet Hus , mens en tunglemmet Daglejer med Ben i Brynene slæber Vand i hans Have . Paa Tegn i Bøger beror Opfindelser og Teknik ; en Aflastning i omfattende Forstand har muliggjort det moderne Menneske . Bogen er en Form for RYTTEREN 147 kollektiv Hukommelse , uden Tvivl skylder Mennesket den en Part af sin Forvandling . Ved Omtalen af det palæolitiske Menneske og Kunsten , se foran , blev der lagt saa stærk Vægt paa de tidligste Kunstytringer at det gav mig Anledning til et nyt Navn for Mennesket paa et frugtbart Begyndertrin , homo artifex ; Trinet er saa vigtigt fordi det er den første Form for Aand , det vil sige Identitet mellem et Sanseindtryk og den indre Forestilling derom ; en vis Spaltning mellem det umiddelbare Sanseindtryk og den Maade hvorpaa det fastholdes i Bevidstheden maa gaa for sig før der kan tales om Aand , Liv beroende paa Erindring , her skyder Billedet sig ind som Mellemled . I det Øjeblik det primitive Menneske gør sig det første Billede af en Ting opstaar Aand , en Generalisation af Sanseindtryk , før var de kun virkelige hver Gang de gentog sig , som hos Dyrene , nu faar de deres egen Virkelighed . Trinet kan iagttages hos Barnet , paa et Tidspunkt tegner alle Børn , det falder sammen med en Vækst af Bevidsthedskapaciteten , Barnet begynder at danne sig frie Forestillinger af hvad det ser . Som Grænsen mellem det primitive Menneske og det vilde kunde man da sætte Opfindelsen af Billedet , den palæolitiske Kunst ; det falder meget godt sammen med Morgans Skel mellem den barbariske og den civiliserede Periode længere fremme , Bogstavskriftens Opfindelse , den nedstammer jo , gennem flere Grader , fra Billedskriften , som igen gaar tilbage til den raa , kapriceinspirerede eller rituelle Tegning . Ritus betyder vel iøvrigt netop oprindeligt en Tegning , Memorandum , sammenlign write . Her er et Menneskeskel . En vis Erindring har Dyrene allerede uden Tvivl ; naar Heste 148 AANDENS STADIER og Fugle finder Vej er det ikke et „Instinkt " alene , som man udtrykker sig , et indre reproduceret Sanseindtryk maa nødvendigvis sammenholdes med et aktuelt , hvis Dyrene skal orientere sig ; men udenfor Organismen har intet Dyr noget Middel til at oplagre Erfaringer , saadan som Mennesket har skabt sig det . Trinet har grebet saa dybt ind i Menneskets Forvandling at det har sat sig Spor i Væksten og Arveligheden , det er en gradus . Alt hvad der kan paavises at gaa igen biogenetisk , i det enkelte Individs Rekapitulation af Slægtens Udvikling , er ægte gradus ; andre Udviklingstræk , som synes typiske , er ofte kun sekundære , Monstrositeter eller Forfald , i Sidelinjer . Gradus kan vanskelig systematiseres rent rubrikmæssigt , det strider mod selve Begrebets Natur , men for at blive forstaaet kan man her og der anvende Navne , idet man støtter sig til samtidige ydre Udviklingstegn ; de forskellige Horisonter vil kendes igen efterhaanden som man nærmer sig dem . I „Dyrenes Forvandling " er et bestemt Synspunkt anvendt som Skala , for at maale Udviklingstrinet : Overgangen fra det absolut vidløse , fortærende Standpunkt , der ikke skaaner eget Afkom en Gang , fra det hjerneløse Reptil , over de graadige Insektædere , til de højere , meget forvandlede Pattedyrgrupper , hvoraf en Del dog ikke længere lever af hinanden , Dyrenes Sæder , om man vil , og den Formildelse der kan iagttages deri fra neden af op ; det samme Synspunkt er her anlagt paa Menneskehistorien , indenfor et menneskeligt Plan . Den kendte Udviklingshistorie viser samme gradvise Overgang fra en stupid , umælende Holdning overfor Medskabninger til en Moral der taaler dem , i snævrere Tilfælde be - RYTTEREN 149 fordrer deres Vel , den gamle animalske Ferocitet som langsomt forvandler sig til Varme . Fysisk falder denne Overgang fra Glubskhed til Venlighed sammen med en vis Afkræftelse , en Forfinelse , der dog langt fra ytrer sig som Svaghed . Indenfor denne almindelige , let paaviselige Udviklingsgang skal igen et Særsynspunkt fastholdes , Historien om Menneskets Adfærd mod sig selv : afhængige og uafhængige Menneskers Forhold til hinanden , den Forvandling der fulgte med at være under eller ovenpaa , hvad der var Moral i Historien og hvad der var Nerve . Synspunktet er allerede givet ved Sammenstillingen af Rytteren og dem han red ned . Modsætningen fylder hele Historien , er artsbestemmende for den ganske civiliserede Epoke , hvad der saa ellers maa følge efter af forhaabet Kultur . Civilisationen , den hvide Mands dominerende Omraade , udgaar fra et Centrum omkring Middelhavet , fra forhistorisk Tid skruede Folkeslag sig sammen her , paa Sammenstødsstedet mellem tre Verdensdele , her laa de gamle Floddale , i Mesopotamien og Ægypten , som betingede de første bosiddende Kulturer , ligesom fjernt derfra , og længe uden Forbindelse dermed , de store Flodfolk i Indien og Kina . Den hvide Mands Erindring begynder i Middelhavsomraadet . Hans Myter er nøje knyttet sammen med Hesten . Den menes dog ikke at være blevet tæmmet netop her , men længere nordpaa , ad det indre Asien til , uvist paa hvilket Tidspunkt . For nogle Asiater er Hesten endnu deres hele Eksistensbetingelse ; og der kan leves paa Rejse udelukkende ved Hjælp af selve Trafikmidlet , paa endeløse Stepper hvor 150 AANDENS STADIER man ellers var hjælpeløs , man ernærer sig af Hoppemælk , i yderste Nød slagtes Hesten , hvis man ikke kan nøjes med at skære et Stykke Kød ud af den levende , eller tappe Dyret for Blod , en Fremgangsmaade man ogsaa hører om hos nomadiserende Kvæghyrder ; man har sin Forsyning levende med sig i Marken og kommer frem ved Hjælp deraf . Denne intime Symbiose gaar langt tilbage i Tiden og er et Træk der har præget en Kulturtype , ligesom længere sydpaa Mennesket og Kamelen ; i begge Fald er ellers vejløse Omraader bleven gjort tilgængelige for Mennesket , Steppen ved Hjælp af Hesten , gennem Kamelen Ørkenen . Naturen udvikler først en Dyretype som er egnet til at overvinde lokale Vanskeligheder , siden rider Mennesket derpaa . Et Glimt af gammel primitiv Hestekultur faar man gennem Ovids Veklager over at være bleven forvist til de barbariske Egne ved Sortehavet , hvor et halvvildt Folk dier sine Heste ; den forkælede romerske Digter er ulykkelig , man ligesom hører hans Graad helt oppe fra Sortehavet , for at man skal forbarme sig over ham i Rom og hente ham hjem til Thermerne og Udveksling af Bynyt paa Forum igen . Nogen Idrætsaand rører sig ikke i Ovids Bryst , at han er uforfalsket Natur nær , derom forbliver han intetanende , ellers kunde man have faaet noget mere at vide om de halvt mytiske Skyther der boede oppe i disse Egne og om hvem man ved de var Rytterfolk . Her nordpaa , hvor uhyre Stepper gabede mellem Floder , som Ingen kendte Enden paa , levede man i meget bogstavelig Forstand af Hesten . Man gik i Bukser , Tøj bundet om Benene , praktisk naar man skal ride og i et barsk Klima ; Bukserne er kommen nordfra , paa RYTTEREN 151 alle antike Fremstillinger kan man kende Barbarerne derpaa , til Forskel fra de togaklædte Romere . Ovid har nok bævet i Skørtet og samlet Togabræmmen om sig , som en Kvinde der ser Mus , naar de raa Geter med Hoppemælk i Mundvigene indbød ham til en Galop . Men før Hesten blev tæmmet har den jo , i mangfoldige Aarhundreder , tjent som Vildt . Istidsmennesket jagede den , i stor Udstrækning . Hvor bringer hans Tegninger af den Liv ned gennem Tiderne ! Ingen Skabning har smagt af Liv som den ! Smagen holdt sig hos et kendt Folk indtil for kun et Tusind Aar siden , Nordboerne , som ses kan af Sagaen . Hesten , som vore Forfædre fortærede ved store , alvorlig mente Offergilder , og som var deres Ven , stod Vildhesten nær ; den lever endnu , vel saa temmelig uforandret , paa Island , en lille langhaaret Vinterhest med et stort Hoved , lange Kværne i Kæben , vel egnet til at male Stargræsser med og anden strid Halm . Uden den kunde der ikke rejses paa Island . Nordboerne elskede Hesten , Gylfaginning opregner flere Navne paa Heste hvoraf man kan se hvor Norbaggen stod i Yndest : Sleipner naturligvis , den ottefodede , et saadant Fodskifte havde den , maa man tro , at Benene synede dobbelt under den ; men foruden den Glad , Gyllir , Glen , Skeidbrimir , Sølvertop , Sinir , Gisl , Falhovnir , Guldtop , Letfete , det var Gudernes Heste , lutter raske , skinnende Navne , man hører hvor Hestene har været forkælet . Om Trym , Jættekongen , hedder det i Hamarsheimt , at han træffes hjemme siddende paa Høj , i Færd med at give sine Hunde Guldbaand paa og rede Manken paa sine Heste , Billedet paa en Bonde 152 AANDENS STADIER og en Høvding ; den svære Kamp mellem Thor og Hrungnir har sin første Aarsag i et Vædderidt , Odin har været ude og fare paa Sleipner og har vakt Hrungnirs Galde , han efter ham paa Guldfakse , den blondeste aabenbart af alle Heste , og saa hidsig rider Jætten at han ingenting sanser før han er indenfor Asernes Gaarde . Hvad enten det var Selskabet , Aserne , os selv , eller det var de ubeskrivelige Jætter , lige hestgale var de Gamle . Elementær Glæde hænger ved Hestens Navne og det Sprog der knytter sig til den : Hyp , siger man til Hesten , og Hippos hed den i de gamle Grækeres Mund , Hoppen , den Hoppende , vor Øjenslyst , som faar vore Pulsslag til at banke ! Vidt udbredt hed Hesten det samme , equus paa Latin og Øg i den jydske Bondes Mund , paa Engelsk horse , gammel dansk Hors eller Ros . En Mær kaldte Nordboerne den unge Hoppe , lige saa meget som Mø , det skønneste og sødeste der er til , og flødefarvet som en ung Pige er Norbaggen da endnu ; Navnet er siden gaaet over paa Kvinden igen , men har lidt undervejs . Ogsaa forskellige er Hestenavnene , Sproget yngler naar Talen er om Hesten , Plag eller Klod hedder den unge Hest , som ikke mere kan kaldes Føl , engelsk colt ; Gamp eller Fole siger man paa Norsk og gør kyssende Lyde med Munden for at faa den til at gaa , Ps , ps ! ligesom andetsteds . Prr , siger man i Evropa naar man vil have Hesten til at stanse , Hu derimod i Amerika ; det maa man lære , det kan ikke nytte at sige Prr til Hestene i Amerika . Pferd er Hest paa Tysk , Cheval paa Fransk , foruden mange andre Navne paa andre fjerne Sprog uden Tvivl . Hestesproget er en hel Musik , man ser Græsgange for sig og hører Vrin - RYTTEREN 153 sken , fyrige Hesteskrig under aaben Himmel med Genlyd hen over Voldene . Hestens Sind var altid Mandens Glæde , det søde Sind som finder sit Udtryk i Hestens korte , fromme Mund . Har Mongoler eller mongollignende Folk i Asien oprindeligt tæmmet Hesten saa er det dog ikke dem der udviklede Hestekulturen til en Kunst der betingede Herredømmet over Verden . Rytteren i Asien satte sig sine Spor ; den ældste kinesiske Kunst har udmærkede Fremstillinger af Heste , en lille tætsluttet Art , meget nær den samme Pony Kineseren rider endnu , eller den lille fyrige , forblæste Hingst man kender fra japansk Kunst ; den har baaret Mongolen paa hans Vandring østerud til de store Floder mod Stillehavet . I Ryggen paa det kinesiske Rige med den aartusindgamle , stillestaaende Jordbrugerkultur , laa altid de løstboende Rytterhorder , som Gang efter Gang faldt ind og underlagde sig de fredelige Flodbønder , ligesom Beduinerne altid foruroligede Nildalen , disse asiatiske Hestfolk kom fra hvor Hest og Mand altid er kommen fra , Steppen , et Begreb der ingen rigtige Grænser har kendt nogensinde , Ridebanerne i det indre endeløse Asien , som nu en Gang altid har ynglet Heste og Horder . Vestpaa vendte de sig i Middelalderen , i historisk Tid , Hunnerne , som virkelig naaede at perturbere Evropa ; men ellers blev Asiaten og hans Hest paa et primitivt Udviklingstrin , kun farligt naar en overtallig Mængde gjorde sig gældende . Andetsteds udviklede Manden sig , og Hesten med ham , i en ganske anden overlegen Retning . Udviklingsdygtige Folk Hesten var knyttet til var Per - 154 AANDENS STADIER serne , Antikens Folk og siden Germanerne : ogsaa de oldindiske Erobrere , af samme „ariske " Oprindelse , kom med Hesten , en usigtbar Tradition , og selve dette Herskerfolk næppe til at genkende igen i det nuværende Indien . Men det er som om denne Hestkultur breder sig fra et eller andet Centrum nord og østoppe , muligvis identisk med Germanernes Urhjem , et Centrum man jo gerne kan associere med det ariske Begreb , som ellers beror paa sproglige , meget uklare Forudsætninger . I hvert Fald de store Hestfolks Bevægelser gaar mod Øst og Syd ; til Antiken kom Hesten fra Nord . Ligesom visse Svampe danner en Heksering paa Marken , idet Skudene i Midten er forsvunden , kan man ikke se Hestens Udbredelse i Feltet hvor den er begyndt , men kun senere , i en Periferi . Den holder sig en Tidlang paa et begrænset Omraade , de gamle Kulturlande i Evropa , Asien og Nordafrika . Nogle Steder viser Hesten sig slet ikke i forhistorisk Tid , Afrika sønden for Sahara har faaet sin Befolkning uden den , til Fods , lige saa begge de uhyre amerikanske Fastlande , her er man sjokket hele Vejen i Mokkasiner , eller Birkebarkbaaden har baaret over uendelige ferske Vandveje ; Sydhavsøerne , Australien , var hesteløse Omraader da Evropæerne kom dertil . Kaukasiere talte man om i den gamle Antropologi , og som jeg ser nu igen , Begrebet er i Virkeligheden heller ikke saa galt , man kan dermed mene det Folkekompleks , som ellers kræver mange besværlige Forklaringer , der skabte den hvide Mands Kultur i Hjørnet mellem Evropa , Asien og Afrika . Det var Kaukasieren og Hesten der voksede med hinanden . 146 AANDENS STADIER I Forhold til Kaukasierens lange Fortid er den fulde Tilknytning mellem Mand og Hest i Grunden forbavsende sen ; den højtudviklede ægyptiske Kunst kender ikke et eneste Billede af en Rytter ! Hesten for Stridsvognen dukker op her , ligesom i den assyriske Kunst ; men her fra Mesopotamien har man de første Rytterbilleder , aldeles pragtfulde Fremstillinger af Kongen og Løvedræberen til Hest . Hestetypen er en smækker , allerede ret højbenet Pony , som minder om Nutidens , af Englænderne opdrættede Polo - Pony , fordelagtig under Forhold der kræver rappe Bevægelser . En fornem Idræt har Assyrerfyrsten nydt ! Forholdet mellem babylonisk og ægyptisk Hestekunst viser ogsaa at Rytteren kommer nordfra . I Grækenland red man forholdsvis sent ; endnu Budskabet om Slaget ved Marathon bragtes af en Løber . Først Makedonerne var indgroede Ryttere . Det gamle republikanske Rom beroede paa et Forbund mellem Ryttere , den frie romerske Ridder ; senere forfaldt den gamle strenge Klasse og overlod Krig som Privilegium til andre , Magten gik over paa Hæren . Romerne i Kejsertiden var ikke glade for at ride , Togaen og Værdigheden var i Vejen , de nød deres Triumf til Vogns , staaende ikke altfor mageligt i en tohjulet Kærre , op ad den skumplende via sacra , som man kan se paa Titusbuen . Da Rytteriet blev uundgaaeligt nødvendigt imod Barbarerne nordoppe , som allesammen skrævede over Heste og var uværdigt hurtige , tog man sine Hestfolk fra dem i Form af Lejetropper eller inkorporerede Fanger ; Følgen blev da ogsaa tilsidst at det egentlig slet ikke var Romerne mere der droges med Barbarerne men Barbarerne 156 AANDENS STADIER der droges indbyrdes med hinanden . Det er Germanerne der udvikler Rytteriet saa at sige til et Korps der kommer til at beherske Verden . Nu kan man vende tilbage til Rigspula og se hvad den nordiske Skildrer af Stændernes Oprindelse har om Heste . I Omtalen af Trællen forekommer Hesten ikke , derimod nævnes Svin og Ged som Husmandens naturlige Fæller i Jordhytten , Skabninger man kunde vente en Begynder paa Kulturens beskedneste Trin vilde knytte til sig . Trinet falder nogenlunde sammen med hvad man vilde forestille sig om den mørkeste Stenalder i Nordevropa . Det næste Trin er Karlen , Gaardmanden , den frie Bonde ; om ham samles med genial Fynd en Række Træk der karakteriserer saavel Standen som den fremadskridende Kultur . Karl kommer af Folk som bor smukt til Huse , en Hal , det vil sige en Bjælkestue ; Konen væver , og Manden skærer Vævstokken til hende , haandsnilde og velklædte Folk er de begge to . Sønnen , den rødhaarede Karl , fører Fremskridtet videre , han tæmmer Kvæg og er Tømrer , bygger sig Huse , Vogne og Plove , er Opfinder , Haandværkeren og Bonden under et ; og hans Afkom skildres med udvidede Træk som raske , stærke Folk , Sønnerne Krigere og Smede , Døtrene appetitlige , solide og ægte , et Indbegreb af Odelsbondens Verden , hvor alt endnu er enkelt , bredt , sundt og i Vækst ; man ser Mændene for sig paa Tinge , deres egne Affærer fuldt voksne , og Kvinderne som de ferme Bærere af Hjemmet . Man kunde jo for egen Regning tænke paa Broncealderen i Norden , hvorfra man har saa mange Minder om RYTTEREN 157 Velstand , en Periode hvor vel netop Bonden har udbredt og grundfæstet sig med Ætter og Nybygder i de nordiske Lande . Næste Trin igen er Jarl , lysblond og med hvasse Øjne , Racen skærpet og Kaarene forfinede i Forhold dertil ; blev Karl svøbt i Linned , saa svøbes Jarl i Silke . Hans Folk bor i Sale , Husfaderen er endnu haandsnild , men ikke til saa nyttige Formaal som Bonden , han bøjer Buer og skæfter Pile , Jagt og Krig er Herremandens Lyst . Husfruen er et nordisk Under , med Hovedtøj og Smykke paa Bringen ; med faa blændende Træk , hun har „klarere Bryn , lysere Bryst og hvidere Hals end den hvide Sne " , males her den blonde nordevropæiske Kvindetype , Resten af Trækkene føjer sig til , naar man ligesom holder Haanden over Øjnene og vænner sig til det straalende Syn : det rige gule Haar , de blaa Øjne og de hvide og røde Kinder , alt det fine Blod ude i Huden , den fejreste og sødeste Kvindelighed Jorden har baaret . Levevisen er nu ædel , Dug paa Bordet og Sølvskaale , stegte Fugle , Hvedebrød og Vin i Kanden ; man forestiller sig den nordiske Kulturtype som den kendes fra Fund der bærer Præg af Indflydelse fra Rom . Da Jarl vokser til bliver han Sværdsvinger og Bueskytte ligesom Faderen , de frie Idrætters Mand , men om ham berettes det for første Gang at han red paa Heste , han red paa Heste og hidsede Hunde , var Svømmer , et Jernlegeme , og mere end det , for han lærte Runer , Aandsdannelse begynder , og han blev en Erobrer , Folkebetvinger , tilegnede sig Arv og Odel og alle Bygder , han sporede Hest og drog Sværd , voldte Drab og gjorde Valen rød , han fældede Folk og lagde Lande under sig ; Bondestanden havde faaet en ny 158 AANDENS STADIER Stand paa Nakken . Jarl skildres som gavmild , af hvad han har taget giver han fyrsteligt igen , Guldringen forbliver ikke hel i hans Haand , han hugger den itu til Foræringer ; Heste er hans Glæde , og han giver Heste bort , Mære med smækre Sideben , siger Teksten , en Hestekender der noterer ! Fra Jarl nedstammer Adelen , Herremanden . Alle hans Sønner lægger Tømme paa Heste og skal ride endnu længere i Vejret paa dem ; de tænker kun paa Vaaben . Normannerne og alt hvad det ene Ord fremkalder for Tanken skulde fremgaa af denne Stand . Tanken er nu gammel , men i Rigspula springer den som en lynende ung Rytter lige ud af Naturen . Af Adelen udgaar Fyrsten og Kongemagten ; Jarls yngste Søn er Kon . Han skildres som runeklog , Udviklingen synes at skulle gaa mere ad Hovedet til , han udstyres med dunkle mystiske Kræfter , Kongemagten som sættes i Forbindelse med et overnaturligt , sublimt Ophav , Respekten skal jo befæstes , senere kraftigt bistaaet af Kirkens Salvelse ; men den kendte Rigspula endnu ikke til , Harald Haarfager samlede Norge , det blev hans Efterfølgere forbeholdt at kristne det . Slutningen af Digtet mangler , man faar kun Kons Karriere antydet ; men Resten er man jo i Stand til at lægge til , nu et Tusind Aar efter . Med Kon maa man sige at man er inde i Jernalderen saa det svier . Ude var det med Bondens Odel . En Art Robinsonade er gennemført i Rigspula , længe før naturlig Udvikling var blot anet , det kommer af sig selv , Stændernes Rækkefølge giver med det samme Udviklingsgangen , i Rekonstruktion er det Kulturens Start og dens Udfoldelse ; samtidigt indlejrer Racen sig i det Niveau hvor RYTTEREN 159 den i Følge sin Kapacitet maa høre hjemme . Et Blik paa Forholdene som de var i Norge for Tusind Aar siden har været Digteren Stof nok , men Perspektivet fordyber sig bagud , som det gør for den der ser Virkeligheden , men heller ikke kan undlade at se Oprindelsen , i alt hvad han ser . Hvordan har nu Rytteren i Rigspula set ud ? Man maa ikke forestille sig vor Tids højbenede Rideheste , eller Riddertidens tunge Gangere , Nordboernes Heste har været smaa , af Kleppertstørrelse , og Ryttertaktiken det intime Samarbejde mellem Hest og Mand , Overraskelsen og Tilbagetoget , en Voltigeren af og paa , saadan som Ryttertypen er forsøgt rekonstrueret i „Cimbrernes Tog " ; Kosakernes Ridekunst med dens Akrobatik og Dressur af Hesten har bevaret noget af denne gamle Type . Oprindeligt har Hesten været redet uden Sadel og Stigbøjler , der kun er i Vejen for en absolut fri Bevægelighed , af og paa Hesten , som Terræn eller Strategi kræver det , det første Rytteri har været Fodfolk i Stand til hurtigt at ride op og placere sig , skifte Stilling , og forsvinde igen , Kampformen Skærmydsel ; først de senere Hære pakkede Rytteriet sammen , man blev siddende paa Hestene , og Stigbøjlen kom i Brug , Rytterichok ' et afløste det sværmende Blænkerindhug ; samtidigt gik Hesteudvalget i Retning af Størrelse , Rytter og Hest mere og mere en Befæstning , med aftagende Bevægelighed , som den jernklædte Ridder , med hans svære pansrede Stridshest . Men de første Ryttere var „Springere " , som Typen er bevaret paa Skakbrædtet ; man holder af at forestille sig Alexander den Store som en „Springer " . RYTTEREN 155 Han er den skønneste , uforglemmeligste Rytterfigur i Historien . Fremstillinger af Alexander den Store til Hest viser ham i en fri voltigerende Stilling paa Hesten uden Sadel eller Stigbøjler . Antikens Kunst kender ikke Stigbøjler , Rytterstatuen af Marcus Aurelius paa Capitolium fra den sene Kejsertid har heller ikke hverken Sadel eller Stigbøjler , Marcus Aurelius sidder paa sit tykke Øg som Bondekarlen der rider den bare Hest hjem fra Marken ; saadan har de Gamle redet til langt op i Middelalderen , Stigbøjlen kommer først med Ringbrynjen og hele den øvrige tunge Ridderudrustning ; en Gennemgang af de kendte Rytterstatuer op gennem Tiderne vilde vise Udviklingen . Men Alexander er endnu det lette Naturbarn paa den nøgne , ustyrlige Hest , som født paa den . Han kommer af et Hestfolk , hans Fader var Philip , Phil - hippos , den Hestekære , det lyder næsten som tilrettelagt af en Myte . Og Myten samler om Alexander hvad der fordeler sig paa Tiden , Tæmningen af Hesten , han er Hestetæmmeren selv , et plastisk Motiv , for altid siden adlet i Erindringen om ham og hans Hest , Bucephalos , den berømteste af alle Heste . Elementære Hesteanekdoter stedfæstes omkring Alexanders Navn , man er i en Atmosfære af Heste , Makedonerne har haft Heste præget paa det indre Øje , Hest og Mand var endnu unge sammen . Først tæmmede Alexander Hesten , siden gjorde han sit navnkundige Fremstød tværs igennem Æventyret paa en en Gang gal , men nu vel afrettet Hest , i Spidsen for et Rytteri af lutter Kunstnere til Hest , Landets Ædlinge , og for den lansebevæbnede , uovervindelige Falanks , Makedo - RYTTEREN 161 niens vandrende Mur af Bønder . Alexanders Tog kan aldrig glemmes , saa lidt som man kan glemme at man har været ung . Alle har en Gang drømt om at erobre Verden , kun for Alexander lykkedes det . Alexander er Lykke - og Ynglingeskikkelsen i Historien , for al Tid . Men Skæbnen der ødslede alle Kongesønnens og Ungdommens Gaver paa ham , kronet af Geni , Natur paa Toppen af sig selv , nægtede ham til Gengæld at fuldbyrde Livet , kun Ungdommen blev ham givet , ikke Manddommen og Alderen . Det hører med til Alexanders Genius at han dør ung , et straalende Foraar , men ingen lang frugtbar Sommer og ingen Høst , Modenheden oplevede han ikke ; heller ikke Forfaldet . Alle Billeder af Alexander er Ynglingebilleder . Paa Guldmønterne der er fundet i Tarsus , de klareste og mest levende Alexanderportræter man har , fremstilles han i Profil , paa den ene med det kortlokkede Haar flyvende bagud , som paa en Mand der befinder sig i den stærkeste Fart , paa den anden dækkes Hovedet af Løvehjelmen , Magtens Symbol ; Trækkene er de samme paa begge , aabenbart udført af den samme Kunstner , Holdningen af Hovedet har noget oprejst , tændt , et Udtryk af Fyrighed , Energi og Liv , der forstærkes ved den let aabne Mund , det er som om man ser ham aande , han er i Springet , selv fængslet paa et Billede udstraaler han Bevægelse . Brynene er overmenneskeligt svære , en tyk Vulst over de dybtliggende , men store Øjne , det er næsten som om han havde Muskler i Blikket , han paa en Gang ser og udøver Herredømme med sit Blik . Samtidige Beskrivelser taler om Alexanders magisk straalende Øjne , man kan tænke 162 AANDENS STADIER sig Vitaliteten og Viddet ligefrem bryde selvlysende ud af dem . Næsen er lang og smalrygget med stærkt tegnede , udvidede Næsefløje , Race og Lidenskab , han er massiv i Underkæben , med en vel afsat rund Hage , Træk og Udtryk tilsammen meddeler Forestillingen om Kraft , Bevidsthed og Flugt , i højeste Potens , der er noget næsten uvant , afsindigt over det ungdommelige Hoved , knitrende Inspiration , som vil fortære sig selv , hvis den ikke faar Luft i Bedrift . Alexander er det sjældne , maaske enestaaende Eksempel paa Foreningen under et af Ungdom , fysisk fremragende Udrustning og Kløgt , de mest glimrende aandelige Fortrin . Ungdom er jo ikke ualmindelig . Enhver er ung en Gang i sit Liv ; Kræfter forekommer ogsaa sammen med Ungdom , hele Hold af Gymnastikere paa en Gang ; Aand derimod optræder som oftest isoleret , præget tilmed af en eller anden Virtuositet , i æstetisk , videnskabelig eller kuriøs Retning , indlogeret i en beskeden Fysik , som kan gaa til Invaliditet , Ytringsform hyppigst den skrivende . Men alle Fuldkommenheder gik sammen i Forening for at skabe en Alexander . Som Idrætsmand var han blændende , sin Tids fejrede Helt , som Olav Trygvesson i Norge , men knap saa meget af en Akrobat , Idrætten som Kappestrid forsmaaede han personlig , Legemsfærdighed var hos ham anvendt Kunst , han var ikke Sportsmand , men Kriger , han fungerede til et Formaal , skulde han kappes med nogen maatte det , som han selv sagde , være med Konger . Hans Historie har Eksempler paa den mest hensynsløse Dumdristighed , men Vovemodet be - RYTTEREN 163 tinger hans Lykke , et Paradoks i Tilværelsen der er betegnende for hans Type , ogsaa set andetsteds senere hos Vikingerne , alle unge Stormeres fatum , hvis Lov er at kun den der vover Livet vinder det . Kast dig bort , og du er Dødens Overvinder , spar paa Livet , og det vil udelukke dig ! Som Idrætsmand og Kriger arbejdede Alexander , faa af hans menige Soldater blev saa saaret og skrammet og syet sammen som han , Feltherrerne holdt endnu ikke paa en Høj i Baggrunden og ledede Slagtningen , Alexander var selv i Linjen , og man ser Hærene feje over Slagmarkerne fordi han med sit Tempo var i Spidsen . Men selv hans Ubændighed , det fysiske Overskud der bød ham at lyne og beruse sig i Slagtummelen , har noget sjælfuldt . For han var jo mere end den hensynsløse uimodstaaelige Kriger , Forholdet var snarere det at Alexander var den højtbegavede Aand der til Overflod var Atlet . Om hans aandelige Overlegenhed taler hans Dispositioner da han havde gennemført Hævntoget mod Perserne og indlemmede Fjenden i sin Omsorg , en Udvidelse af hans Horisont som Hersker , sammen med hans Rige , som Ingen indenfor hans Tid havde kunnet hæve sig til , uforenelige Tankegange skiltes her af Landegrænserne ; Alexander gennemgik en Udvikling , han omfattede , hvor andre blev ved et Enten - Eller , i ham var der Vækst . I humant Syn var Alexander langt forud for sin Tid , i mange Træk , f . Eks . hans civiliserede Forhold til Kvinden , foregriber han det moderne Menneske ; Maalet for hans aandelige Storhed kan vel ikke en Gang siges at være naaet endnu , Fordomsfrihed og Magt vil i hvert Fald næppe nogensinde mere blive lagt i en saadan Grad i en enkelt Mands 164 AANDENS STADIER Haand . Nu over to Tusind Aar efter ham rummer hans Tanke Selvfølgeligheder , som vel Enhver kan se , men som er lige langt fra Virkeliggørelse , Kræfterne snarere fjerner sig derfra end de nærmer sig dertil . Fra Naturens Haand var Alexander det lyse Hoved , en Ur - Intellekt , og han var en god Lærling , havde den bedste Lærer Tiden kunde give ham , selve Aristoteles , Perioden hvori han levede var Antikens Højdepunkt , alt rottede sig sammen saa at sige for at øge Alexanders Lykke , selve Naturen havde en Flodtid , og han var paa Toppen af Bølgen . Skønt helt og holdent en Handlingens Mand farvedes hans Sind af en gylden Epoke , man kunde ikke i hans Omgivelser være uliterær , for Literaturen var Blomsten af et Folks hele Tilværelse , Alexander elskede sin Homer , Digtekunsten aabnede op for saa meget Liv mere , den var Stammens Spor , man kendte sine Instinkter igen i den ; den stormende , overstrømmende Achilles var Alexanders Helt . løvrigt ytrede Alexanders Genius sig jo ikke ved Belæsthed , Lærdom , men ved Dannelse , han var en Græker , han fungerede mere fordi han havde faaet en Opdragelse , hvad han havde lært aabnede ham for Naturen og forøgede hans Flugt . Kompliceret Hjernespind , som sinkede ham , gjorde han Ende paa ved et Udbrud af Simpelhed ; Historien om den gordiske Knude har virkelig noget centralt og for altid rammende , det er den naturligt fødende Tanke der er stillet overfor en Forhindring og befrier sig ved at springe ind i det Utænkte . Selve Naturen stilles overfor gordiske Knuder og hugger dem over ved Indførelse af et nyt Moment , new departure , RYTTEREN 165 nemlig Udviklingen . I en Periode voksede og voksede Dyrene , de mere og mere umulige Kæmpeøgler , indtil Væksten , den hvori der var virkelig Fremgang , simpelthen sprang over paa de uanselige Pattedyr og gav dem Fremtiden . Man ser for sig de gamle fule Tempelpræster staa med lige saa mange Rynker i Panden som der var Vindinger i den gordiske Knude , her havde de da faaet Verden opholdt for evig Tid , og saa Alexander der studerer Knuden , funkler over den og gaar rundt om den og angriber den oppe og nede , indtil han begynder at sortne som en Tordensky , og saa lyner det , Tanken har født i ham , han drager Sværdet og hugger Knuden midt over ! Den gode Knude ! Men Hersker over Asien , som Oraklet spaaede , blev han . Geniet , det simple Spring i Tanken som yngler nye Baner , ytrer sig siden i Historien ved en anden afgørende Lejlighed , i Anledning af Amerikas Opdagelse , krystalliseret i Legenden om Columbus ' Æg , den gordiske Knude om igen . Parallelen gik videre end til at omgaa et tilsyneladende uløseligt Problem , i Virkeligheden var det jo en Alexandertanke Columbus forfulgte , Vejen til Indien , denne Gang Søvejen , men rundt om Jorden . Alexanderæventyret gaar igen gennem hele den senere Historie . Cæsar overtog Alexanders Planer og drømte om et Felttog til Indien , i den inspirerede Periode da han opholdt sig i Ægypten , forynget af Kleopatras Ild ; Drømmen kom aldrig til Udførelse , Livet viste sig for kort og Trinene op til Magtens Tinde , der skulde bestiges først i Rom , for mange . Cæsar blev Ophavsmand til et nyt Navn paa Herskerværdigheden , større endda end Kongens , men født til Lykke 166 AANDENS STADIER var han nu en Gang ikke som Alexander . Senere igen havde Napoleon bevidste Planer om at gaa i Alexanders Spor , for hans Vedkommende Imitation i den pompøse , hule Stil , som saa meget af hvad han foretog sig , heller ikke han naaede længere end til Ægypten . Englænderne var kommen ham i Forkøbet . Han vilde ramme dem i Indien , med en Alexanderlig omgaaende Bevægelse , en storladen , laant Tanke , hvoraf der blev Ingenting . I Virkeligheden er det England som i Nutiden har realiseret Alexanders Tanke om Herredømmet over Indien . Spøger Alexanders Aand endnu i Politik , saa kan man sige at Billedet af ham som Idrætsmand og Hestebetvinger genkaldes i vor Tid af den mere beskedne men med saa megen Romantik omfattede Cowboy , den unge Ryttertype faar en Renaissance i den ny Verden , efter at den er bleven til lutter Broncerytterstatuer i den gamle . Alexanders Tog var i sine Følger en Opdagerfærd , og Nybyggeren i de fjerne friske Verdensdele , Pioneren , har noget i Kulturtrinet der minder om Alexander . Det er den samme Race der gør sig gældende . Ikke lidt af den Vitalitet og Friskhed man som Livstype vilde henføre til Alexander , et yngre , mere brusende og uhemmet Trin , møder man netop , udbredt over et helt Folkeniveau , i Amerika . Alexanders Temperament , som lysende Fænomen , betegner et Trin . Han er den unge Skikkelse i Historien , gjort synlig ved Dimensioner som Verden aldrig vil kende dem mere . Trinet RYTTEREN 167 kan belyses ved Sammenligning med det unge Trin ethvert Menneske gennemløber og med et tilsvarende tidligt Trin hele Menneskeheden en Gang har befundet sig paa . Tænker man tilbage i sig selv er det ikke netop som ung Mand man havde Elementer i sig man senere vilde genkende som Alexandertrinet , det var snarere da man var Barn , i en Alder som ingen Alder var , Fornemmelsen af Tid eller Aar tværtimod ukendt , Livet et flygtigt , staaende Nu , saa længe det varede . Det hænder at man ser løbende Børn , simpelthen en Dreng eller en Pige som løber over Gaden eller spiller Boldt , 8 eller 12 Aar maaske , med flyvende Ben , svævende i Luften mellem hvert Spring , Hovedet tilbagekastet og Haaret blæst bagud fra Panden , aaben Mund og store sorgløse , udvidede , drukne Øjne , et Væsen i Luften — og man husker Tilstanden , naar man løb havde man det saadan , man var i Luften , gjorde Vind som buldrede i Ørene , man var Vinden selv , og hele Verden fløj , man var lutter Lunger . Løber paa den Maade var man kun som Dreng , senere blev man bevidst . Løbende Børn er lutter Sjæl , sjælfuld Fysik , en Slags Anæstesi , for man føler ikke sig selv , man er kun Flugt , Flugt . Denne elementære Form for umiddelbar , blussende Livsfunktion er det man synes Alexander var det heroiske Udtryk for , det er den høje vitale Tone han Livet igennem har været stemt i ; guddommelig kan man kalde den , om man vil , Forestillingen om Guder , i hvert Fald de lykkelige græske Guder , har sikkert øst netop af saadanne sublime Livsfornemmelser , der fra inden af har noget overjordisk . 160 AANDENS STADIER De fleste Børn træder med Puberteten ind i et andet Stadium , paa mange Maader hemmet og oplyst , retarderet , Flugten er forbi , Alexandertrinet tilbagelagt . Barnet og Alexander har et Trin tilfælles , den geniale Alder , det sjælfulde luftige Tempo ; det peger tilbage mod et af Menneskehedens Urtrin . Her falder Lyset igen paa Udviklingen . Man er i Nærheden af „Indianerstadiet " , det vilde eller det barbariske Trin , som Barnet afspejler i den Periode da arvede indre Tilskyndelser gør sig gældende , uden nogen sikker Kronologi , men hen i Retning af Urtyper for Tilværelsen , som indenfra dukker op i Fantasien . Naar man har en mindre Dreng har man Lejlighed til at iagttage hvordan han gennemløber Stadierne og bliver Menneske , man har selv gennemløbet dem og kender dem igen , Naturen gentager sig , kan ikke glemme sin Glæde . Man fisker sammen og har meget ud deraf , salver sig med Orm og Fiskeslim paa Hænderne og faar Vand i Sjælen , bliver drukken af Solbilledet i Vandet , Fiskerens Fortryllelse , en Refleks fra Menneskehedens Ungdom . Det Tidspunkt kommer jo saa siden da det unge Menneske nødvendigvis maa skyde med Bue , og man gør ham den første Bue og Pil , som man selv i sin Tid for første Gang fik en Pilegren bøjet for sig og et Rør passende forsynet med Beg , og den Lille knurrer , Hjertet ler i Brystet paa ham af Bevægelse , Hænderne gaar paa ham , han skal blive rig om et Øjeblik , han er næsten lige saa spændt som Buen . Men han er for lille ; da han har faaet Skydetøjet lægger han Bue og Pil paaskøns sammen , som han synes han har set det skal gøres , akavet , forhaabningsfuld , og saa kaster han det hele saadan lidt frem for sig , Bue og Pil , plump , RYTTEREN 169 det falder paa Jorden , vil slet ikke flyve , nej han er for lille ! Og der har man set Urmanden , da han endnu var dum og ikke kunde tænke Buens Tanke ; man forestiller sig den første funklende Opfinder , der havde Lyset i Sjælen og Hænderne dertil , og saa hans Lærlinge , de tungnemme Uskyldige , der ler lykkeligt , men lægger Pilen med den gale Ende til Strengen og smider det hele i Luften for at det skal flyve , som man vil se Piger gøre endnu , Aa jo , der er Forskel paa Folk , og man vokser ikke saadan lige straks op til Kunsten af sig selv ! Næste Aar kan vi , den lille Dreng lægger nu fuldkommen korrekt Pil paa Streng og skyder den af , det er kommen af sig selv i Mellemtiden , gradus , han er bleven Stadiet voksen ; og saa ser man ham da skyde sin Pil i Luften og blive staaende paa det ene Ben , for tung til at flyve med , men i Luften med den , man ser ham løbe , nu er han det fuglefrie Naturmenneske der færdedes som Jæger paa skrankeløse Vildmarker , nu aander han med hans Lunger og kender hans Ekstase ! Løbet , Flugten , Farten har jo altid været Menneskets Glæde , for nogle Travlhed med at naa et Maal , for andre Maal nok i sig selv . Og en Kammerat som delte ens Smag for Galop fik man da tidligt i Hesten , begærlig efter Vind i Lungerne ogsaa den , og efter at se Horisonter flyve . Et Ridt hjem fra Kæret paa den bare Hesteryg , og man var Rytteren , Farten i en Fordobling , et Element sluppen løs , heldigvis med en Manke , gjort til at holde sig i for Livet ! De fleste Drengelege stiler mod Fart , Skøjter , Kælke , alt hvad trække og suse kan ; og Menneskeheden i sin Helhed har da ikke været bedre , det gjaldt at brække Halsen , Vædde - 170 AANDENS STADIER kørsel , Vædderidt , paa Ski ned ad Bjerge , Farten stadig øget , vor Tid inde paa stygge og virkelig tilfredsstillende Hastigheder , Motorcykle , Automobil , Flyvemaskine ! Der er noget i Blodet og ufornuftige Hastigheder , oppe paa hundrede Kilometer og mere , der syder vel sammen . Stationære Hastigheder er for Hoben , Karussel , Rutchebane , men ogsaa her er der et Kild i Maven der kalder paa at blive udløst , uden Fart og Lidelser derved er man ikke Menneske . Rent elementært er Bevægelse jo da en menneskelig naturlig Funktionsform , stigende til Fart er den Glæde , Frihedsfølelse og Plastik , al Idræts Bevæggrund . Legemlig Udfoldelse har en Sjælfuldhed som endogsaa hæver over Kønnet , den uundgaaelige Seksualisme ; her er andre Himle man hæver sig til , eller Dynd man styrter sig i , men den rene sunde Idræt for fulde Lunger hæver saa længe over Drifter , som der ikke er noget udenom , men som dog heller ikke holder et Menneske fast alle hans Livs Stunder . Alexander kunde ikke lade Kvinder blive hans Skæbne . Nutidens Ungdom er i Færd med at genvinde noget af denne græske Gratie og Flugt , Idræt i fri Luft , som ilter megen Tykblodethed bort og tilvejebringer den rette smukke Balance mellem Kønnene , til Fordel for Frihed og Livslyst . Imidlertid , Glæden over Farten som Instinkt er jo ikke lige fordelt , ikke alle Drenge er ens heller , man kan arve forskellige Tilbøjeligheder . I tilspidset Form lader Bevægelsen og Glæden ved Bevægelsen sig føre tilbage til en vis Slags Mennesker , det nordiske Menneske . Det lader sig overse ved atter at tage Alexander som Eksempel og forfølge hvorfra det er han har sine Instinkter . 168 AANDENS STAD IER Selv om det er længe siden Alexander levede har han dog staaet det civiliserede Menneske nærmere end det primitive , anatomisk har Mennesketypen ikke forandret sig væsentligt siden , vel derimod i Nerve . Alexander har ogsaa i sine arvede indre Instinkter øst af Lag som skyldtes primitive Forfædre . Et Rytterinstinkt var nedlagt i ham , uden Tvivl , fra mangfoldige tidligere Generationer ; man forestiller sig et Hestfolk , med en særlig Vækst i sig , som skulde distancere alle andre Folk , for det ved man jo om Efterkommerne ; hvad var det da for en Rod hvoraf Alexander kom ? Hvad var hans Race ? Den ariske Æt ved man ; i Mangel af andet Navn kan man jo foreløbig kalde den saaledes . Med Alexanders Afstamning er man med det samme inde i Problemet den nordiske Race , Indogermanerne og deres Oprindelse . Her skulde lejlighedsvis tales om Raceforholdene i Evropa , Asien og Amerika , som der i det foregaaende har været antydet en Oversigt over Folkeslagene i Afrika , med en Reduktion for Øje , de simplest mulige Linjer , Stedet er egnet til at orientere sig , med Alexander som Udgangstype . Om muligt kunde man komme til et andet Begreb , et andet Navn , end det misbrugte ariske , der har en ubehagelig Spænding , Politik , Racehad , som man gerne vilde bidrage til at opløse ; her som andetsteds maa der være en naturhistorisk bedrock at søge ned til . Alexander den Store var blond , med lyst Haar og blaa Øjne , altsaa ikke „Sydlænding " , som man vilde vente efter de Breddegrader hvorunder han levede . Det har en paavise - 172 AANDENS STADIER lig Sammenhæng , alle antike Folk var oprindelig blonde , saa vel Grækerne som de tidlige Romere , de var kommen nordfra , et Led i en Række Udvandringer fra Nord mod Syd i forhistorisk Tid , fortsat senere i den historiske ; hvor Traditioner mangler er Vandringerne saa temmelig klarlagt ved Sprogsammenligninger , fælles Mytestof , alle Træk , ogsaa de antropologiske , peger hen mod et Stamfolk nordoppe hvorfra alle Udvandringerne er udgaaet . Antiken har næret sig med Menneskemateriale nordfra , af den blonde Race , den man nu er enig om at kalde „nordic " . Der skal ses paa den i sin Helhed . Det blonde Menneske er et saa paafaldende Fænomen at man næsten kunde være tilbøjelig til at føre alle Mennesker tilbage til to Slags , de Lyse og de Mørke , der gives kun to Øjenfarver , blaa og mørke , med alle Grader derimellem ; den hvide Mand , et Begreb som dog omfatter flere Nuancer end netop blonde Mennesker , „Kaukasieren " staar for det almindelige Omdømme med Præference som en Race i Modsætning til hele Resten af Menneskeheden . Det skal dog straks siges at den blonde Mennesketype ikke er født væsensforskellig , uden Tvivl har den udviklet sig af en anden , som maa have været mørk , for alle primitive Mennesker er „Sorte " . Det er den mørke Slags der er den oprindelige , man finder den i Varmen , Mennesket er kommen fra Varmen . De Lyse sidder nordoppe , det er Ophold under koldere Breddegrader der af en oprindelig ogsaa pigmenteret Gren af Menneskeheden har frembragt den blonde Type . Hvor det er gaaet for sig , hvor man skal søge den blonde Races Urhjem , Ariernes Urhjem , er der ofte nok gisnet paa , RYTTEREN 173 Problemet lider af at man søger Løsningen udenfor det , det er som at lede efter en Dreng der er bleven Mand , han er naturligvis ikke at finde ; men man har ham dog vel i Form af det voksne Individ ! Den blonde Race skulde man søge hvor den sidder i Øjeblikket , Urhjemmet kan næppe ligge saa synderlig langt derfra , i hvert Fald de Vilkaar den lever under maa hele Tiden have været nogenlunde de samme , siden de vedligeholder Racen . Blonde Folk finder man i Skandinavien , England og det nordlige Mellemevropa ; i stort Antal har de bredt sig til De forenede Stater og Canada ; en bestemt tempereret Breddegrad rundt om Jorden holder dem , for det hører til Racens Forudsætninger , den hænger sammen med et Vejr . Nærmere bestemt søger man Hjemstedet , inden Racen udbredte sig , i Nærheden af eller omkring Kysterne af Østersøen , det baltiske Omraade , og herefter burde man benævne Racen , da Glosen fastholder Forestillingen om en Lokalitet med de klimatiske Betingelser der er afgørende for den . Betingelserne virker endnu . Selv nordpaa bliver man brun om Sommeren , Urracens Hud der gaar igen , om Vinteren virker de Kaar der har skabt den blonde Race paany , man har saa ingen Pigment nødig . Blondhed er da et negativt Racemærke , Fraværelsen af Beskyttelsesmidler i Huden mod Lyset ; i Skyggen , under nordlige Breddegrader , i et skyet og regnfuldt Klima er Blondhed erhvervet . Faktorerne er virksomme den Dag i Dag . Bevæger man sig rask fra Italien op gennem Frankrig til Norden har man Indtryk af at Grænsen falder hvor man begynder at mærke Tusmørket , i Nordfrankrig , omkring Paris , her ser man for første Gang Folk med 174 AANDENS STADIER røde Kinder ; søndenfor er alle Mennesker pigmenteret i Huden . Solbrændthed saa vel som Mangel paa Pigment i Huden optræder arveligt , efter tilstrækkelig lang Indvirkning ; Blanding forekommer , ved Krydsning mellem Blonde og Mørke , her gaar Pigmentet igen i den lyse Hud i Form af Fregner , rødt Haar er et lignende Tegn paa blakket Afstamning . Det nordlige Klimas rent udvendige Indvirkning paa Arten kan man søge Eksempler paa ogsaa i Dyreverdenen , den udprægede Kontrast mellem Aarstiderne viser sig i Dragten , en periodisk Svingning , Rypen , Hermelinen , men kan ogsaa optræde permanent afblegende for hele Racen , som Svinene der er fuldstændig afpigmenterede nordpaa og virkelig gør det blondeste Indtryk , med hvide Øjenvipper over lyse Øjne og rosenrød Hud , her er Afpigmenteringen nedarvet , skønt det næppe er saa mange Aarhundreder siden Svinene ogsaa nordpaa var sorte . At man nu ikke simpelthen bliver blondere jo længere man rykker nordpaa viser Eskimoerne , der sidder yderst oppe i det arktiske , og er alt andet end blonde , det er ikke Vintrene der gør det , Aarsagen hænger sammen med noget ganske bestemt i Vejret netop paa de tempererede Breddegrader hvor den blonde Race er opstaaet , Aarsagen er at finde endnu , vi kender den , det er Regnen , en altid fugtmættet , ozonrig Atmosfære , Taage og Nedbør , uden haard Kulde , og heller ingen hede Somre , et Øklima , med Hav rundt om og Ferskvandssøer og Vandløb indenfor Kysterne , Vand foroven og forneden , saadan som vi kender det til Overflod i Danmark , og som det er i Sydsverig , i Finland , rundt Østersøen , kort sagt det baltiske Klima , det er det der har frembragt den bal - RYTTEREN 175 tiske Race . Brintoverilte ved man bleger Haaret , en lignende kemisk Virkning har Regnen , gennem tilstrækkelig mange Aartusinder mærker den en Befolkning , man fødes bleghaaret . Almuebørn paa Landet , som gaar ude med bart Hoved , kan om Sommeren opvise broget Haar , lyst i Toppen og mørkere i Bunden , saa meget virker kun nogle Maaneder , udsat for den danske vaade iltrige Luft , Regn og Sol imellem hinanden . I en Fortid har disse klimatiske Faktorer sikkert virket endnu stærkere , den varme vaade Periode i tidlig Stenalder som man kalder Litorinatiden , da Østersøen blev aaben og Golfstrømmen kvægede hele det baltiske Omraade med et Øklima . Forud derfor gik et Fastlandsklima , i Karakter mere knyttet til Asien , Tundraen og Steppen , den Periode man har kaldt Ancylustiden . Forskellen kan iagttages i vor egen Tid efter som Vinden blæser ; naar man over de danske Øer har Vestenvind er Luften blød , det vil give Regn eller Taage , i hvert Fald vil det holde sig skyet og fugtigt ; og saa er man sig selv , det er de Betingelser hvorunder man har faaet sine Nerver , det har man arvet ; men naar det er Østenvind tørrer Luften ud , den kommer ikke fra Atlanterhavet men fra Steppen , saa er det Ancylustid , om Vinteren Frost , Tørke paa andre Aarstider , og saa er man af Hængslet , gaar og bliver som Sand i Sjælen , ved ikke hvad der er i Vejen , før Vinden en Dag slaar om , og det regner , og man bliver fugtig i Næse og Svælg igen , og lugter Verden , og begynder at arbejde . Denne vaade yppige Litorinaluft , den baltiske Luft , har ogsaa skabt den baltiske Sjæl . Ingen har ubevidst givet Udtryk for den i den Grad som Oehlenschläger , hans Natur 176 AANDENS STADIER var knyttet til den baltiske „Svalhed " , det var selve hans Nerve . Den baltiske Sjæl skal nærmere bestemmes . Den gaar sammen med Blondhed , men i sig selv er Affarvetheden jo kun en ganske sekundær Kvalitet . Det vilde ikke gaa an at opstille en Skala , fra en meget lidt udtalt og til en ekstrem Grad af Blondhed , og vurdere i Forhold dertil ; der gives en vis falsk Blondhed , Lyshed er ikke afgørende for Arten , og man har jo da Albinoer , de helt hvidfødte , en Abnormitet som slet ikke har med Blondhed at gøre . Som Racemærke er den lyse Kompleksion ikke konstant , den er undergivet utallige Variationer og Nuancer ved Krydsning , som alle andre Egenskaber , og under andre Klimaforhold end det originale , der begunstiger Blondhed , taber den sig paa forholdsvis faa Generationer , Slægterne dør ud , gaar op i andre af lokal Race eller forsvinder , som de oprindeligt blonde Indvandrere i Hellas og Rom , eller som Arierne i Indien . Der kunde vistnok paavises hele Grupper af Folkeslag som en Gang har været lyse , men er bleven mørke igen , idet de er bleven forsat sydpaa ; det Indtryk har man af de høje Afghanere man møder Eksemplarer af ude i Østen , fødte Soldater og Hædersmænd , de er mørke , krudtfarvede i Teinten , med mørke Øjne og kulsort Haar , men Typen er den kaukasiske , i Bygningen og Karakteren af Trækkene leder de af alle kendte Folk mest Tanken hen paa blonde nordiske Bønder . Man har formodet at disse Sikh - Mænd skulde være Efterkommere af Alexanders Hær i Indien . Rester af den endnu ældre ariske Indvandring til Nordindien vilde man ogsaa tænke paa ; den har sat sig Spor andetsteds i Indiens højeste Kaster ; hvorom RYTTEREN 177 alting er , Blondhed gaar hurtigt , selv om andre afgørende Racemærker bevares . Hvorvidt man i æstetisk Henseende vil give den blonde Race Fortrinet frem for andre pigmenterede eller farvede Folk , beror paa Smagen , væsentlig afhængig af hvilken Race man selv tilhører . Overlader man et Mandfolk Dommen maa man vente at han med Forkærlighed begrænser sig til sit Indtryk af blonde Kvinder . De er henrivende . De ravnsorte er dejlige . Javist , det maa siges først , en hvid Kvinde , af forfinet evropæisk Type med gennemsigtig Hud og blaa eller brune Øjne , men med sort Haar , vil de fleste være enige om besidder den mest fordelagtige , slaaende Farvemodsætning der gives . Det er som om alt Pigment fra Huden er gaaet over i Haaret , det deler hun endnu med vilde Kvinder , den sorte Manke fastholder Forestillingen om et bundløst Fond af Natur , mens Trækkene og Huden taler om det mest højbaarne Væsen Kulturen har frembragt ; kunde man tænke sig en mere fuldkommen Forening af alle , oprindelige og yndige Egenskaber , Natten og Dagen , indenfor samme Skønhedsaabenbaring ? Men nu „Blondinen " , som man for et Slægtled siden med elskelig Naivetet udtrykte sig , som om Ansigtsfarve og Haar var Udfaldet af et isoleret Lune , en Slags Lodtrækning i Naturen , ligesom man bildte sig ind Livsanskuelser var færdigsyede Imaginationer man kunde tage af og paa og laane til Sidemanden ; man tænkte endnu ikke i Race — den blonde Kvinde , hvordan vil man placere hende ? Set udefra er Blondhed ikke saa ubetinget skattet som det vilde ligge nær til lyse Folk at tro , Kineserne ved man f . Eks . 178 AANDENS STADIER reagerer nærmest med Afsky imod den hvide Mand , hvilket man tager sig let , Afsmagen er gensidig , men det giver dog Plads for en relativ Vurdering . Kineserne selv er jo „gule " , efter vor summariske Iagttagelse , de er i hvert Fald pigmenterede , man vil aldrig se en Kineser med Rødme i Ansigtet , først højt nordoppe , i Peking , kan man se hvide og røde Ansigter , men det er det mantchuriske Blod ; Kineseren skal i Overensstemmelse med sin Natur reagere mod Evropæeren . Om Malajerne , den dannede Malaj , har jeg hørt at de ikke kan fordrage Evropæere , de lugter som Smør , siger de ; og jeg vil nu nok sige at Blondhed hos Individer af grov Type , af Mandkønnet , som mange Søfolk , kan være af en frastødende nøgen og ufin Virkning , med aabentstaaende Porer , Huden som en svedende Si — at Synet , med samt Lugten , kan være en Rædsel for kulørte Folk af forfinet eksotisk Type , det er til at forstaa . Evropæeren paa sin Side har jo meget at beklage sig over i Anledning af Negres formentlig angribende Parfume . Man faar blive enig om at Blondhed har mange Grader , den baltiske Race rummer flere Trin , indenfor sin Erfaringskreds har man samlet Indtryk af blond Lavkaste , de stupideste Asener man overhovedet har mødt , saa vel som den fadeste , mest udvandede Ubetydelighed , Brutalitet og dundrende Uvidenhed , stemplet med det gyldenblondeste Adelsmærke . Og dog kan de ekstremt blonde Familjer i Evropa opvise nogle af de skønneste Mennesker der i det hele taget nogensinde har set Lyset , et Underværk af Naturen , her tænkes igen fortrinsvis paa Kvinder . Gennem et langt historisk Tidsrum har man Adgang til at studere Typen i Kunsten , RYTTEREN 179 indenfor Fyrstefamiljerne , i Renaissancens Italien , Oldenborgerne , Hannoveranerne , Habsburgerne ; Rococotidens Pasteller opbevarer et Galleri af Kvinder der er som gjort af Mælk og Blod , med luftblaa Øjne og det blondeste Haar , til Overflod pudret , Huden som hvide og røde Roser , en overjordisk Sarthed , næsten et Blændværk , for alle disse lyse Farver gaar i et med selve Lyset og Luften ; disse blonde Kvinder er Sjælen af de nordiske lyse Nætter . I den skønneste og helligste Udvælgelse gaar Typen igen i alle billedlige Fremstillinger af Guds Moder . Hvordan dette groede ud af selve Naturen har jeg givet komponeret Form andetsteds . For nylig saa jeg en Figur af Jomfru Maria i Jerusalem , den var indsat i en Glaskasse med en brændende Lampe foran i Vestibulen paa det italienske Hospits „Casa Nova , " en ganske ordinær , billig Gipsfigur , men malet i alle Blondhedens sarte og luftige Farver , Rosa og Guldgult , med forglemmigejblaa Øjne , Hav og Himmel i et Blik ; og mange vilde vel gaa af med deres Smule Refleks , hvad de har lært , at sligt er barnligt , Lemonade for Hoben , Kagehjertesmag , med videre , og katolsk , alt det samme syntes jeg ogsaa , men jeg kom forbi Billedet hver Dag , og hver Gang , naar Ingen saa det , viede jeg den Blonde min varmeste Andagt , det blev lidt hedt imellem os i Vestibulen , Billedet bevarede sin Ro , men jeg kom ikke videre uden med syngende Nerver og en hel Mængde Sødme og Solskin sluppen ind i Sjælen . Endnu kan den blændende og guddommelige Kvindelighed , Kvinden som Gudinde , ikke fremstilles uden med Benyttelse af Træk fra den nordiske blonde Kvinde , selv i Syden . Men noget andet og mere end netop Farverne ligger til Grund 180 AANDENS STADIER herfor , den blonde Kvindes Temperament , en ganske særlig elskelig og sjælfuld Livsnerve , aldrig udtalt , men gaaet Menneskeheden uforglemmelig til Hjerte . Det nordiske Temperament , den bestemte Karakter der hænger sammen med Blondhed , er det da der skal eftersøges . Udvendig , i Huden , har Oprindelsen nordpaa mærket den baltiske Race med Afpigmentering , og Kontrasten er jo overordentlig i Forhold til alle andre Racers , man kunde fristes til at sige mere naturlige Farver . Stanley fortæller et Sted om det mærkværdige Indtryk det gjorde paa ham da han , efter mange Maaneder kun at have set Indfødte i Afrika , for første Gang igen mødte hvide Evropæere , og det endda kun Portugisere , som kan være temmelig sortsmudsede , man føler med ham at det er en Slags Prodigier , som fra en helt anden Verden , han kommer i Berøring med . Vilde , kulørte Folk , der første Gang ser Hvide , har Grund til at forestille sig en Art frygtelige Lig , som gaar igen og er værre som Aander end da de var levende . De første Indvandrere der droges med Indianerne i det nyopdagede Amerika fik af dem Navnet „de blege Ansigter " , hvis man skal tro Cooper , og man kan blive helt kold ved Tanken om hvordan man har set ud i Indianernes Øjne . Evropæerens Forskrækkelse til Gengæld gav sig Udtryk i Skræmmenavnet „Rødhuder " om Indianerne . Men til den overordentlige Bleghed svarer jo andre overordentlige Egenskaber , som saa mange Vilde tilstrækkeligt har faaet at mærke . Paa Badeanstalter kan man se unge Mænd med meget forskellig Lød , enkelte saa nordisk hvide i Huden , til Ekstrem oftest sammen med rødblondt Haar , at hele det blaa Aarenet ses gennem Huden , endda Senerne ved RYTTEREN 181 Leddene og det regnbuefarvede Kød skinner igennem , et Syn der minder om Sektionsstuen , næsten som et Skelet klædt i den nøgne Muskulatur ; men naar man saa ser Anatomimanden og Dødningen med et Spil af Muskelbundtet i Solen gaa ud fra Vippen med en dobbelt Saltomortale , et fra Top til Taa behersket , gennemtrænet Idrætslegeme , forstaar man mange Ting bedre : jo blondere jo mere fuldendt paa Idrætspladsen ! Hvis man var nødt til med een Glose at udtømme hvad Naturen gav positivt , til Gengæld for Afpigmenteringen , i Karakteren og Kapaciteten , maatte det blive Raskhed , alt hvad man mener dermed . Rask var Alexander . Rask var den Menneskeart han tilhørte , raske Slægter , en rask Karriere . Som Modsætning til Alexander , den i Vinden flyvende Rytter , kunde man jo tænke paa et Symbol der sammenfatter en anden Menneskearts Instinkter , en god Slump af Menneskeheden , ad Orienten til , den siddende Buddha ; rask er Buddha ikke ! Paa Kvindesiden ytrer Blondhed , i Anlægene , sig som en sublim Følsomhed , det røde Blod selv , helt ud i Huden ; Rococotidens sorgløse Kunst røber en Hemmelighed om blonde Kvinder , at de har besiddet mægtige , naturlige og uskyldige Gaver for Elskov ; mange Mennesker , af anden sydlandsk Oprindelse , har deres Libido i Kløerne , de blonde Kvinder har deres i Smilet . Om man lagde den antropologiske Alvor lidt til Side kunde man som et Eksempel paa hvor den blonde Kvindes Charme er truffen pege paa nogle Passager i Don Juan , Canto VI , af den aabenmundede Byron , om den yndige Dudu ; Byrons skyldfri og søde „Tyrkinde " synes at være 182 AANDENS STADIER gaaet lige over i Ingres ' kendte bedaarende Haremsbillede , den samme lyserøde Model gentaget mange Gange , som en hel Ormegaard af paradisiske , purunge , blonde Piger . Ligger den blonde Mands Skæbnekrise i at han vinder Livet netop ved at sætte det paa Spil , saa gælder det om den blonde Kvinde at hun lægger sit Værd for Dagen gennem en henrivende Ødselhed , netop ved Overgivelse indtager hun for Livet , i Modsætning til Kostbarhed som gør saa mange Kvinder fattige og uattraaværdige ; denne largesse , Rigdommen i at give sig bort , er den blonde Kvindes simple Paradoks i Tilværelseskampen , som sikrer hende at blive elsket . Andre Sider af den nordiske Kvindes Væsen er et uudtømmeligt Stof , en Skala af ædle og ægte Egenskaber der kunde forfølges gennem hele Historien . Først og fremmest udmærker den nordiske Kvinde sig ved Kvindelighed . Paa Mandssiden ytrer det nordiske Temperament sig ved den stærkeste Aktivitet . Hos ingen anden Race er Forskellen mellem Kønnene netop saa udtalt som hos Nordboerne , uden at der dog bestaar det skilte Forhold mellem dem som kendes fra Orientalere , det sekundære Kønspræg er stærkere udviklet , men Kvindens Stilling var altid friere nordpaa end i Syden eller Østen , et Forhold som har en lang og vidtløftig Sammenhæng . Umiddelbart iøjnefaldende er det at jo længere man kommer ned i Trin , hos de mest primitive Folkeslag , jo mindre prononceret er Forskellen mellem Kønnene , de vilde Kvinder har ingen Hofter , Mandens virileste Egenskaber ytrer sig heller ikke paa et tidligt Standpunkt ; endnu for et Par Tusinde Aar siden var den daværende Kulturkvinde af en vildere Type RYTTEREN 183 end nu , hvorom den antlke Kunst giver Oplysning , de græske Afroditer er høje og smækre i Krydset som Negerinder ; samtidigt ved man at Mandens Nerveliv endnu ikke var aldeles udvokset til den helt og holdent mandlige Side , Biseksualisme forekom normalt , som paa isolerede , forsinkede Kulturtrin endnu i vor Tid . Iagttager man det fremadskridende Forhold mellem Kønnene og Kønskarakteren vil man se at Udviklingen gaar mod stadig mere accentueret Kønsforskel , Kløften mellem Kønnene jo længere jo mere uoverstigelig , næsten som om Naturen lægger Vind paa at udforme to Arter indenfor samme species ; moderne Bevægelser som uden videre gaar ud fra Forudsætningen om Lighed mellem Kønnene skulde tage denne Bevægelse , som kan iagttages i Naturen , med i Betragtning ; Mand og Kvinde er mere uens jo højere de er kommen i Udvikling ; des mere søger de hinanden . Den moderne Kvinde klipper Haaret af sig og gaar i Bukser , i en usikker Belysning næppe til at skelne fra et Mandfolk , da hun jo dog er Kvinde understreges Forskellen i Virkeligheden stærkere , netop i en yderliggaaende Fremhævelse af Ligheden forbliver Kvinden Kvinde . Man nærmer sig her et vigtigt Problem , Sammenligningen mellem Mandens og Kvindens gradus ; dertil skal der vendes tilbage . Hvad er nu i Almindelighed Aarsagen til Nordboernes særlige . Karakterudvikling , bortset fra de ovenfor omtalte iøjnefaldende ydre Artsmærker ? Det er Aarstiderne , Vintrene , de nordlige Opholdssteders 184 AANDENS STADIER Indvirkning paa Initiativet . Naar man fryser stikker man i Rend , det er hele Aarsagssammenhængen , flovt , men Naturen er ikke mere indviklet ; udsæt en Race for kolde Omgivelser , og den lægger til i Aktivitet , i Raskhed , det er i et eneste stort Træk den nordiske Races Genesis . Forholdet er paavist indtil Gentagelsers Gentagelse , enhver Racebetragtning i den sidste Menneskealder arbejder ikke med andet ; her skal nu det nordiske Menneskes Naturhistorie kortelig gennemgaaes igen , men denne Gang for at faa Lejlighed til at komme fra en Racebetragtning ind paa en Betragtning af Trinet . Ejendommeligt for de nordiske Folk er at man ikke hører fra dem saa længe de sidder hjemme , det „ariske Urhjem " minder om det vindstille Centrum indenfor en Cyklon , først naar Folkeslag nordfra viser sig paa Vandring støder de ind i Historien ; de nordiske Folk identificerer sig gennem en Række Udvandringer , ligesom fra et Vindhjørne , de blæser fra Nord til Syd , og denne Blæst har staaet saa temmelig uafbrudt fra forhistorisk Tid og til op imod vor egen . Søndenfra og imod Nord gik en anden Bevægelse . Ser man ovenfra paa hele den kendte Historie , Civilisationens Historie , karakteriseres den ved en Vekselvirkning mellem Nord og Syd , en Strøm fra Nord som indeholdt Folk , og en Strøm fra Syd som medførte Kultur . Det er en almindelig gældende Grundlov for al Historie og Arkæologi at Kulturen er kommen søndenfra ; fra dens „Vugge " i Syden og Østen er den trængt op i Evropa , langsomt , ved Meddelelse fra den ene Landegrænse til den anden . Det synes rigtigt ; men her er et Forhold hvor man ikke til - RYTTEREN 185 strækkeligt har klargjort sig Forskellen mellem Kultur og Udvikling . Et Eksempel gribes for at stille to typiske Modsætninger imod hinanden . For ikke længe siden har man i en Oldtidsgrav paa en af de danske Øer fundet Sølvkar med klassiske Fremstillinger , fra Augustustiden i Rom , og man ser for sig hvordan man indenfor samme Kalenderaar havde en høj forfinet Bykultur i Rom , kunstnerisk ikke senere overgaaet , og raa Stadier oppe i de tykke Fugtskove i Datidens Danmark , hvor Høvdingen efter al Sandsynlighed har siddet og sviret i et Bulhus og haft et Okseblik tilovers for den fremmede Drikkeskaal , hvis Billedverden var spildt paa hans Nerver — ikke desto mindre havde Barbaren Fortrin i sit Blod og i sine Instinkter som Syden og Kulturen ikke kunde undvære . Antike Zeusbilleder har just dette okseagtige og højbaarne , en Sjæl druknet i Fysik , ingen Aand netop , men en Lyner , man synes i sine Gudeforestillinger at have erkendt hvordan Styrken ser ud . Kulturen i Middelhavslandene , den vitale Del af den , er regelmæssigt bleven fornyet nordfra . Fra Syd kommer Aand , nordfra Kød og Blod . It is the experience of history that force and will must be continually replenished from the North , siger en amerikansk Historiker , Benjamin Ide Wheeler , i en smuk , tankevækkende Bog om Alexander den Store , en Grundlov man skulde fastholde i Forbindelse med den almindeligt gældende Lov om Kulturens Bevægelse fra Syd til Nord . Fra Syd kommer Kunster og Forfinelse , Udfaldet af Processer som nu ikke kan undersøges ; fra Nord kom Menneskematerialet . Det herskende Dogme om al Kulturs Oprindelse i Syden maa i hvert 186 AANDENS STADIER Fald undergaa en Spaltning , der er to Komponenter , Udblomstringen i Syden og Blodtilførslen fra Nord ; den meste Historie fuldbyrder sig under dette Synspunkt . Nordpaa sidder Urfolk under Opdragelse af et hærdende Klima og stimulerende Livskaar , de trækker efter Solen , og i Sammenstødet med Syden og Sydens Folk opstaar den Evnernes Udfoldelse der betinger Kulturen . Til hvilken Side og i hvilket Omfang de egentlig frembringende Kræfter , Udviklingen , gør sig gældende , er ikke undersøgt . Et Vekselspil mellem Racer , Krydsning af Racer , rent fysiologiske Problemer , er sikkert mere afgørende end hidtil bemærket . Erfaringer fra vor egen Tid lod sig her anvende paa Fortiden . Modsætningen mellem de to Komponenter , sydlig Kultur , og Folk af nordisk Herkomst , lader sig jo føre tilbage til en gammel grundlæggende Kulturfaktor , Istidens , eller rettere Istidernes Indflydelse paa Mennesket . Kulden var den store Opdrager . Modgangens styrkende Indvirkning paa Karakteren , haarde Levekaar og Nødvendigheden af at reagere mod ugunstige Betingelser i Form af Arbejde , Hovedbrud , Aktivitet , var det der allerførst tvang det nøgne Urmenneske til at klæde sig paa og gøre sig Boliger , efter en Overgang at have boet i Huler , opfinde Redskaber , det skabte hans Hjerne ; det egentlige Mennesketrin hænger sammen med en Klimaforværring . Saa formilder Kaarene sig igen , en Mellemistid indtræder , og Mennesket aander op , gør et Fremstød i Medgang med sine i en haard Skole erhvervede nye Færdigheder , en Rytme der gentager sig flere Gange , tre til fire Istider regner man med , med mellemliggende varmere Perioder ; de franske Hulefund viser fra de nederste til de øverste Lag RYTTEREN 187 netop saadan en Stigning , i kulturel Kapacitet og samtidig antropologisk Forbedring af Typen , fra den benede , lavpandede Hulebeboer til de frie Rensdyrjægere , sandsynligvis i Besiddelse af Telte , med en fuldt udformet højmenneskelig Pande , fra den plumpe Haandkile til Solutrémenneskets fintformede , kunstprægede Flintklinger . Denne Rytme , mellem Kuldens strammende Indflydelse , og varmere Vilkaars Udvidelse af Sind og Evner , gør sig gældende i Menneskehedens ældste Historie og præger den for al Tid . Rytmen gaar igen i Aarstiderne , de gentager i det Smaa hvad Udviklingen fuldbyrdede i det Store gennem mange Aartusinder , i en lille Maalestok bevarer de Istidernes Svingning mellem Depression , haard Skole , og Haab . Man synes man ser hvordan det furede Vintermenneskes skumle Bryn forvandler sig og udglattes af Vaarmenneskets Smil , Gang paa Gang , flere Istider , flere Klasser igennem . Eskimoerne giver , som foran berørt , et aktuelt Begreb om den arktiske Skole , Glacialskolen , sandelig de er ikke tabt bag af en Slæde ! Det er nu som om Menneskesjælen lige siden sit Anlæg er bunden til denne Rytme . Under den videre Udvikling træder Distance og Vandring mellem Nord og Syd ind som Afløsning af Istiderne og vedligeholder sig som Udviklingsfaktor , det er saa at sige Udviklingens Puls . De fastere Karakterer bliver nordpaa og retter sig yderligere i Modgangens Skole , uroligere Naturer viger af mod Syd , en Adskillelse i Kapacitet og Trin som betinger en hel Del af Verdensbilledets Brogethed ( Den lange Rejse ) ; Yderpunkterne betegnes den Dag i Dag af den hvide Mand og den Vilde . Som en komplicerende Faktor maa det erindres at har Ra - 188 AANDENS STADIER cerne bevæget sig fra Nord til Syd , først en Udbredelse , siden en Vandring , mens Kulturen meddeler sig den modsatte Vej , saa har selve Udviklingsfaktoren forskudt sig imidlertid , Klimaet som forvandlede paa Mennesket er undergaaet en Forvandling : hvad der før var Nord er nu Syd , ikke taget efter Breddegraderne men Klimaets Beskaffenhed ; paa en Strækning fra Istidens gamle Grænse og til Middelhavet , og indenfor et Tidsrum der nogenlunde udfyldes af den kendte Historie , er Klimaet væsentlig bleven mildere , ikke paa en Gang , men i Rytmer , Stød frem og tilbage . Vi lever jo netop i en Interglacialtid , underkastet en vis Periodicitet i det mindre , som Istiderne i det større , uden at Aarsagerne er kendt eller nærmere fastslaaet ; i den Periode vi lever i gaar Vejret op og ned , men i det hele synes Varmen endnu at være tiltagende . „Norden " , ikke Breddegraderne altsaa men en nordlig Klimatype , gik for to - tre Tusind Aar siden mere ned ad Middelhavslandene til , Italien og Grækenland , selv Palæstina , har haft Fugtskove som vi kender dem i Mellemevropa nu . Oppe i Ørkenen omkring Gizeh kan man finde den lille gule Torskemund , linaria vulgaris , kendt fra magre Egne i Danmark , Rester af en gammel nordisk Flora fra før Pyramiderne blev bygget . Klimatisk tørrede disse Egne siden ud , „Syden " rykkede et Fjed op , man fældede Skovene , og Ørkenen bredte sig ; samtidigt rykkede et forholdsvis mildere Klima op nordpaa , i flere svingende Perioder . Kulturen fulgte Svingningerne , Centret var før i Ægypten og Mesopotamien , senere blev det Athen og Rom ; nu er det London , Berlin , og over Atlanterhavet New York . Man skulde vente at træffe RYTTEREN 189 en nordligere Mennesketype sydpaa i Fortiden , en sydligere nordpaa nu , og det slaar ogsaa til . Som Korrektiv maa det endvidere ikke glemmes at en i Mellemtiden erhvervet Magt over Naturen gør det muligt at hævde en Kultur under nordlige Vilkaar hvor det før var umuligt , ogsaa at tage i Betragtning naar man vejer Udviklingsfaktorerne Nord og Syd imod hinanden . En Ebbe og Flod i Betingelserne har indvirket paa Menneskehistorien , men kan langtfra studeres i nogen regelmæssig Rækkefølge . En simpel Linje faar man at arbejde med naar man anlægger en Trinbetragtning , hvis den kan gennemføres . Et Tilbageblik , tværs gennem al Analyse og alle diffuse Træk , giver Indtryk af en bestemt Personlighed , en enkelt Person , en Helt , som man vilde sige naar Talen var om en Roman ; og hvis man vilde kunde man jo komponere hele Fyrstehistorien , Rytterens Historie , sammen til et Epos med en eneste Hovedperson , i hvert Fald en Familje , med alle dens Slægtsforgreninger , gøre Rigspula færdigt ; selv som opdigtet Historie i Forkortning vilde det jo ikke komme saa langt bort fra Virkeligheden . Set bagefter saa var det der skete at Rytteren og hans Fæller erobrede alle Lande og delte dem imellem sig , eller reves om dem , lige op til imod vor egen Tid , Enevælden og dens Afslutning , da Konstitutionerne begynder at vise sig . Landegrænserne falder efter mange Konvulsioner nogenlunde til Ro , samtidigt træder Monarkernes Betydning tilbage i et mere figurligt Plan , Befolkningerne selv har gjort sig gæl - 190 AANDENS STADIER dende . Men som et Resultat , en Aflejring , af Kongehistorien , som ikke en Gang flere Republikker kan ændre , er bleven tilbage de eksisterende Nationaliteter , med de geografiske Grænser der omgærder dem og de tilhørende Sprog , de gamle Riger som de blev til i Evropa , og den øvrige Verden mere eller mindre som Tilliggender dertil . Den kronede Personalhistorie udgør vor Skolelærdom , ligesaa Sprogene , de tre store Hovedsprog , som Tiden har udvalgt . Det kan man dog maaske takke Monarkerne for , at der ikke blev flere , med Centraliseringen af Magten fulgte et Gennemslag af nogle faa Hovedsprog over store samlede Omraader . Rammerne efter Fyrstehistorien er bleven tilbage ; det lønner sig ikke at gisne paa hvordan de vilde have været uden Dynastierne . Selve Fyrsternes personlige Hushistorie udgør et Par Tu - . sind Aars Kronik af Krig og Politik , ført til Bogs af dem selv eller af andre i deres Interesse , den egentlige Historie , mener mange endnu ; Militarismens blodige Tapet , mener andre , som lægger Vægten over paa Befolkningernes egne Traditioner og Kaar , Demokratiets Udvikling , Kulturhistorien . Dog Fyrsternes Epos har fundet Sted , det er og bliver Historie hvad de foretog sig , hvordan de murede Nationerne op , deres Landnam og Felttog , hvordan de „ilede med en Hær " af det ene Land og ind i det andet , og „stødte hinanden fra Tronen " , „skændte og brændte " , „skaltede og valtede " og blev „begrædt " naar de døde ; deres Arvefølgestridigheder , Religionskrige , Kolonialpolitik , Mønten som de prægede med deres Billede , og Historieskriveren , som fik en Orden . En hel Del af Fyrstehistorien er præget af Gifter - RYTTEREN 191 maalspolitik , i en usentimental Form , man klappede undertiden Riger sammen som Gaarde ved at gifte Arvingerne med hinanden ; og i Virkeligheden var Fyrsterne jo til at begynde med netop store Godsbesiddere . Her falder Lys paa et hos Racen tilgrundeliggende Instinkt , simpelt og hele Tiden det samme , selv under grandiost voksende Dimensioner : Ejendomskærhed , elementær Tilbøjelighed for at besidde Land . Instinktet er ført med fra en Tid da det var naturligt , da Jorden endnu ikke var delt , smaa spredte Befolkninger og vidtstrakt , ubeboet eller tyndtbefolket Land som kunde tages i Besiddelse , hvis man ikke i Stedet for Nybyggerens Umage foretrak at bemægtige sig allerede bebygget Land og gøre Ejerne til Livegne . Det begyndte med en Gaard , som blev til mange Gaarde ; naturligvis drev man dem ikke mere selv personlig men tog Afgift af dem der gjorde det , selv gav man sig Tid til Opøvelse i Krigerhaandværket , man var ridende , man saa sig Jorden an , og syntes man godt om et Stykke Land skar man det ud til sig med Sværdet , large , med rund Haand , derfor har Rigerne saa mange bugtede Grænser og Næs som egentlig griber ind i Riget ved Siden af , man skar saa godt da man var i Gang . Store gode Øer har en Gang været ejet af Enkeltmand , havde man kunnet skære ind paa Havet for at faa mere havde man gjort det ! Af de mange sammenskaarne Gaarde blev der Domæner , og Fyrsterne ejede dem virkelig , saa længe til Undersaaterne der boede indenfor Grænserne blev folketallige og suveræne nok til at tippe dem over ; det blev gjort med Stemmeflerhed , Majoriteten gik i Fyrstens Sted . Jordinstinktet har man nu svært ved at sætte sig ind i , in - 192 AANDENS STADIER ternational og kommunistisk Tankegang , som stammer fra Byerne , med andre kollektive Traditioner , ser deri en primitiv Fornemmelse , med Karakter af Brøde , da personlig Ejendom jo ikke er Almeneje ; selv partiløse Nutidsmennesker vil være tilbøjelige til at synes at Jord vel kan bruges , men ikke ejes . Men en Gang var Instinktet stærkt , der gaves omtrent ikke noget andet , mere dominerende Instinkt , det skulde da være det religiøse Diktatur , Lysten til at udøve aandelig Tvang , et andet Imperativ ; det gik enigt Haand i Haand med Fyrstemagten gennem hele Historien , Løve og Tiger i Huldskab sammen , spindende til hinanden , med de mest elskende Miner , og Kløerne forvaret i Skederne ! Den elementære Jordgriskhed kunde man opfatte som en gradus , hvis man var sikker paa hele Menneskeheden har delt den . I hvert Fald den hører sammen med et Trin i Udviklingen da Folkeslagene ordnede deres Bo , passivt i Begyndelsen , det var nærmest Jarls Æt der smedede sig Riger , siden blev de til Nationer , som gjorde sig fri . Fyrsten tegnede sig et Rige paa Kortet i Form af en Mand , umaadelig stor , som for altid skulde tjene ham ; og da han var færdig rejste Manden sig op og gik , med Fyrsten hængende som en lille souvenir ved Urkæden ! Elementær dynastisk Sans gaar sammen med Begærligheden efter Jord , et Arve - og Familjeinstinkt , man vil plante sin Æt over saa stort et Omraade som muligt og forlenet med saa megen Magt som mulig . Endnu Middelalderens Fyrster , som Karl den Store , er af denne Husfader og Husbond - Type ; det meste af Evropa var i hans Besiddelse som en eneste uhyre stor Gaard ; almindelig Karleforstand var nok til at RYTTEREN 193 drive den ; først som gammel Mand lærte Karl at stave og skrive paa Tavle ; Kundskaben besørgede hans Biskopper ; en gavnlig Arbejdsdeling mellem Kronen og Kirken udgjorde Tømmeret i det hellige romerske Rige . Den samme storlinjede Evne til at tænke i Kongeriger , og Fasthed naar det gjaldt at placere Medlemmer af Ætten , udmærker Normannerne , alle disse Søhaner nordfra der satte deres Efterkommere paa Tronerne i Evropa ; Vilhelm Erobreren , som ganske simpelt indførte England i sine Matrikler , endnu eksisterende , efter at have gjort Landgang i sine Skibe og redet Englands gamle Herrer ned . Skade , der foreligger ikke noget Portræt af Vilhelm Erobreren , Tidsalderen var mager i den Henseende , naar man tænker paa den antike blændende Portrætkunst et helt Aartusind forud ; med Grækere og Romere kan man konfrontere sig som var de fra igaar , hvorimod Middelalderens Fyrster og Kongeskikkelser synes at ligge meget længere tilbage i Tiden ; de blev ikke afbildet , Tiden ejede ikke Evne til at afpræge sig i Kunst ; i Virkeligheden stod de ledende Kræfter i den de Tusind Aar og mere tilbage for Antiken i Trin , omend ikke i Kapacitet . En Forestilling om Datidens Fyrster , maaske lidt senere , op imod Landsknægttiden , er paa kuriøs Maade bevaret i Kongebillederne paa Spillekortene , store skæggede , blonde og bovine , salvede Majestæter med Scepter og Rigsæble , Hermelin og juvelbesat Krone , en barbarisk Pragt ; og hele deres Historie , deres Damer og deres Knægte , Esserne , som er en Magt over Magten man maaske kunde associere med Kirken , Paven , kunde man uden nu at fornærme nogen blande sammen i Fantasien som man blander et Spil Kort . RYTTEREN 171 Atstikke , hedder det i Kortspil , naar man erhverver sig Fordel over hinanden , ikke anderledes end naar man stikker en Gris ; faa Nuancer gaves i den Tidsalder da man opfandt Kortene , skulde man maale sig med hinanden var det at stikke eller at blive stukken ! Men det havde været uvurderligt at eje et virkeligt Portræt , en Skulptur , af Vilhelm Erobreren . Harald Godwinson , hvem han red ned ved Hastings , efter at han havde lagt Harald Haardraade til at sove ved Stamford Bridge , vel maatte Harald Godwinson „ile " , som skrevet staar , af ham og af den norske haardt raadende Konge vilde man ogsaa gerne haft paalidelige Portræter . Snorre har et fortrinligt Maleri i Prosa af de skæbnesvangre Begivenheder den Gang i England , det bringer os Tiden nær , man har ligesom set Dagen ved Stamford Bridge , man har delt et Suk med den unge raske Harald Godwinson , der blev stukket i et Trumfspil , Kortene imod ham , no luck , ham ødslede Naturen da ud af Livet ! De tre haarde Halse , som slog Ild af hinanden , var alle af nordisk Tømmer , Harald Godwinson en Angelsakser , Harald Haardraade norsk og Vilhelm Erobreren af en nærbeslægtet nordisk Ekstraktion , de kunde være Fætre , men skaanede ikke hverandre , Frænde er Frænde værst , naar det gjaldt Jord . Det havde været værd at se dem , tre store lyse , hvasse , hensynsløse Karlfolk , klædt i Ringbrynje fra Top til Taa , som Rustningen var paa det Tidspunkt , med ringbrynjede Hosefødder i Stigbøjlerne og en Jernhue paa Hovedet med Næb ned over Næsen , en Slags skællede Øgler eller Frøer at se til , vel beredne , med den lange smækre , bagoverkrummede normanniske Økse i den med en Jernvante RYTTEREN 195 forsynede Næve , de gik til et Slag som man gaar til at hugge Brænde . Og altid var de unge , for deres Haandværk sparede dem ikke til de blev gamle , alle disse urolige Konger , som vristede Riger af Haanden paa hinanden , var Tyveaarige , mere Modenhed forlangtes ikke af Kongehaandværket ; og mens de endnu var unge Brushoveder faldt de paa en eller anden Slagmark , mejet ned af en anden Dreng , som var heldigere og havde faaet Kortene stakket til sin Fordel . De var lutter Tempo , der blev slet ikke Tid til andet end at ride op paa Tronen , lige op ad Trapperne , og ind gennem Hallen , og op i Højsædet , med Hest og det hele ! Og saa ned med dem igen , naar næste Mand red op , med et endda skarpere Sværd ! Deres Mødre svøbte dem som Børn , og de svøbte dem igen , naar de var bleven samlet op paa Valpladsen , fisket ud af en Dynge regnvaade , forhuggede Lig , saadan endte det , saadan vilde de have det . At man ikke har Billeder af Middelalderens Fyrster fra Normannertiden bidrager da til deres Karakteristik , de var anonyme , saa temmelig ens allesammen , det var utænkeligt at de nogensinde skulde have givet sig Tid til at sidde for en Kunstner , selv om Tiden havde haft nogen , den fyrstelige pose kom siden , de var altid paa Farten , usynlige som Egerne i et Hjul , men hav ikke Fingrene imellem der ! Det hørte ikke til deres Væsen at lade sig afbilde , deres Fornemhed ytrede sig i Flugten ; for hvordan de saa ud , og hvad Samtid eller Eftertid mente om dem , har de haft Foragt . Om de unge Vikingers Udseende og deres farlige Karakter , deres Ufølsomhed og Vid , har man bevaret en skreven Overlevering i den livfulde Skildring af Optrinet efter Slaget ved 196 AANDENS STADIER Hjørungavaag , da de unge fangne Jomsvikinger blev henrettet , genfortalt hos Snorre , men man skal læse den i Jomsvikingesaga , Snorre har med Tugt udeladt enkelte Træk som afrunder Billedet af de uforskammede Karles Lattermildhed , selv i Dødens Mund . De lange lyse Haarmanker Krigerne gik med afgav et godt Holdepunkt i Haanden paa den der skulde hugge dem , som det hedder uden Forbrug af mere end een Glose , og selv var de meget omhyggelige for at der ikke skulde komme Blod paa , et Minut før deres Død ! Krigermoral havde her naaet sin højeste Udfoldelse , et forfærdeligt og pragtfuldt Fænomen ; som Trin leder det Tanken hen paa hvad man ved om nordamerikanske Indianeres Hærdningsøvelser og Dødsforagt . Karlenes robuste og slebne Vid kommer til sin Ret i Jomsvikingesagas Skildring , de var ingenlunde stupide Folk , tværtimod , fra Tankens Side som Instrument røber de en høj Begavelse ; andetsteds fra i de islandske Sagaer er man jo ogsaa kendt med Nordboens Kløgt , hans højtudviklede Sans for Dialektik og Antitese . Man staar her overfor Natur , Geni , i en autokton , forbavsende Form , som undertiden træffes igen hos uberørte Bønder og Almue paa Landet . En egen vild og gennemsigtig Sjælfuidhed har udmærket disse Krigere fra Sagntiden , Folkevandringstid og Vikingetid , skønt de var lutter Fysik , netop det fuldendte , gennemhærdede og forstaalede Idrætslegeme , den forfinede Nerve , har ytret sig indadtil som en Ild , et blændende Rum i Sjælen , svarende tii Formen , Udødelighed saa længe man levede , Mod ; det var Kilden til deres Livsglæde og deres Vid ; jeg har altid fundet at det bedste Billede af den nordiske Kriger og RYTTEREN 197 Arten af hans Naturel er Frølichs Tegning af Rolfs Kæmper , der hvor de springer gennem Ilden , det giver dem i Springet og i det Element hvormed de var i Slægt . Alexanders Ungdom og Flugt præger dem alle . Man er tilbøjelig til at se Typen i en heroisk Forstørring , til Vikingetiden knytter sig en naiv Romantik som har befængt megen Literatur og Kunst , Størsteparten uden Næring for Nogen nu ; virkelige , naturhistoriske Forestillinger om Typen og Racen maa man imidlertid kunne gøre sig , hentet fra hvor Oplysninger er at finde . Det bliver med det samme et Forsøg paa , med Udgangspunkt fra faa Eksempler , at sammenstille alle Træk , somatiske og i Karakteren , som er egne for den baltiske , blonde Race . I historisk Tid har Typen næppe forandret sig væsentligt ; der er vel dem der har , men andre er bleven Typen tro . Fra et vigtigt Tidspunkt af Racens Historie savner man altsaa Portræter , tidlig Middelalder til op imod den nyere Tid . Antiken har efterladt et uudtømmeligt Portrætmateriale ; her skal der , ligesom for det gamle Ægyptens Vedkommende , slaaes ned paa et Portræt som jeg anser for at være en Dødsmaske , altsaa Personen , Individet selv . Eksemplaret er en Buste fra Romertiden , nu i Boston , Afbildninger af den kan studeres i Heklers Værk om græsk og romersk Portrætkunst Side 144 — 45 . Det er givet at man her staar overfor en Afformning over Naturen , Busten er af Terrakotta , ikke som ellers af Marmor , aabenbart overhovedet ikke noget Kunstværk , den er støbt ved at trykke Leret ned i Gipsformen , som er taget direkte over den Døde , paa Bagsiden bærer den 198 AANDENS STADIER Spor af Haanden som har arbejdet med Leret , Haaret er eftergaaet , og Øjnene er modelleret til , plumpt og ude af Stil med Trækkene . Andre romerske Buster bærer umiskendeligt Præg af at være hugget i Marmoret efter Dødsmasker , men denne er Dødsmasken selv , med et Forsøg paa at gøre den levende ved at skære Øjnene i Leret . I venstre Side af Panden har Figuren et stort stjerneformet Ar eller Saar ; man tænker sig en Form taget over den Døde umiddelbart efter at han er bleven dræbt . Men selve Ansigtstrækkene og den underliggende Anatomi lader ikke Tvivl tilbage om at man her staar foran Afstøbningen af et bestemt Individ , Ansigtet og Panden har den let udtalte Asymmetri som ogsaa kendes fra Nutidsmennesker , Aksen ned igennem Midteransigtet forskudt i en svag Bue , det venstre Ansigtsparti fyldigere end det højre , en Skævhed som anses for at høre sammen med Menneskets fortrinsvise Brug af højre Haand ; Hjernens Hemisfærer ligger jo omvendt i Forhold til Lemmerne , den venstre Side skal derfor vise sig som den mest udviklede . Dette kan en antik Kunstner umulig have iagttaget , intet andet kendt Kunstværk taler heller derfor . Andre anatomiske Træk godtgør at det er en mekanisk Afstøbning , det fine umærkelige Relief i Panden , der fremkommer ved Forholdet mellem tubera frontalia og arcus superciliares , en ringe men betydningsfuld Skævhed af Næseborene og Mundvigene , Forskel i den Højde hvori Ørene er stillet , „Fejl " som en Billedhugger vilde undgaa , til Fordel for en monumental Harmoni ; desuden Brynene , selve Huden og dens Rynker , Skægbunden , det slunkne Skind under Hagen , „Dogleppen " , Sporene af en ganske bestemt Alder , omkring de Halvtreds , alt siger RYTTEREN 199 at det er en levende Model , et bestemt Individ , og Individet selv , man staar Ansigt til Ansigt med . At Busten ikke har noget morbidt Præg som andre Dødsmasker ligger det nær at forklare i Sammenhæng med Saaret i Panden , Masken er taget mens den Døde endnu var ganske uforandret som i levende Live , efter en pludselig Død . Busten regnes for at tilhøre Republiktiden ; af Type leder den Tanken hen paa Scipionerne . Hvem det saa er , en romersk Ridder eller Borger , i hvert Fald en Standsperson , man er her i Besiddelse af en romersk Type som lader sig studere med alle de Krav man stiller til en antropologisk Undersøgelse , et sjældent , maaske enestaaende Dokument fra saa fjern en Tid . Typen er „nordic " , Hovedformen og hele Bygningen af Ansigtet siger det , man simpelthen kender den igen gennem Erfaringer om den samme Type fra vor egen aktuelle Tid , over en vid Mark , men med en nordlig Begrænsning , Skandinavien og det baltiske Omraade , England og Amerika ; , , Angelsakseren " , vilde man tale om i en udvidet Betydning . Til dette Hoved maa have svaret blondt , eller mørkeblondt Haar , lyse Øjne , noget i Dimensionerne fortæller at Hals og Hoved har svaret til en overlegen Statur , det har været en stor Mand , large i alle Proportioner . Man maa tro at man her har et Eksemplar af den romerske Herrekaste for sig , en af de gamle latinske Familjer , „Ridderne " , der oprindeligt var kommen ind i Italien som en erobrende Klasse , man ved om dem at de var blonde ligesom Kernen af Hellenerne , og selv om den latinske Indvandring ligesom den græske taber sig i en mytisk Fortid er aile enige 200 AANDENS STADIER om at henregne Grundstammen i begge de antike Folk til den Serie af Udvandringer nordfra der gaar gennem hele Historien , de har været af baltisk Oprindelse , talte en indogermansk Dialekt ; Romere og Grækere var de første anonyme „Normanner " som i en præhistorisk Tid fandt ned i de to Peninsulaer og stiftede Riger der . I Figuren har man en af dem , en sen Ætling , men fra en Tid før Krydsning og Forfald helt havde forstyrret Typen . Oprindelsen staar skrevet klart paa hans Træk . Det er et Husbond - Fysiognomi , rolige , satte Træk , Myndighed som aldrig er bleven omtvistet . I Mundvigene dvæler et vist Lune , tør Forstand , der ikke behøver at ytre sig . Nogen elskværdig Personlighed har man ikke Indtryk af at staa overfor . De store Træk taler om megen naturlig Selviskhed og et Fond af Klogskab , Beregning , han har været crafty , ingenlunde nogen aaben Natur naar han opererede til sin Fordel . Det kan have været en af disse store romerske Jordbesiddere som ved Siden af at øge egne Godser lagde Grunden til Roms Vælde , deres Liv hengik i en Atmosfære af Rænker og Politik ; og netop Politik præger dette verdenskloge , lidt dovent arrogante , forstillelses - erfarne , men inderst inde griske , til Bunden griske Fysiognomi — man tror at se en engelsk moderne Statsmand for sig ! Nu tjener man for Gager , den Gang laa man i Felten for sin Jord ; og at man udsatte Huden for den fortæller det Dommedagsslag han har faaet i Panden , det sidder i venstre Side , den der har ført det har heller ikke været kejthaandet ! Foruden mange Englændere , af den kolde , laasede Type , Efterkommerne af den normanniske Adel , og dens Efterlig - RYTTEREN 201 nere , høje Embedsmænd og Officerer , minder Romeren , nærliggende , om den moderne Amerikaner , Pengemagnaten , en anden , modificeret Type af Angelsakseren ; Godsejeren og Politikeren i Evropa har ovre i de republikanske Stater antaget Dimensioner der hænger sammen med det frie Erhverv , bygget op fra Grunden i faa Menneskealdre , Amerika er uden Adel men er bleven de store Millionformuers , Pengearistokratiets Land . Gammel Jordgriskhed , i Forbindelse med elementær Kløgt , forvandler sig uden Vanskelighed til den moderne Spekulant i Grundejendomme og Papirer ; ejendomskær er og bliver Angelsakseren . Busten af Romeren viser tilbage til et bredt Ophav , den minder om adskillige Bønder man har kendt , af den uforfalskede skandinaviske Gaardmandsklasse , Karls Æt ; en vid Udbredelse har den faaet ; nogle blev ved Jorden , men andre steg ! Romerbusten i Boston — ikke helt meningsløst at den er landet der ! — bringer os for Øje en Rytter for to Tusind Aar siden , en af de „Høje " , saadan som Naturen selv har gjort ham . Ejendomskærhed har jeg observeret gaar fysisk sammen med Størrelse , rige Folk er ofte store , Forretningssans og Korpus , Embonpoint , staar i et Aarsagsforhold til hinanden , den rige Mand er i enhver Henseende en Samler . Men Aarsagssammenhængen er den omvendte af hvad man i Almindelighed forestiller sig , „Kapitalisten " ynder man i Agitationsøjemed at fremstille som en Pengesæk , som om han havde spist Penge , naivt og uintelligent , han er tværtimod rig fordi han har Mave . Store Folk er som Regel aandeligt uproduktive , til Gengæld har de Gaver for Erhverv , umiste - 202 AANDENS STADIER lig økonomisk Sans , uden hvilken Godser og Riger jo heller ikke var bleven til . Efterstræbelsen efter de Goder der er skabt , fra de Besiddelsesløses Side , har jo aldrig , naar den ytrer sig som Nid , været frembringende paa anden Maade end ved at overtage hvad den store Samler ikke længere havde Haand til at beholde . Ekspropriatoren bliver aldrig produktiv . Historien kan gøres op som en økonomisk Tovtrækning , mellem lige ubehageligt sindede Samfundslag , Udviklingen ikke . Den angelsaksiske Type har altsaa ikke forandret sig fysiognomisk siden Romertiden ; men hvad har ikke ellers forandret sig ? Den romerske Frimand har haft et Slavehold under sig , personlig Ejendom , aldeles selvfølgeligt ; ved given Lejlighed har hans uskyldige Børn kunnet begive sig med et Smørrebrød i Haanden ud paa Godsets Rettersted for at staa og se paa Slaven , der er bleven grebet i at desertere , og som paa andet - tredje Døgn hænger sømmet op paa et Par korsede Stolper , uden at kunne dø . Her , i Forholdet mellem Herre og Livegen , som det var i Romertiden , greb Udviklingen ind , her skete noget . Korset og hvad der knytter sig til det som Symbol skal beskæftige os i en følgende Sammenhæng , hvordan den glade Rytteralder med dens Flugt og dens Held , Ungdommens Pragt og Ungdommens Grumhed , hvordan den kulminerede , og hvordan Nedgangen blev den beredt , af Kræfter Rytteren havde holdt nede , af eget indre Forfald , Magtens Nemesis , og af helt andre Elementer , som optraadte nydannende , en Kvist paa Udviklingens Træ der endte med at blive Stamme . 194 AANDENS STADIER Forholdet mellem Rytteren og den Verden han underlagde sig træder bedst frem i Enkeltheder ved Fremstillingen af den lange Konflikt der afrunder sig som Kristendommens , Korsets Historie . Det var en Racekonflikt , et Opgør mellem Nord og Syd . Forud for Undersøgelsen maa gaa et kort Overblik over ogsaa de andre Racer som Konflikten arbejdede med , foruden den nordiske , i Evropa og Asien . Her er foreløbigt kun dvælet ved den nordiske , som om den var alene paa Skakbrættet ; men foruden Hvid er der jo Sort , ligesom Nat og Dag gør sig gældende i Kortene , Spillet har nu en Gang kun den ene Modsætning . Den blonde Mands Naturhistorie skulde sammenfattes , racemæssigt og psykologisk , hvad man maa forstaa , i faktisk Forstand , ved det ariske eller baltiske , germanske , gotiske , det nordiske Indbegreb , inden man kan gaa videre . Jeg er klar over at der er dem der med et Skuldertræk vil føre den Betragtning der her , som i flere tidligere Arbejder , er anlagt , tilbage til en mistænkt amatørantropologisk Skole , som nu er af Mode , den der i sin Tid udgik fra Gobineau , med samt hans Eftersnakkere , ført ud i et drukkent Ekstrem af Nietzsche ; det er sandt at jeg har en Impuls fra denne Skole , men dens nationalistiske og raceskillende Tendens har jeg aldrig delt ; en Sammenligning vil vise at Synspunktet baade er udvidet og begrænset , ført kritisk ud i sine naturhistoriske Konsekvenser , mens der samtidigt er taget Afstand fra Skolens vildtvoksende og følelsesbetonede Raceagitation . Den nordlige Type er dog en Kendsgerning . I „Vor Tidsalder " , 1915 , samlede jeg i Anledning af Verdenskrigen hvad der kunde siges om Nordevropæeren og hans særlige Forud - 204 AANDENS STADIER sætninger , hvori der ogsaa ligger en Forpligtigelse , en Væsenslov , som det straffer sig at gaa udenfor : „det nordiske Forspring " , hvortil henvises . Flygtigt sammenstilles det nordiske Naturel her med Manden , i Modsætning til det sydlandske , romanske , der sidestilles med Kvinden , hvorimod Østen , det Indtryk man har af Rusland , med videre , sættes i Niveau med Barnet , summarisk , men som man ser ligger der i denne Betragtning allerede en Inddeling efter Stadier , den der her føres videre . Man kan ikke grave uoverstigelige Kløfter mellem forskellige Arter af Menneskeheden , der forholder sig til hinanden som forskellige Væksttrin indenfor Individet , de er Trin , Modenhedsgrader af hinanden . Et Forspring i Udvikling kan indhentes ; her tænke man imidlertid paa Historien om den lille Dreng der glædede sig til at han om tre Aar vilde være lige saa gammel som sin ældre Broder ; hvordan det saa er , Mennesker der kun skilles af en Forskel i Trin er da ikke skilt i Roden eller for Evigheden . Gaar man ud paa Gaden for at se de blonde Mennesker der her er Tale om , er de slet ikke saa hyppige som man skulde tro , ikke en Gang i de nordiske Lande , hvor Kernen af dem skulde findes endnu , en ubestemmelig Majoritet af krydsede og atter krydsede Individer dominerer , som ellers overalt i den civiliserede Verden , Urace , kun ganske enkelte rent blonde Typer forefindes , sjeldne Undtagelser , som altsaa skulde afgive Reglen . Et almindeligt Indtryk fra Skandinavien , hvor man har RYTTEREN 205 haft Lejlighed til at se sig om , efterlader svævende Forestillinger om et eller andet virkeligt Guldmenneske man har set , her eller der , mellem Almuen eller i Byerne , en af Titusender ; Indtrykket gaar ud paa at den blonde Type er almindeligst i Sverig , men her ofte uren , tilsat med lappisk Blod , den høje lyse Svensker med en konkav Næserod man saa ofte ser ; aldeles ublandede baltiske Typer findes dog ogsaa i Sverig . I Norge er lyse Folk ikke meget hyppige , men her findes de i kompakte Stammer enkelte Steder endnu , og det er den ægteste Rest af Racen man overhovedet har . Danmark har en høj Procent af lyse Folk , men faa af ren ublandet Type ; mærkelig nok skal man her søge Flertallet i Byerne og ikke paa Landet som i Sverig og Norge , et Forhold som ikke var vanskeligt at iagttage , og som ogsaa for nyligt er bleven antropologisk paavist , den lyse Del af Befolkningen er indvandret i stort Tal til Byerne , flest findes i København , det tætteste Centrum paa Frederiksberg ; og her igen , som det kunde suppleres efter personlig Iagttagelse , i Kvarteret omkring Gammel Kongevej , unge blonde lyse Piger bevæger sig paa Cykle i Sværme herfra ud over Byen ; saa hvis man vil forbinde Forestillingen om det ariske Urhjem med det største Antal blonde Undere , saa søg det , Forsker , her ! Pragtfulde isolerede Eksemplarer af blond Type har jeg set glimtvis i Rusland , Efterkommere sagtens af den svenske Indvandring i Vikingetiden ; Ruslands Historie bevarer til en sen Tid Træk , som andetsteds ligger længere tilbage , fra disse blonde , voldsomme , ekstravagante Varægers Tid , der grundede den russiske Adel , Bojartypen , siden lokalt om - 206 AANDENS STADIER præget af slaviske eller tatariske Elementer . Naar sindssyge Træk fradrages afgiver Peter den Store det fuldkomne Billede paa en Nordbo fra Vikingetiden , den geniale Barbar , Niveauet endnu levende i Rusland mens det i Evropa laa 6 — 700 Aar tilbage . Efter hvad der for nylig er sket i Rusland tør man tro de sidste Efterkommere af Varægerne er udryddet eller fordrevet , Regningen paa de lystige Forfædres Gilder er endelig bleven betalt , saadan som det ogsaa gik den franske Adel for hundrede Aar siden under Revolutionen der , da Hyrdetidens Fester og Jagter og Maskerader blev klippet over af Guillotinen . Friskere , raaere kom Tonen fra Rusland , men Forsyndelsen var den samme , man havde været Herrer . Indenfor Grænserne af hvad der en Gang var de store Godser i Rusland vil der dog nok endnu findes Rester af de blonde Æventyrere , wild oats oppe fra Herskabsboligen , gennem mange Generationer ; for selv om det gaar ud over Toppen , Roden bevarer sig , paa ydmyge Steder , hvor den ikke er mistænkt . I Frankrig derimod skal man gaa langt for at finde et ægte blondt Individ , i selveste Normandiet har jeg ikke set et eneste ; det hører derfor til de gratis Forlystelser naar nordiske Historikere strides om hvilke af Landene der i sin Tid sendte Sørøvere derned ; de lyse Folk fra Normandiet skal man søge i England nu , eller Opdagelsesrejserne , den tidlige franske Kolonisation i Kanada , har trukket dem til sig ; „Normannerne " og Normandiet er bleven et literært Præmieobjekt . Ikke desto mindre er Frankrig i Nutiden ikke ganske berøvet nordisk , frankisk , Instinkt og Type : Eksempel General Foch . For det øvrige Nordevropas Vedkommende er Indtrykket RYTTEREN 207 usikkert . Tyskland , det egentlige Germanien , har færre ægte Germaner end man der holder af at tilstaa , som bekendt , i Berlin ser man et Faatal , efter at Officererne er forsvundet fra Gaderne , her er Befolkningen mørk , Vender , Jøder og dinariske Typer , hvorimod man i München , som ligger saa meget sydligere , har Indtryk af en overvejende blond Befolkning . Langs hele Nordsøkysten sidder endnu blonde Folk , som i Holland , dog næppe kompakt nogetsteds mere . I Nordamerika maa man regne med en stor nordisk omplantet Befolkning , i Vækst , ligesom med Elementer af alle andre Oprindelser , her kan alt hvad der har fuldbyrdet sig i Evropa begynde forfra . Gaar man altsaa aktuelt til Racen er Indtrykket vigende og kan ikke gøres færdigt . Optager man Historien i sig staar den nordiske Type for Fantasien som skarpt skaaren , den blonde Alexander , og hans Lige , en Frise med Heste paa , optaget af et Togt til Syden , senere viser Drageskibet sin Profil , Togene gaar ad Søvejen ; men Alexandertoget var det første Vikingetog , Typen paa dem alle , i Livsytring og Intention . Moralsk skal disse Stormere bedømmes efter deres Tid , for en moderne Betragtning vilde samtlige normanniske Helte og Søhaner blive kendt kvalificerede til Straffeanstalten , dog de fik jo ikke deres Dom i sin Tid af Socialpædagogen med Lektiebetændelse i Halsen og fortificeret paa et Katheder . Med eller uden Tilladelse bagud var Nordboen en Kriger , i en Tidsalder hvor man sloges , Naturen havde udvalgt ham til Idrætsmand , mere end det før eller siden har været set , han var en Rytter , Svømmer og Vaabensvinger , Udøser af Blod , og her skaanede han ikke forsigtigt efter Størrelsen , 208 AANDENS STADIER dræbte ikke fortrinsvis Puslinger , som man kan over , nej han søgte at maale sig med Svende , Krigen stod derfor som oftest mellem Børsterne selv , man var haard imod sine egne , Blodhævn og Frændekrig decimerede paa Ætterne , til total Udryddelse , som paa Island , Nibelungerne , Udvælgelsen var haard , de Stærkeste overlevede , men de dræbte ogsaa hinanden ! Gør man Rytterens Stilling op , i Forhold til de Omgivelser han terroriserede , maa man tænke paa Rovdyrene , der var alle andre Dyr overlegne , men Udviklingens Topskud var en anden Orden forbeholdt , som Rovdyrene vel kunde overvælde men ikke faa Bugt med , de langlivede Aber ; Rytteren blev ved at være Nr . 1 , men Tiden red fra ham . Der turede han frem med sine farlige Færdigheder , gjorde sig Jorden til Privatejendom og blev Stamfader til Konger . Ikke vil Fyrsternes Herlighed blive dem tilgivet , før de Folk de holdt nede har tilegnet sig den selv ! Den brave Folketaler med Kindben og Kalveknæ , saadan som man skal se ud , der fægter for Stemmer til sine Formaal paa et Fredsmøde , kan ikke døje det Lys der udgaar fra Fyrstehistorien , det skærer ham i Øjnene , han finder det grimt at Historien har fundet Sted . Den har fundet Sted . Et mærkværdigt og forbavsende Stof er det nu bagefter at fordybe sig i , hvordan denne ene Familje bemægtigede sig alt Land , alle Begunstigelser , al Jagt , alle Kvinder , al Opmærksomhed ; for genealogisk kan alle Fyrstehuse jo omtrent føres tilbage til en eneste stor , udbredt og forgrenet Herremandsfamilje , alle blonde ; dog med Undtagelser , Stuarterne i England , vistnok af „keltisk " Oprindelse , vendisk Blod , RYTTEREN 209 f . Eks . Christiern II af Danmark , udmærket malet af Jan Gossart , stammende fra Slægter af asiatisk Rod i Nordtyskland ; men hovedsagelig var alle Fyrsteslægterne blonde , prægede af nært Slægtskab med hinanden , indgiftede , Standen mere og mere eksklusiv i Toppen , Racen i samme Forhold mere og mere fortyndet . Hvordan man saa vil vurdere Kongeslægterne historisk og moralsk , de afgiver det værdifuldeste antropologiske Materiale der findes , man er her i Besiddelse af Portræter og Stamtavler der gaar flere hundrede Aar tilbage , Ane - og Arverækker som til enhver Tid kan studeres . Nogle vil føle en servil Nerve kildet i Anledning af den kronede Ekstraktion , Kongehusenes dybe Rødder i gamle Adelsslægter — Bernadotterne ! — andre vil tillade sig en naturlig Nysgerrighed overfor det fremragende biologiske Materiale man har i de kongelige Slægtsrækker , selv om man ikke maa for Demagoger og Lighedsmænd , der ligger paa Maven for „Folket " . I Kunsten har man her en uforlignelig Kilde . Med mindre man er Kunsthistoriker af Faget , Marskandisertypen , eller den over en Farve besvimende Yngling , eller den om „Komponenter " delirerende Docent , er det tilladt at omfatte Kunsten med Interesse simpelthen i Forhold til hvad den opbevarer af Liv fra en svunden Tid , hvad der er i den af Portræt . At saa meget af den antike Kunst er bleven sparet som der er er en af de Ting der gør Tilværelsen anstændig , de græske og romerske Portrætbuster er et Selskab man ikke bliver ked af , aldrig ligegyldig overfor , de er Aand , i sublim Forstand , Menneskehedens Erindring om sig selv , næsten til Identitet , man kan her i Formen genopleve for længe , 210 AANDENS STADIER længe siden døde Slægters Liv , dele deres Nu med dem , for altid , og der gives ikke noget andet evigt Liv . Kun af en særlig Aarsag , for at komme ind paa det absolut fysiske Dokument , udvalgte jeg en Dødsmaske , Romerbusten fra Boston , for at bestemme en Type , de øvrige antike Kunstværker er lige saa uvurderlige , vitale og psykologiske Mindesmærker om en svunden Tids Mennesker , med et Tillæg endda af den produktive Besjæling , en Kunstners Haand , der hæver dem over Aftrykket ; man har i dem et Arkiv man aldrig vil blive færdig med , for hver ny Slægt vil have nye Øjne at se med , til Indlevelsen i et Stykke Menneskehistorie for to Tusind Aar siden . Ogsaa om det Problem der her beskæftiger os giver de Underretning , altid at øse af . I Folkevandringstid og Vikingetid , Korstogtid , traadte Kunsten til Side , Tiden gik op i Bevægelse alene , en Flyttetid , et dundrende Ryttertog , uden Sans for at fastholde sig selv i Billeder , af Datidens dynamiske Skikkelser savner man modne Portræter , de skjuler sig som anonyme Riddersmænd bag deres tilriglede Hjelme , af Mennesket ser man kun Pansret . Disse Flyttemænd tilbragte deres Liv paa Skibe eller i Lejre , paa Hesteryg , kom ikke i Nærheden af Spejle . Kunstnere , det der var af den Slags , krøb i Ly i Klostre . Men med Renaissancen kommer Antikens Kunstliv igen . Af Columbus besidder man ikke en Gang et autentisk Portræt , de store Vandrere vender Ryggen til ; men med de næste følgende Generationer kommer det , et Vaarbrud i Kunsten , fra det 14 — 15 Aarhundrede ejer man en Verden af Portræter , malede Portræter , hvilket Antiken ikke har efterladt os , en Skare ypperlige Portrætkunstnere , hvis RYTTEREN 211 Frembringelser hører til Menneskehedens umistelige Kulturskatte . Hvis en Digression , her og andetsteds , ind paa Kunstens Omraade føles som en Forhaling af Opgaven bedes man være fattet paa lutter Digressioner ; disse Sammenstillinger er ikke tænkt som en Roman hvor man i Hast læser sig frem til Klimaks , i nærværende Tilfælde Aandens Stadier , der handles hele Tiden derom , man er paa det spændende Sted hele Tiden . Og endnu et : man faar hinanden ! Ingen Tendens , hemmelig eller aabenbar , er forfulgt , med Bekransning til — sidst af den yndede Helt og en vel arrangeret Forsmædelse for Historiens sorte Person , det ender med Bryllup og idel Tilfredshed , man behøver ikke at blade bag i Bogen for at overbevise sig derom , det ender med os selv , os allesammen , vor egen vidunderlige Tid , man skal nok komme i Tivoli . Imidlertid har man haft et behageligt Tilbageblik paa sine Trin . Gradus skulde afdække sig af sig selv , efterhaanden som Betragtningen skrider frem ; det er jo ikke Hensigten heller at genskrive hele Historien , den kan man repetere ved Siden af efter den første den bedste Ledetraad , det er Trinene der søges , hvor Lys falder paa dem . Med Forkærlighed benyttes Kunsten , der er sikre efterladte Spor , noget for Øjet , og et Udtryk for Stadierne selv ; Elementer til en Kunsthistorie , antropologisk anvendt , gaar derfor op i Skildringen , ligesom Historien i det hele taget ses i Lys af Biologien . Frihed forbeholdes til enhver tilsyneladende Ambuleren ud af Temaet , hvor det næres deraf ; Retningen i dette Arbejde er overhovedet ikke bestemt af Skole , men en vis Friluftsmetode , Indtryk optaget oprindeligt under aaben Himmel , paa 212 AANDENS STADIER Rejser , mellem Mennesker og i Naturen , siden bragt i Sammenhæng ved orienterende Læsning . Ad allehaande Omveje , fjernt fra hinanden liggende Punkter , med en Fugleflugt imellem , kan man komme til at sammenstille Ting som hører ind under mange forskellige , strengt fredede Discipliner , men som faar Totalbilledet til at springe frem . Renaissancens Kunst giver Adgang til at begive sig lige ind mellem Datidens Mennesker , de er paa Lærredet , lyslevende . De saa kendte og berømte , ofte nok reproducerede Kunstværker , Tizian , Holbein , Velasquez , fører ind i en Gang levende Menneskers Karakter , Graden af deres Kultur , Tidens hele Sjæl . De er noget mere end det sædvanlige antikvariske Snuseri , eller det tynde æstetiske Haleluja i Anledning af Kunst , eller det Snobafguderi der drives med gamle Mesterværker , Fabelpriserne , som er traadt i Stedet for en umiddelbar , opretstaaende Vurdering af Billeder i Forhold til hvad de forestiller ; Nutidens egen Armod røber sig i de Formuer gammel Kunst staar i . Jeg for min Part tilstaar at jeg aldrig har bedømt Malerier ud fra andet Synspunkt end Hensynet til hvad de indeholder af svundet Liv ; men her har Kunst ogsaa betydet det samme for mig som Virkeligheden selv , naar den ikke var at naa . Det er nu tredive Aar siden jeg saa Pradomuseet i Madrid , undertiden forveksler jeg Erindringen derom med virkeligt at have besøgt Spanien og Evropa som det var omkring 15 — 1600 , jeg synes jeg har set Karl V , men det var nu Tizians mægtige Rytterbillede af ham der har ekspanderet i Erindringen . Det gengiver ham , saadan red han , med Lansen RYTTEREN 213 fældet , ligesom i en majestætisk Distraktion , det formidable habsburgske Underbid yderligere prononceret ved en ligesom nærsynet Knejsen , saadan var han , Gedden , stiv som en Pind , udtryksløs , men altid rede til at slaa ! Det var den største Jordbesidder der nogensinde har levet — men ogsaa den sidste , for denne Dimension kunde ikke holdes , Karl blev virkelig træt af Magten , oprigtig træt , den havde forvandlet ham til Træ , og han endte med at lytte til en Stemme ligesom et Dødningeur i sit eget Indre , en ældgammel glemt Erindring om at han og hans Slægt dog ogsaa en Gang havde været Mennesker , simple Privatfolk , Bønder , med en lille Tilværelse , men dog en Tilværelse ; Bondekarl kunde han ikke blive igen , men han kunde gaa i Kloster , og det gjorde han . Og der kunde han saa sidde og lytte til Dødninguret , en sagte Banken af Skoven indeni hvad der var bleven et gammelt Møbel ! Tizians Portræter af ham , og af Sønnen , Philip II — Hestenavnet som gaar igen ! — staar ikke til at glemme , naar man en Gang har set dem . Det var jo en forfærdelig Mand , Philip II ; i Virkeligheden stak der ikke mere i Vamsen paa ham , efter hans Type , end paa en eller anden retsindig , stivhovedet Jagtjunker eller Proprietær , med Nerver nok til at holde Tyendet paa en lille Herregaard i Skræk , men Philip II arvede den halve Verden ! Stingene af hans Gigt mærkedes over det ganske civiliserede Evropa ; de Ulykker hans fortrædigede Lune og halsstarrige , lidende Sind blev Aarsag til kan ikke maales , Religionskrigenes Rædsler , som næsten affolkede Evropa , spirede i dette gærede , indefrosne Temperament — og det maa jo næsten siges , en Uret var over - 214 AANDENS STADIER gaaetham , et voldeligt Indgreb i Menneskeretten , det at være født til at bære Byrden af et Verdensherredømme , paalagt ved Arv , naar Naturen egentlig havde bestemt ham for uskyldige Rævejagter paa en lille Landejendom , en glad Rus med Venner , og et nøje ført Regnskab over fældede Træer og Køers Kælvetid hjemme paa Gaarden . Det er nu vel ikke gaaet op for Philip II at her stak Uretten , at hans Evner skulde strækkes ud over alle andre Anliggender end hans egne , han følte sig bevidst nok som Fyrste , var jo født naiv Kejser , men det var Sandheden , det var det der fordærvede ham Kødet paa Kroppen , det tirrede Sind , som han hævnede paa Alverden . Skylder man sindsforbitrede Fyrster for de Forfølgelser de lader hele Befolkninger blive til Del , skulde man ikke glemme den Tragik der ligger i selve deres Fødsel , som bestemmer dem for Byrder , og et Ceremoniel , og en Rustning , og et Hof som gaar paa Kløerne rundt om dem , og en Dronning som bliver en pakket paa , med hvem man skal faa en Tronarving , men som man brækker sig over , alt mens man maaske har beskedne , hæderlige Instinkter , som Ludvig XVI , i hvem en Klejnsmed gik tabt . Mærkeligt at se hvor det lille Haandværk indfinder sig ved Hofferne sammen med Enevælden , allerkæreste Modeluner af Monarkerne , Frederik III i Danmark yndede at dreje ; samtidig blev Damerne Hyrdinder , en glemt Fortids robuste , lykkelige Malkepiger dukkede op i dem , det blonde Blod ; de kunde ikke vende tilbage til Naturen ; men de kom i Pøbelhænder . Den fyrstelige Forvandling af Sindet , en Art højbaaren Neurastheni , skulde man omfatte med Sorg paa Fyrsternes RYTTEREN 215 Vegne , snarere end at dømme dem for en Brøde der laa i hele Tidskomplekset . Skylden bundede andetsteds , i det misforstaaede Arveprincip der overførte den naturlige Sukcession paa en Gaard , fra Fader til Søn , til Staten . Magten kan ikke nedarves . Saa længe Rigerne var Valgriger , under Feudaltiden , var der Sandsynlighed for at Dygtigheder kom i Spidsen for Rigerne , Arvefølgeretten og Enevælden bød ingen Garanti derfor , det var Diktatur , med Udsigt til at forkvaklede Ubetydeligheder , indtil Imbecile , hvilket man har set , arvede sig op til at styre hele Folkeslags Anliggender . Nu gør man sig vel nok overdrevne Forestillinger om Vanskelighederne ved at regere et Land , Statsmandskunst er simpel , i Middelalderen endnu beløb den sig til et Spil Kegler , ellers kunde det ikke være gjort af de enkle Karakterer der drev Datidens Politik ; Krig er simpel ; Knud den Store var et Barn paa en Snes Aar da han erobrede England ; det komplicerede Indtryk af Historien bagefter beror snarere paa at Ledere uden Hoved fik Lov at spege den som de gjorde . I det hele taget at regere , selv i vor Tid , er lettere end man forestiller sig , meget af en Illusion , Verden regerer sig selv . De smaa Rystelser der følger med en Regering tager et Folk med , dukker sig og faar jo et Stykke Mad , hvad der saa sker , naar det selv skaffer sig det . Det er med Folk og Nationer som med et Menneske , man kan leve uden at ane noget om sin Fysiologi , den er indviklet saa det forslaar , Fysiologen som ved Besked svimler overfor Vanskelighederne , men selv han bestaar ; Jord - og Betonarbejderen drøner Jomfruen i Brostenene uden at have studeret . Regenten bryster sig som Fluen paa et Lokomotiv . RYTTEREN 203 Alligevel maa man forundre sig over at ikke mere Skade er sket i Tidsaldre hvor hele Verdensdele var underkastet Enkeltmænds Initiativ , som i Rom under Diktaturet , eller i Enevældens Tid . Sagen er , de meningsløst priviligerede Imperatorer var dog kun Mennesker , med en naturlig Begrænsning , man ekstravagerede , men hvor langt skræver naar alt kommer til alt et Menneske ? Fabelen om Gaffelen siger det meget godt , Historien om Manden og Konen der havde faaet tre Ønsker bevilget . Tænke sig at faa et Ønske opfyldt , hvad man ønskede sig , og det tre Gange ! Konen ønsker sig straks en Gaffel , og den forbitrede Mand , som ventelig havde ønsket sig en Tobakspibe , ønsker da at den sad i hendes Liv ! Det tredje Ønske maa de bruge til at ønske Gaffelen ud igen . Ja længere rakte de ikke , med alle Muligheder paa Haanden ! De romerske korrupte Kejsere , i hvis Haand var lagt den mest ubegrænsede Magt Verden overhovedet har set , i en Tidsalder endnu uden Skrupler , selv de viste ingen synderlig Fantasi eller Originalitet naar det gjaldt at nyde Magten . Nero , en fordærvet Dreng , kunde ikke gaa videre i Tanken end til at ønske sig Laurbær paa Scenen , en Skuespillers Glorie , han brændte Rom af , myrdede som en Maar i et Hønsehus , men Hønsehuset var jo for stort , han kunde ikke overkomme alt Fjerkræet , han hostede med Fjer i Munden , maatte rekreere sig , Verden stod trods Nero . Da han flæbende som en Kanin stod for selv at skulle stikkes har stakkels Nero maattet erkende at hele Menneskeheden kan man dog ikke dræbe i Haanden , som han havde ønsket sig det , der maa Maskiner til — og det har Verden da ogsaa siden set . 216 AANDENS STADIER End ikke Enevælde og Sindssyge lagt sammen var i Stand til at præstere det ualmindelige , som for Caligulas Vedkommende , her var foruden den moralske ogsaa den rent menneskelige Hemning gaaet , enhver Skranke brudt ned , og hvad blev det saa til ? En Del seksuelt Svineri , som dog ogsaa har sin Grænse , en Række bæstiske Voldshandlinger , Fejghed og Sadisme blandet sammen , man husker jo ikke en Gang umiddelbart hvad det var for Skændigheder Caligula bedrev , de var præget af Ringhed , Uhyrlighed ; at ekstravagere , i en eller anden virkelig , glimrende Forstand , var Asyllemmet nægtet . Busten af Caligula man har paa Ny Carlsberg Glyptotek bærer alle Degenerationens umiskendelige Stigmata ; Typen er velkendt fra vor egen nærmeste Nutid , Udfaldet af en Krydsning som gentager sig nogenlunde konstant , for saa vidt var Caligula ansvarsløs . Og Arvelighed vidste man den Gang intet om — hvad ved man nu ? Men selv om Arvefølgen indenfor Fyrstehusene beredte de største Farer kunde Magten dog ikke løfte hverken Erhvervet eller Udviklingen af Hængslerne ; der er sørget for at Mennesket ikke vokser ind i Himlen , selv om man gør sig lang og lægger en Krone samt en Strudsfjer til sin Vækst , i selve den menneskelige Natur er der en Sikkerhedsventil som holder ved Jorden . Der var heri Stof til en Komedie , om en Fyrste som var født paa Magtens Tinde , paa alle Maader privilegeret , ved Afstamning , omtrent fra Guderne , Millioner at forføje over , en Hær til Raadighed , hele Verden for hans Fødder , og som haardnakket reagerer med en lille Alen i sit Indre , hvad der saa forlanges af ham , er og bliver lige jævn , hvor mange Trin 218 AANDENS STADIER der saa fører op til ham ; naar Statsraad og andre Plager har givet Slip paa ham trækker han sig tilbage til sit Privatgemak , hvor Ingen tør følge ham , og hvor det formodes at han i suveræn Ensomhed udruger Rigets Skæbne , og her lukker han op for et Skab , hvori han gemmer sine Søm , for han samler paa Søm , og sit Legetøj fra da han var en lille Prins , og sætter sig hemmelig og trøstet til at lege med smaa Sandsække , som han hejser op og ned i en lille Mølle ; en Møllerkarl er gaaet tabt i den Salvede ! De slebneste Kavallerer og Skønaander flokkes om hans Hof og rivaliserer hinanden ud for at underholde Majestæten , men han aander mærkeligt op naar han er mellem sine Heste , eller sine Matroser , hvem han med en frygtelig Gebærde , men varme Øjne , tiltaler i deres eget Sprog , og kalder for sine gamle Havbasser , hvis Aarsag de elsker ham og vrinsker efter at sprænges i Luften og sønderslides for ham paa Stedet ; en Dronning i Hermelin ødsler Sukkersmil paa sin Hersker , og hundrede dejlige Hofdamer ligger i Baghold i Korridorerne hvor han gaar forbi , i Haab om at han skal falde over dem , han kan ikke lukke en Dør op uden at en Yndighed ruller i hans Arme , af en Hændelse og forvirret , dekolleteret , og Kongen sværger ; men om Aftenen begiver han sig ned i et Stræde i sin Hovedstad hvor han gemmer en lille Pige af Folket , som har været sød imod ham , og som han forbliver tro alle sine Dage , formummet til Næsen i en gammel Soldaterkappe og som han tror incognito , men hele Hovedstaden kender jo sin Konge paa Næsen ! Og som anden Person i Stykket kunde man saa sætte en af Kongens Tjenere , en Lavkasteperson helt igennem , i Kon - RYTTEREN 219 gens Brød og med Ildøjne saaende Revolution i Etaten , Frihedsapostel , med alle Elementer i sig til en raa Tyran , et enevældigt , ustyrligt , lyvende og forraadende Individ , som vilde opæde hele Kongeriget , hvis han , og et Opløb bag ham , kom til Magten ! Stykket har jo saa godt som været spillet ; Motivet deri gentager sig . Et ædelt Moment kommer da ogsaa i Betragtning , naar de Enevoldsherrer Verden har set ikke allesammen misbrugte deres Magt , med Højbaarenheden fulgte ofte en Fornemhed af den Slags der ikke kan læres , urokkelige Æresbegreber , en enfoldig Form for Retskaffenhed , ikke bekendtgjort og ikke observeret , men som vejede mange Talenter og aandelige Slangekunster op . Det er jo heller ikke Vittigheden , den spirituelle Perfektibilitet , der regerer Verden . Man kan ikke helt frakende Philip II hæderligt Motiv i Bunden . Frivol var han ikke . En Ødeland var han ikke . Tizians Billeder af ham viser et Fysiognomi som man kender igen , mange Bønder i Nutiden ser saadan ud , det er et Karlefysiognomi , med en god Hovedform , men uudviklet og født gammel , præget af en egen vissen Blondhed , den store størknede Mund uden Udtryk eller Nerve , ingen Krusninger indenfra , smaa sure Øjne , Skikkelsen tør , Blodomløbet ligesom hemmet deri af de stive spanske Klæder . Var Flugt , Mod , oprindeligt Grundtrækket for hans Race , saa er Flugten her standset og slaaet om i en uhyggelig Forstemthed , han vaagnede op i en Fyrstevugge med et Aag paa sig , Livsmodet er krænket , overvældet , og bleven til Galde , Blæk i Sjælen , som Verden skal svie for . Det oprindelige Fundament i ham strakte sig til en lille Familjefader ; et abnormt 220 AANDENS STADIER Format af Magt , at hans Arm rakte saa langt som den gjorde , indgav ham den fortvivlede Ide at paaføre hele Menneskeheden en Lydighed han selv skrumpede af , et uhelbredeligt Svind i Menneskelighed han selv havde været Genstand for ; Tiden , Omstændighederne gjorde Billedet færdigt , den skumle , forstokkede , dybt elendige Monark , der afstedkom saa eksempelløse Ulykker og over hvis Minde saa sorte Faner hænger . Katolicismens mørke Drift , en Art Brunst som er alt Livs Fjende , satte sin usundeste Blomst i hans Instinkter , med brændende Indvolde gjorde han et Forsøg paa at piske hele sin Samtid til Graven . Resultatet blev jo at han satte alt hvad hans Forfædre havde samlet overstyr . Som et Modstykke til Philip II ' s fanatiske Umenneskelighed og Forfølgelsessyge staar den Mand der traadte op imod ham og beredte ikke alene hans men hele Systemets Undergang , Rettens og Frihedens Ridder , Vilhelm den Tavse . Man har et Maleri af ham , af Antonis Moro , meget følsomt gjort , virkelighedstro og sjælfuldt , han er fremstillet i Harnisk , anløbent Staal fra Top til Taa , som en stor blaa Bille , man maatte lægge haard Hud paa sig i de Tider , men Hovedet er blottet , den ene Haand ligger paa den aftagne Hjelm , i den anden bærer han Feltherrestaven , en ung blond Mand med en lang Ansigtsoval , ren nordisk Type . Udtrykket er tungsindigt og prøvet og staar i en sorgfuld Modsætning til de unge Træk , en forgræmmet Mund , smukke , aabne , kloge Øjne , men forvaagede Bryn ; hele Fysiognomiet taler om Menneskelighed , indre Hvilen i sig selv og ubrødelig Trofasthed , men tidlige , svære Bekymringer . Han ledede Nederlandenes Frihedskamp , lagde Grunden til Hollands RYTTEREN 221 Selvstændighed , men afslog at kalde sig Konge , skønt han dog tilhørte de gamle Fyrstehuse ; som Statholder blev han myrdet af en af Jesuitterne lejet Snigmorder . Det mærkeligste ved Portrætet er det Indtryk man har af at staa overfor et moderne Menneske , i Modsætning ellers til Tidens Ansigter der er lokalt prægede , Middelalderansigter , han ser næsten ud som en ung Mand fra vor egen Tid forklædt i Harnisk , Typen nærmest at søge mellem de unge Mænd man kender fra engelske Baadehold ; og han var virkelig et af de første moderne Mennesker , forud for sin Tid i aandelig Overlegenhed , en af de faa der saa stort , uden at være kynisk , paa Religionssager , mens hele Resten rasede intolerant , enten som den blinde , ubarmhjertige Reaktion eller som den lige saa uforsonlige Opposition , Baal og Brand paa begge Sider ; Religionsfriheden , som endelig gryede over Evropa efter at Slagmarkerne i 30 Aar var bleven vasket med Blod , havde en af sine første Stridsmænd i Vilhelm den Tavse . En naturlig Tanke , som han alene formaaede at huse , er nu hele Verden fælles om , næsten fire Hundrede Aar efter ; i Fordomsfrihed , og deri at det Simple skal sejre , leder Vilhelm den Tavse Tanken hen paa Alexander den Store . Cromwell ! En anden af Tidens uforglemmelige Skikkelser , Jernmand ogsaa han og Protektor , men han tilhørte ikke Fyrstefamiljen , tværtimod det var Folket der plantede sin Næve i Bordet , Begyndelsen til hvad der senere blev til Konstitutionerne og de fri Forfatninger . Cromwell var Fader til et bonmot som paa en simpel genial Maade løser en Vanskelighed , som Alexander den gordiske Knude , det var ham der udtalte , da man frygtede for Følgerne af at henrette 222 AANDENS STADIER en Konge : I will cut off his head with the crown upon it ! De andre kunde tænke sig at straffe Karl I , men Kongeværdigheden kunde de ikke tænke ud over , Cromwell kunde . Efter ham faldt man tilbage til den ; først en senere Tids demokratiske Øvelse er det lykkedes at nedbryde selve Dimensionsfornemmelsen overfor en Fyrste . Som Reliktform bestaar den naturligvis endnu , i kvindelige Kredse , meget udbredt efter hvad man hører ogsaa i Amerika , mærkeligt nok , da man altid der har været en Republik , formodentlig har man ikke haft Lejlighed til at slide sin Kultus op , da man ikke har haft Fyrster . Millionærer er et Surrogat , men mangler Stamtavle og Gæld . I det Galleri Holbeins storartede , uforlignelige Portrætkunst har efterladt sig har man en Nøgle til Racen , Form og Sjæl , i Tyskland og England omkring 1500 . De afbildede Personer er faa men opfattet med en gennemtrængende Karakteristik , Udbyttet af en høj , haardnakket Kunstnervilje , som man kan aflæse paa Holbeins egne Portræter af sig selv , det var en Maler ! En udførlig Undersøgelse for sig af Typerne hos Holbein , de antropologiske Oplysninger om Tiden man kan hente hos ham , gjordes nødig ; rent racemæssigt er de et lille Arkiv , hvor nogle af Hovedlinjerne i Evropas Antropologi i Middelalderen kan studeres . Gennem Holbein ved vi Besked om Henrik VIII , den berygtede Forbruger af Dronninger , men England en fordelagtig Konge — hvilket Fysiognomi ! „Det blonde Bestie " Nietzsche fablede voldsomhedssyg om var da legemliggjort her , med Hud og Haar ! Den enorme , hamsteragtige Kæbe fører Tanken endnu længere tilbage end Middelalderen , til en Gang da Racen var ung , RYTTEREN 223 en tyggende , skrupelløs Skovmand , den første Arier , hvadbehager ! I Sandhed , der har været Trin , ogsaa indenfor Racerne hver for sig ; og det er da godt Udviklingen fører bort fra de tidlige , ikke tilbage til dem igen ! Et af Holbeins Billeder giver den nordiske , blonde , i England forekommende Type , Rytteren og Herremanden , med særlig Tydelighed , næsten til Renkultur , Portrætet af Henrik VIII ' s Staldmester , Sir Nicholas Carew , som for Resten endte med at blive halshugget , hvem gjorde ikke det i Kongens Nærhed ? Det er en meget stor Mand , formidabel at se til i fuldt Harnisk , saa stærk formodentlig at han aldrig nogensinde har haft sine Kræfter nødige . De lange fornemme , hesteagtige Træk røber ingen overflødige ustandsmæssige Sjælsrørelser . Noget i Typen har altid indgivet mig den Forestilling at man her staar overfor Racen som den var i det gamle Danmark , jeg skulde næsten tro det er en Efterkommer af den tidlige danske Indvandring til England , paa Regner Lodbrogs Tid , hvis Træk her er bleven fastholdt af Holbeins uundgaaelige Øjne . Om Ganger - Rolf hed det sig at han var saa stor at ingen Hest kunde bære ham , Rytteren var næsten i Færd med at overgaa sit eget Format ; et Held for den tunge Nordmand at der gaves Skibe , han var ikke helt hindret i Røverhaandværket ! Disse blonde Kæmper over Normalen har forekommet , som enkelte gigantiske Træer ragende op over Skoven . Under Udstillingen i Paris 1900 erindrer jeg at have set saadan en lille Trop Kæmper , blonde Riser , rene pommerske Bjælker , som Tyskland havde moret sig med at sende over til Repræsentation , det var Gardeofficerer , deres Støvler alene var to Alen lange , det saa ud som om de 224 AANDENS STADIER havde stukket Benene i Kanoner ; antagelig er disse Folk døde nu . Dummere , mere henrivende uforskammede , adelige Mastetræer har jeg aldrig set . Lord Kitchener havde Højden . Har man et fortrinligt Middel til at studere Personligheder i Renaissancens højtudviklede Kunst , saa kommer Menneskefremstillingen en Periode længere fremme til at lide af en kuriøs Sygdom , i Paryktiden , en irriterende Uniformering af alle Fysiognomier , der naturligvis ikke var Kunstens Skyld , men som gør det umuligt at skelne Race saa vel som Karakter paa Datidens Mennesker ; hvad enten det drejer sig om Fyrster , Prælater eller Borgermænd , de ligner Puddelhunde allesammen . Det lykkedes virkelig næsten denne Periode at kvæle Individet og kujonere hele Menneskeheden ind under samme naragtige Form , udgaaet fra et Hof . Selv i det frie Amerika gik man med Parykker . Det var Enevælden , der kulminerede i Moden , et Diktatur fra oven ; men under dette Symbol gik Enevælden da ogsaa under , man etablerede en Lighed , og Ligheden slog igennem ! Ved ingen Lejlighed har Menneskeheden stemplet sig mere som en Horde end da den gik under Parykken — og det var endda Oplysningstiden . Men man blev da ogsaa endelig vred , forklædt som Faar begyndte man at tænke ; det var Folk med Parykker paa og Gaasepen i Haanden der filosoferede Enevælden i Stykker . Parykken har sit Urbillede i Sfinksen i Ægypten . Til Indførelse i Afrikas Raceforhold tjente Sfinksen som Vejviser , de Spor den fysiognomisk tydet leder ind paa ; et andet Træk ved den viser mod Nord , et ejendommeligt Perspektiv ind i Kultur og Kulturvandring , Sfinksens Hovedtøj , RYTTEREN 225 det gammelægyptiske Pandeklæde med Vinger ud til Siderne ligesom Efterligningen af en Paryk ; det kan næppe være andet end netop Efterligningen af en Paryk der er tilstræbt . De ældste Faraoer gik med kunstige Haarmanker , af en anden Aarsag end den Forestilling vi vilde knytte dertil , allerlængst tilbage en totemistisk Sammenhæng , som den kendes fra den Vildes Trin . Det er Allusionen til Løven og Løvens Manke der tidligt gaar sammen med Kongens Styrke og Værdighed . Ogsaa de assyriske Konger jagede Løven , personligt , som man ved fra udmærkede billedlige Fremstillinger ; Fyrsten og den ypperlige , uforfærdede Jæger var oprindeligt et og det samme . Og Løvens Magt og Frygtelighed gik over paa den der nedlagde den . Oprindeligt har Kongen sagtens iklædt sig selve Løvehuden , senere kun Halen , der som man ved hørte til Faraos Værdighedstegn , og som da anlægges hos vilde afrikanske Stammer endnu ; Manken er bleven efterlignet i Form af en Paryk , og endnu senere gaar den igen i Form af Hovedtøjet . Forestillingen om Løvedræberen som Folkebefrier og Heros har man i den græske meget gamle Myte om Herakles , der hænger sammen med Tilstedeværelsen af Løver endnu i Grækenland ; for Palæstinas Vedkommende Samson . Ved Anlæget af Ugandabanen blev Arbejdet en Tid lang stanset af Løver som aad de indfødte Arbejdere , da man var kommen saa langt som til Stationen Tsavo , den engelske Ingeniør , en Mand ved Navn Patterson , nedlagde alle Løverne , fem - seks farlige Bæster , ganske ene i Nærkamp med Riflen , og han blev af de Indfødte hyldet i heroiske Sange , det var Situationen ført op til vor egen Tid . I en Ungtid var Løven længe 226 AANDENS STADIER knyttet som Symbol til Kongemagten , endnu Alexander afbildes med Løvehuden over Hovedet ; i Heraldiken gaar Løven igen til denne Dag , adskillige Nationer fører den i Vaabenskjoldet , bl . a . den danske , uagtet Løven aldrig har været kendt her , det er da ogsaa en meget stiliseret Løve man ser i Vaabnet , en smuk Forskrækkelse , saa at sige ; Kongemagtens Symbol , som Kongemagten selv , er indført . Hos Ægypterne gik Symbolet tidligt over i Moden . Her ser det imidlertid ud til at Løvemotivet fra gammel Tid har været blandet sammen med et andet Totemmotiv , hentet fra Abeverdenen , nemlig Kappebavianen , Thot , Hamadryas . Løven og Kappebavianen , der forekommer i samme Strøg , ligner hinanden i den imponerende Manke , som flyder sammen fra Hoved og Skuldre og meget forstørrer Indtrykket af Dyret , Hannens Størrelse og Frygtelighed . At to Dyr af ellers forskellig Art begge er udrustet med samme Imponeremidler , samme mimicry , er et symmorfistisk Træk ikke ualmindeligt hos Dyr der lever i samme Trakter , det er næsten som om de aflurer hinanden et Virkemiddel , mange Eksempler kendes ; for Farvens Vedkommende kunde man nævne Giraffen og Leoparden . I Tilfældet Løve og Kappebavian har Symmorfismen strakt sig endogsaa ad Omveje til Mennesket , de gamle Ægyptere optog „Moden " fra dem . Den Dag i Dag opretholdes den af flere nordafrikanske Folk , hvad enten de nu i Fortiden har været i Berøring med Oldægypterne eller selvstændigt har tilegnet sig Stilen , f . Eks . de høje tynde Somalier , der bærer Haaret skilt og i en parykagtig , vel oljet og marelokket Fylde ud til begge Sider , et Arrangement der genkalder saavel Løven og Kappebavianen som Sfinksens Hovedtøj . RYTTEREN 217 Moden lader sig forfølge ind i Evropa og langt op i Tiden . Det er ikke netop paavist at vore egne Parykker , saadan som Ludvig XIV gik med dem , og som hele den civiliserede Verden gjorde sig til Nar med for et Par Hundrede Aar siden , at de stammer direkte ned fra Løvemanken . Men følger man Udbredelsesvejen ser det virkelig saadan ud . Som bekendt var langt Haar Mode i Forvejen i Evropa , før Paryktiden gik man med Haaret til Skuldrene , kæmmet i Midten , og denne Mode lader sig forfølge til Spanien , hvis Hof den Gang gav Tonen an i Evropa . Spanierne kan have faaet den fra Maurerne . Velasquez , saadan som han selv har malet sig , giver et fyldigt Begreb om Datidens Haarmode , og hans Type giver Nøglen til Oprindelsen , Velasquez har noget som det synes umiskendeligt nordafrikansk , maurisk i Trækkene . Frisuren , men ikke den alene , leder Tanken hen paa en hamitisk Oprindelse . Tilfældet er ikke isoleret , enhver der har været i Andalusien vil have mærket sig det nordafrikanske Element i den stærkt krydsede og opblandede Befolkning der , Maurerne opholdt sig ikke 7 — 800 Aar i Spanien uden at efterlade sig Spor . En særlig Race omtales i Middelalderens Spanien , opstaaet ved Blanding mellem Vestgoter og Maurer , indenfor Adelen , efter Landskabet Estremadura hvor de forekom blev de kaldt Estremenos og skal have været en særlig fremmelig , forvoven Menneskeart . Cortez var af de Estremener . Maurerne , Araberne , i Spanien , var jo ikke rene „Morianer " , de var Astronomer og Matematikere , en hel Del af Middelalderens Videnskab , som Nutidens grunder sig paa , stammer fra dem , i nyere Tid har man faaet Blik for deres 228 AANDENS STADIER Indsats i Verdenskulturen , efter at Opinionen længe var imod dem , bestemt af Kristenheden . Krydsning mellem Maurer og Vestgoter i Spanien vilde man paa Forhaand synes var stærke Kræfter lagt sammen — hvis man i det hele taget ved noget om Udfald af Krydsning . En anden lignende Blanding havde iøvrigt fundet Sted før , i tidlig Middelalder tabte et nordisk Vandrefolk , Vandalerne , ikke berømt som Kunstvenner , sig i Nordafrika , hvor de forsvandt som Folk , men næppe aldeles som Race , endnu mellem Nutidens Kabylere finder man temmelig rene blonde Typer som maa have en Sammenhæng med nordisk Indvandring . En Krydsning kan have været forberedt da Maurerne trængte op i Spanien , maaske var det Tømmer netop fra Vandalerne der gav Maurerne Mod og Smag til at søge Nord paa , selv om al Tradition var slukt og de kom som Mohamedanere . Blodet gør sig gældende . Hvem ved endelig om der ikke stikker et fjernt , meget fjernt etnisk Element af nordisk Oprindelse i selve Islam ? Nu rolig , Tungen lige i Munden — men det er dog egentlig ganske paafaldende hvor det elementære og vitale religiøse Princip i Mohamedanismen ligner det nordiske , førkristelige , mere end en Analogi , her som der gjaldt det ophidsende Dogme at Krigeren sikrede sig en anden fortrinlig Eksistens histoppe netop naar han faldt i Slag , en Soldatermoral hvormed man kunde føre sine Folk gennem Ild ; nordpaa associerede man Salighedstilstanden hinsides med den liflige Forestilling om endnu mere Krig , man skulde simpelthen slaa hinanden ihjel hver Dag og leve op igen , bænkede om et Bord med Flæsk af den ligeledes udødelige Galt , som medindbefattedes i Paradis , foruden meget Mundgodt , hvormed mentes RYTTEREN 229 Øl ; sydpaa nærede man Frygt for Flæsk og behøvede ikke stærke Drikke for at beruse sig , men her forestillede man sig til Gengæld de Saliges Opholdssted som et Harem , med Houris , at udtale svælgende , med Inhalation , yndige Araberinder , med Øjne som Stjerner , som blev Jomfruer igen hele Tiden , en Hær af Kvinder til hver enkelt Kriger , naar han havde ladet sig slagte for Islam . Forskellene er ret store , men Forslugenheden den samme , og det religiøse Tric identisk , at lure Mænd i Døden for sine Formaals Skyld med glimrende Veksler paa Belønning hinsides . Den lokale Smag gør sig jo gældende , Nordboernes Paradis er nordisk , til Genkendelse den Dag i Dag , de gamle Fyldebøtters Gimle bringer jo svenske Gæstebud i Erindring , „Dagen derpaa " , naar man er opstaaet , efter at være segnet ved Bordet forrige Døgn , og man saa spæder den op , dog med Sild i Stedet for Flæsk , og genfinder Terningerne i Græsset , lidt Kortenspil og en bevæget Korsang over Glassene , Helan der gaar , igen , altsaa Tilværelsen , saa skøn som man kender den , begyndt forfra , efter en dødlignende Slummer imellem . Islambekenderens Smag er en anden , og den gør ham Ære , her som hisset Kvinder , mange , unge , uden Afladelse , og skal jeg dø først , saa lad mig dø nu , nu , ikke holder jeg ud at nærme mig min Død til Fods , i Løb , nej min Hingst , der er som Lynet , skal bringe mig til min Død , min Evighed og mit Harem ! Den indre mærkelige Lighed mellem de gamle Nordboers mytologiske Forestillinger og religiøse Krigermoral og saa Mohamedanernes Tyrketro , der gav den en saa farlig Slagkraft , kan tænkes at hænge sammen med meget tidlige , præhistoriske Forbindelser mellem Vandrefolk nordfra og Ur - 230 AANDENS STADIER beduiner , nu umuligt at udrede ; men til Problemet og Rækkevidden deraf skal der vendes tilbage . I hvert Fald de gamle Nordboers Hedningemoral og Mohamedanernes Fatalisme giver Indtryk af den samme gradus . - Maurerne blev drevet ud af Evropa af den bigotte Ferdinand , med Tilnavnet den katolske , til Forsinkelse for Retninger som arbejdede sig igennem senere ; en Blodblanding blev stanset der dog havde været begyndt to Gange , først da Vandalerne var i Spanien , hvor Andalusien bærer deres Navn endnu , siden da Maurerne satte sig fast i Spanien , muligvis med Rester af vandalsk Blod i sig . Men maaske har man et Minde om den gunstige Krydsning i den i understreget Forstand enestaaende Velasquez , Malerkunstens Tinde , aldrig siden tilnærmet , et Gaurisankar i Kunsten . Al moderne Malerkunst nedstammer , gennem de franske Impressionister , fra Velasquez ; han var for saa vidt 400 Aar forud for sin Tid . Holder Gisningen Stik , at Velasquez har haft maurisk Blod i sine Aarer , har man med det samme en Nøgle til hans Mesterskab i hans Afstamning ; uden Forklaring virker Velasquez ellers som et isoleret Fænomen , en aandelig Modenhed ingen anden Maler før eller siden har naaet . En melankolsk Maurer taler ud af Velasquez Øjne , Fornemhed havde han fra flere Sider i sin Herkomst . Velasquez kunde man kalde Shejken mellem Malere . I et videre Perspektiv : Geni og Race , Blodblanding , har med hinanden at gøre . Det lange Hovedhaar paa Velasquez ' Tid blev altsaa siden til Parykken . Ludvig XIV skal have indført den , efter ham blev den optaget af hele den civiliserede Verden ; en Overgang var alle Mennesker ens , hvad enten de havde blondt RYTTEREN 231 eller sort Haar under Parykken , ingen Hovedform at se , man var alle „Løver " . Hvis Forbindelsen helt tilbage til Nordafrika kan eftervises tjener Motivet til at belyse Kulturimpulsers Vandring og Forvandling , her fra Syd til Nord . En Strøm af Paavirkning gaar fra de gamle Centrer i Ægypten og Mesopotamien , hvor Kulturen er ruget ud , mod Nord op i Evropa , i modsat Retning af den Racerne er gaaet ; to store Grundstrømninger mødes og giver Liv til hinanden . Paryktiden afslutter Enevælden . Men først som en Følge af den sidste store Verdenskrig bliver Rytteren omsider Græsrytter , vor Tid har set tre store Kejserriger befri sig for sin arvede Figur i Toppen . Den sletteste og fejgeste af dem , som overlevede sit Hus ' Fald , skal ikke omtales . Men til Belysning af vor egen nyeste Tid skal , efter at Rytteralderen er udløben , Synspunktet føres tilbage til en anden lige saa indgribende Faktor i Verdenshistorien , den der samler sig omkring Korsets Symbol . RYTTEREN 227 KORSET FRA El - Qorn forlagde jeg Udsigtspunktet nordpaa , til Jerusalem , siden til Rom , to Stationer Historien har passeret . Til Jerusalem kommer man fra Cairo med Toget , en Snes Timers Rejse , langs den urgamle Karavanevej gennem Ørkenen ud til Middelhavskysten . Den benyttes endnu , fra Toget traf jeg at se en Karavane bevæge sig gennem den milevidt gabende øde Ørken , med den langsomme , uforstyrrelige Rytme der er ejendommelig for Kamelen , Beduiner under Flytning aabenbart , Dromedarerne belæsset med Telte , Husgeraad og Tæpper , paa Toppen af de gyngende Læs sad tilslørede Kvinder , ved Siden af Toget et Par Mand til Hest med Geværer , og bagefter kom en langt udtrukken Flok sorte Geder , vogtet af to smukke langørede Hunde , den levende Anubis selv ; en Bagtrop af Børn , som sværmede ud til Siderne med mange Svinkeærinder under Vandringen ; og allersidst en gammel krumbøjet Kvinde , rokkende ved Stav og med en ganske lille travende Unge ved Haanden ; hurtigere gik Karavanen ikke end at de kunde vinde med . Bag deres Spor lukkede den øde vilde Ørken sig igen , en sandet Dal , hvorigennem Kara - KORSET 233 vanen trak , spærret af nylig tilføgne mægtige Sanddyner , Ørkenen som selv laa paa Vandring , her gik Vejen , kendelig ikke paa andet end de punkterede , ligesom syede Sømme der løb op over Sandmilerne , Kamelsporene i Ørkenen . Kamelen sætter et Spor i Sandet med sin store Trædepude der ligner et Aakandeblad , et tørstigt Tegn , som den gamle Ørkenvandrer altid har efterladt sig og altid skal efterlade sig . Som disse Beduiner flyttede har der været rejst her fra den ældste kendte Tid ; Abrahams Karavane , hvormed han vandrede ind i Kanaan , kan ikke i noget væsentligt Træk have set anderledes ud . Længere fremme , nogle Timer med Toget , Dage og Nætter for Kamelerne , havde Ørkenen en Smule Vegetation , de stride Urter og Ris paa Bunden af gamle tørlagte Flodlejer der kan holde Liv i Faar , Geder og Kameler , her , midt paa milevide , stenede Ødemarker , saa man Røg , her laa en Gruppe Beduinertelte , som sorte Fiskergarn hængt op til Tørring paa Jorden , i Grunden kun en Gedehaars Dug pælet ned i Randen og holdt oppe af et Par Stokke , man kan se ind under og lige igennem Teltet — saadan bor man , imellem at Karavanen er paa Vandring fra den ene magre Wadi til den anden , med Ugers Rejse imellem , saadan er Beduinens Kaar , som Ørkenen har skabt dem , de har ikke forandret sig , kan ikke forandre sig , skønt en hel anden Tid , en helt anden fortættet Kultur , i Form af et larmende Tog , løber gennem Sandet ved Siden af . For den der har dybt indgroede , vel næsten arvede Indtryk af Bondekultur , nordisk Landbrug , overleveret i Aar - 234 AANDENS STADIER tusinder paa fastbeliggende Gaarde , er Nomaden fremmed , vildfremmed , noget at lære som et helt andet Livstrin ; man føler at man maa forstaa Beduinen hvis man vil trænge ind i de mærkelige Kulturpaavirkninger der er udgaaet netop fra disse Egne . Aandelige Stød som har rystet Verden har jo forplantet sig netop fra saadanne Folk som har gynget deres Liv paa Kameler og hvis Hjem har været en Kedel over Ilden paa det vilde Flyvesand , med en Teltflig at sove under , og ellers ingen anden Tilværelse end en almægtig Ensomhed . Under saadanne Former som dem Beduinen endnu lever under har Menneskehedens første Udbredelse fundet Sted . Selve Livstypen , Trinet , at ligge paa Vandring , synes man man kender igen , ogsaa de nu saa fastsiddende Bønder oppe i Evropa har en Gang vandret , hele deres Liv , kun var det ikke Kamelen der bar dem , men Oksen og Hesten , og de har tidligt haft Vogne . Den ariske Vandring er bleven fuldbyrdet paa Kærrer , Husvogne , og de store Kvægflokke hvormed man er flyttet , stadig efter nye Græsgange , har været Livsbetingelsen for Familjen og Stammen ; en gennemført Kvægdyrkelse har fulgt den ariske Vandring overalt hvor den har sat sig Spor . I Betingelser , i Væsen har den været forskellig fra Beduinens omflyttende Liv , men noget i Trinet har været det samme . Det ligger Aartusinder tilbage for nordiske Folks Vedkommende ; i en endnu eksisterende Form der kan give et Begreb derom gaar det igen f . Eks . hos Kafferne , som før berørt , maaske næppe nogen velkommen Oplysning , „Arierne " opfattes heroisk ; i Virkeligheden har Trinet været vildt . Men hvad der nordpaa er bleven til en Myte er sydpaa aktuelt ; heraf det egentlige aandelige Udveks - KORSET 235 lingsforhold mellem Syd og Nord ; nordpaa har man erstattet sine glemte Urtraditioner med Frasagn sydfra , Menneskets Oprindelse har en Overgang været set udelukkende i en „bibelsk " Belysning . Med denne Menneskehedens Barndom kommer man i Berøring , direkte og i Nuet , saa snart man nærmer sig Syden . „Orienten " opløser sig til at være et Trin . Folk gaar her i lange Klæder , svøbte , som endnu kun Børnene nordpaa , den solede Verden hvori man lever minder om et stort aabent Sovekammer ; her er Verden yngre , i sin Begyndelse , hvor meget man saa er skolet op med bagvendte Forestillinger om at den er „gammel " . Orientaleren sidder paa Jorden , endnu de Vildes Hvilestilling , Afrikanerens , alle Negres Kendemærke , og det minder jo om Aben , man er Skoven , Oprindelsen nærmere her end nordoppe , hvor den hvide Mand har skudt en Stol ind mellem sig og Jorden . En engelsk Antropolog , F . G . Crookshank , har i et Skrift , The Mongol in our Midst , beskæftiget sig med den primitive Mands Hvilestilling og inddeler i den Anledning Menneskeheden i to Grupper , dem der sidder paa Hug , med Knæene op under Hagen , alle Afrikanere m . fl . , og dem der sidder med Benene under sig , Buddhastillingen , Mongolen , Asiaten . Hos den hvide Mand i Evropa skulde den ene eller den anden Oprindelse vise sig hos degenererede Individer , Tilbagefaldsformer , som jo ofte i isolerede Træk viser hen til Trin den civiliserede Race ellers har overvundet ; Buddhastillingen , med samt andre Tegn paa „Mongolisme " , paaviser han som forekommende hos Asyllemmer og uudviklede Børn i Evropa , en tankevækkende og sikkert træffende Iagttagelse ; 236 AANDENS STADIER Hvilestillingen med Knæene op under Hagen derimod har han fundet hænger sammen med svære Depressionstilstande hos Individer med Anlæg der peger mod Afrika ; den dybtgaaende Forskel i Anlæg fører han tilbage til samme Forskel som den der er mellem den asiatiske store Menneskeabe , Orang Utan , og de to afrikanske , Gorilla og Chimpanse , en Hypotese som staar for hans egen Regning . Der er noget i hele Undersøgelsen som sikkert er rigtig , det trinmæssige i Menneskehedens Opstigning og de dybt indgravede Spor Trinene efterlader sig , selv naar de er tilbagelagt . Optræden af mongoloide Kendemærker indenfor gammel evropæisk Befolkning taler for en fælles Afstamning , som her paa anden Maade eftersporet ; at Bærerne deraf er abnorme viser Udviklingsdistancen , paa Asyler og i Straffeanstalter skal Evropæeren genfinde Træk af sin Races Fortid , selve den isolerede gradus der springer i Øjnene . Foruden hos Barnet kan Stadierne jo forfølges biogenetisk hos Degenererede , her ufuldbyrdede Væksttrin , der viser tilbage i Slægten . Hele Betragtningen lønnede det sig at komme tilbage til . Østerlænderen sidder paa Hug paa Jorden , sit Udspring nærmere end den hvide Mand . Herodots saglige Oplysning om Ægypterne , at „Vandet kaste Fruentimmerne fra sig opretstaaende , Mændene derimod siddende " , fandt jeg bekræftet , Fellahen ruger ned paa Sandet i sin Burnus , anstændig for alles Øjne , og Kvinderne af Folket i Cairo har jeg set træde ud i Rendestenen og krumme Lænden , rask , uden i mindste Maade at blive bemærket , de lange Klæder skjuler det lille Ærinde , og Bukser findes jo ikke ; saaledes , kan jeg da sige med Herodot , forholder det sig altsaa med Ægyp - KORSET 237 terne . De er endnu i en Uskyldstilstand . Nilen lugter som Spædbørn . Naar man efter nogle Maaneders Ophold forlader Ægypten samler Indtrykkene sig til noget hedt og uskyldigt , Barnekammeret . Den ægyptiske Kunst , det gamle Ægypten , efterlader et Totalindtryk af at man har været Skoven , Dyrene nær , den ægyptiske Gudeverden med alle dens mystiske Sammenblandinger af menneskelige og dyriske Træk . Egentlig var Meningen vist meget simpel , oprindeligt Totemforestillinger , som man ogsaa kender dem fra andre vilde Folkeslag , men hos Ægypterne gik de sammen med en højtudviklet Kunst og bevarede sig i mere og mere udbyggede Symboler , som Tanken ikke kan finde tilbage i nu mere . De gamle Meksikaneres Gudeforestillinger var vel lignende Forvildelser , oprindeligt simpel Slangedyrkelse ; fra Indianere og Ur - Asiater kender man Totemdyrkelse i den primitive Form , Dyrkelse af de Dyr man frygtede mest og var mest afhængig af , og som man „stammede fra " . Ja man nedledte altsaa simpelthen Stammens Oprindelse fra et eller andet Dyr , Stammens Totem , ligesom da ogsaa Australierne , jævnfør nordiske Personnavne som Bjørn , Ulf , Svein , et mærkeligt Eksempel paa at Menneskeheden paa et bestemt tidligt , meget uklart Oplysningstrin , fælles for alle Racer , har været inde paa det rigtige , en Fornemmelse af Afstamningsfællesskab sammen med Dyrene . Men det var ganske vist en Forestilling der ikke havde noget med Udviklingen at gøre , vild Forklaring . Uagtet vor Tid har genoprettet Menneskets Sammenhæng med Dyrerækken taler de gamle Totemsymboler derfor ikke til en civiliseret Indbildningskraft ; det vilde Trin der præ - 238 AANDENS STADIER ger de ægyptiske Gudeforestillinger , selv i yppperlig kunstnerisk Fremstilling , har ingen Næring for Nutidsmennesket , ud over at Arten er kuriøs , Mennesker med Dyrehoveder , eller omvendt , har aldrig i Virkeligheden været set ; som Fantasifostre spærrer de Adgangen til Naturen . Mennesket vil man se som Menneske , Dyrene som Dyr . Ogsaa her har Goethe udtalt sig , paa sin modne , rammende Maade : efter først at have fjernet den indiske aandsfortærende Kunst fra sig vender han sig med Afsmag mod den ægyptiske : Auf ewig hab ' ich sievertrieben , Vielkopfige Gotter trifft mein Bann , So Wischnu , Rama , Brama , Schiven , Sogar den Affen Hannemann . Nun soli am Nil ich mir gefallen , Hundskopfige Gotter heissen gross : O war ich doch aus meinen Hallen Auch Isis und Osiris los ! Med dette Vers i Minde forlader man Ægypten og vender sig mod Palæstina , Regioner hvor man drev Dyredyrkelsen ud , „Guldkalven " , og grundede et , endnu ikke afsluttet , teologisk Skænderi i Stedet . VedEl Kantara krydser Toget Suezkanalen , ved Midnatstid ; store oplyste Dampere glider forbi i Maaneskinnet , i Niveau med Ørkenen , som Spøgelseskibe der sejler paa Land ; Fuldmaanen staar flammende paa Himlen , en vældig Maane , i den klare Ørkenluft , overalt det hvide , benhvide Sand , Verden fortryllet og skinnende stille , som de Dødes Krypt ; og herigennem glider som Drømmesyner de store evropæiske Passagerskibe , liggende højt med flere oplyste KORSET 239 Etager som hele svævende Byer i Maaneskinnet , store sorte P . & O . Baade , England paa Vej ud til Kolonierne , en Hollænder som skal til Java , det almægtige illuminerede Evropa der krydser Ørkenen . Et ubestemmeligt Tingeling kommer fra det Indvendige af de drægtige Kolosser , Maskiner , Ild i Maven , Tallerkener , Musik , og øverst mellem Mastetoppene tegner et udspændt Spindelvæv sig mod Stjernerne , Radioen — en Tragt galer formodentlig i Salonen nu , Nyheder fra Hovedstæderne , Skuespillerbrysttoner , de sidste Saxofonnumre — ja vist , Æventyret der , Synet , det svømmende Mirakel , det kender man jo , lige ned i Bunden , lige til Kokken med en hvid Ballonhue paa Hovedet som man ser gennem et Koøje inde i det dagklart oplyste Skibs Indre , altfor godt kender man det altsammen , og ser det dog nu som om man aldrig havde set det rigtigt før . Ved andre Lejligheder , i en anden Periode af Livet , har man selv været med paa en Damper gennem Kanalen , ud mod Østen , denne Gang ser man Skibene sejle forbi , fra en Korsvej hvor svundne Aldre sidder og stirrer , underligt ser man Tiden fra Ryggen , en sælsom Genkomst i Tanken . Nærved i Sandet , udenfor hvor Toget holder , brænder et lille Baal , og her sidder en Gruppe Beduiner og varmer Hænderne over Ilden i den bitterkolde stjerneklare Nat , hvor al Jordvarmen udstraaler til Himmelrummet : Livsvaner fem Tusind Aar gamle , her lige ved Korsvejen , hvor Civilisationens Fepaladser glider forbi ! Et Par Kameler staar som stivfrosne Støtter bag Gruppen i Skæret fra Ilden . Det monstrøse Dyr ligner da en Hængebro , ophængt ved sig selv i Luften . Toget venter her i fire Timer , uden paaviselig Grund , midt 240 AANDENS STADIER om Natten . Man kunde ikke tilbringe en Ventetid mere tilfredsstillende ; Stunder hvor man er forsinket faar man forærende . Ene , uden et Ord i sin Mund , tager man mod Pavsen , de fire Nattetimer i det dødsstille El Kantara , hvilket betyder Broen , mens Skibene , de store flydende Forlystelsessteder , krydser den ældgamle Karavanevej , og Fuldmaanen og Tiden ser hinanden ind i Ansigtet , her paa Skillevejen mellem Afrika og Asien . En lykkelig Overraskelse var mig forbeholdt da jeg rejste ind i Palæstina , der mødte jeg Foraaret og en nordisk Luft igen . Ja , det havde man ikke ventet , men man skal komme sydfra , fra den udbrændte , evig solede Luft i Ægypten for at opleve det . Palæstina har Førsteforaar allerede i Slutningen af Januar , saa blomstrer Mandeltræerne , som en blaalig Røg paa de endnu bladløse Træer , frysende og kuldskære i Farven , man ser gule Vaarblomster og Løgplanter , en luende rød Blomst som man tror er en Valmue , men som er en Ranunkel , og som man føler har Landets og Aarstidens Sjæl i sig , som Følfod og Mælkebøtte hjemme . Lærker ! Lærker ser man fra Toget , paa Rejse nordpaa ogsaa de , i smaa trækkende Flokke over de vidtstrakte nøgne , urolige Sletter der danner Overgangen mellem Ørkenen og det dyrkede Land , med dybe Render og Furer i efter Regntiden , og hvor Araberen pløjer den stenede Jord med en vaklevorn Dromedar , et magert Syn ; sorgløst flyver Lærkerne op og ned , i en hoppende Flugt , som Børn der gaar fra Skole , man ser dem slaa ned paa noget der er spildt fra en KORSET 241 Godsvogn paa en Station , det er vore Lærker , men de er tavse , om nogle Maaneder vil de hænge syngende over Reden hjemme paa de danske Agre . ILudd , hvor man skifter til Jerusalem , er det det skønneste milde Foraarssolskin efter Regn , med nyfødte gule vaade Blomster og Konvolvolus i Græsset , en yndig smilende Dag med regnafkølet , kvægende Luft som hjemme i Maj , skal jeg da virkelig komme hjem her ? Paa Stationen i Ludd spiser man store friske Appelsiner , som er vokset paa Stedet , man ser de grønne Orangehaver i Nærheden . En ung Jøde hvis Træk man synes man kender igen fra flere Hovedstæder promenerer paa Perronen , med den røde klæge Jord fra Lavlandet op ad Støvlerne , han er klædt som en Farmer , med Gamascher og Skindvest , antagelig er han Zionist og driver en af de ny nationale Appelsinplantager her i Nærheden ; det er nok ham der er kommen hjem ! Af dette unge haabefulde Palæstina skal man se mere . Om den ny - jødiske Bevægelse i Palæstina ved man paa Forhaand Besked gennem grebne Beskrivelser af Holitscher . Op til Bjergplateauet hvor Jerusalem ligger , arbejder Toget sig gennem en gammel Ravine , ud og ind i mange Kurver , med stadig Stigning , Kalkstensbjerge , Koller og Kløfter ud til begge Sider ; Slugtens Sidevægge og de omliggende Profiler har afgnedne Konturer som om en Syndflod er gaaet hen over Bjerget her ; det er tydeligt at Ravinen en Gang har været et rivende Elveleje , nu er den tør , helt ned i Bunden , selv ved Regntid , et Timeglas her som er løbet ud . Sammenstyrtede Cisterner i Bunden af Slugten taler om den fremadskridende Udtørring . Man ser smaa dyrkede Terrasser , 242 AANDENS STADIER Sten i Sten , med nogle faa Oliventræer , oppe paa Bjerget sorte Geder mellem Blokkene og en Hyrde i Faareskindspels , det gamle Testamente , som fra nu af gør sig erindret . Lokomotivet hyler i Kurverne , med en stenet Genlyd fra den umaadelige Hulvej i Bjerget . Fra Toget ser man en Foraarsflora op ad Skrænterne , ukendte Arter , som man havde Lyst til at fordybe sig mere i . Stigningen mærkes i Ørene og paa Pulsen , Jerusalem ligger 2500 Fod højt og har kendelig Bjergluft , som føles temmelig kold , isafkølet ; fra Stationen kommer man ud i et klægt leret Søle som hænger ved Støvlerne , det har regnet ; og Dagen efter regner det igen , fra en Skykappe over Bjerget , som snart lukker sig , snart klarer op lidt igen og lader et hvidt Sollys skinne igennem , nordisk , Regnen er en rigtig ordinær , raa Regn , ganske som i et vist Land , Jerusalem er vaad , alle Brosten glinser af Væde , om Natten hører man den saaende , svale Lyd af Regnen paa Tagene , en Monolog som man elsker , som et elsket Væsens Nærhed . Jerusalem har sin sparsomme Nedbør nu , siden kommer Tørken , den lange brændende Sommer igennem , men nu drikker hele Byen og opfanger Vand , bogstavelig talt , med alle de lave Kuppeltage der ligner Skildpaddeskjolde , omhyggelig muret med Afløb og Render , hver Draabe Regn ledes ned i Cisternen under Huset . Man har da altid her været afhængig af Himlen ! Nu har Jerusalem sin Vaar , overalt udenfor Murene gule Stjerneblomster og Ukrudt , Urter som man kender igen nordfra , en lille Sonchusart , Korsblomster , Storkenæb , Forglemmigej ; inde i selve Byen paa gamle smuldrende Mure og KORSET 243 Gesimser staar der Mospuder med hele Bede af Engkarse , vor egen saftigskøre Engkarse , smaa hængende Haver , at se paa Via dolorosa ! Den lille Hyrdetaske med de morsomme hjerteformede Skulper som er saa almindelig hjemme hele Aaret , den træffer man her , den danner Grønsvær i og omkring Jerusalem næsten som et Græs , den gror paa selve Tempelpladsen mellem Fliserne , og det er som at finde sin Barndom igen . Bibelshistorien og vor Barndom ! Trinene der finder hinanden ! Paa den hellige Gravs Kirke gror der Græs — og man maa tænke paa Peking hvor de vilde Steppeurter groede oppe paa Taget af de forfaldne Kejserpaladser : Naturen vender da tilbage overalt hvor man har villet fortrænge den og smykker Ruinerne af Menneskeværk med en Græstue og et Bed vilde Blomster , læsket af Regnen ! Noget af det første man lægger Mærke til i Jerusalem er Hyrderne der mod Aften vender hjem til Byen med deres Faareflokke , som de har græsset om Dagen ude paa Bjergene , som oftest ser man den burnusklædte Araber med et lille sort Lam slynget om Halsen , et der er for nyfødt eller for træt til at vinde med , ganske den kendte Figur fra Katakomberne , som gaar igen i alle hellige Billeder , det helligste Symbol , selve den gode Hyrde . Man er vendt tilbage til Mytens Stammested , Myten selv , den smukke usindbilledlige Natur . Oliebjerget : Paa det højeste Sted er der en stenet Høj , og her fandt jeg , da jeg skulde søge mig en Sten til Erindring , som andre Pilegrimme , en stor , kraftig formet Økse fra 244 AANDENS STADIER Stenalderen , en typisk Skivespalter , altsaa fra den ældre Stenalder , gjort af den lokale Stenart her , den gullige , haarde , ringende Kalksten som hele Jerusalem er brolagt med og som alle Huse er bygget af . Hos en Handlende i Byen , som havde opkøbt enkelte Oldsager fra Omegnen , erhvervede jeg nogle Stykker af det ældste Stenværktøj fra Palæstina , Typer jeg kendte i Forvejen fra Literaturen og fra Samlinger , Palæoliter af samme Slags som dem paa El Qorn , af Mousterientype , eller senere , nogle gjort af en flammet agatagtig Stenart som findes ogsaa her paa Oliebjerget . Her har han da gaaet , Urmanden , paa et Australiertrin , Jæger og Haandværker i Flint ; det gamle Træk som er kommen nordfra og har haft en Station paa El Qorn er ogsaa passeret gennem Palæstina ; Fund af et præhistorisk Kranium for nylig i det hellige Land vidner derom ; bag de bibelske afsluttede Traditioner aabner sig andre Perspektiver , paaviselige og med Rod langt dybere tilbage i Tiden , i en Sammenhæng med det almindelige Udviklingsniveau ogsaa andre Steder i Urtiden ; Skellet for vor Tidsregning , Evangeliernes Tid , rykker os nær som en Periode vi endnu lever i , ikke udlevet , skønt den har strakt sig over to Aartusinder . Hvad var da det vitale deri ? Man prøver om man kan se det , her fra Oliebjerget . Det er i hvert Fald et højt Sted . Nedenfor ligger Jerusalem , saa meget lavere at man ser ind over Muren til alle Tagene , Byens firkantede Form synlig , og man spørger sig selv hvorfor man ikke i sin Tid valgte det højere Sted til Befæstning . Strategisk ligger Byen umuligt , for en nyere Tids Betragtning , lige til at øse Skyts ned over ; men i Oldtiden laa KORSET 245 den jo udenfor Skudvidde fra Oliebjerget ; andre Hensyn har gjort sig gældende , Adgang til Vand , Stedets Hellighed . Det var jo selve Stedet der skulde beskyttes og befæstes . Oprindeligt var Jerusalem , Zion , et Offersted , den gammeljødiske Religion blev i meget en Steddyrkelse , Zion Helligdommen selv , Genstanden for den religiøse Fanatisme , altsaa noget i oprindeligste Forstand nationalt , Voksestedet derfor . Hvordan Zion blev det beskyttede og beskyttende , det elskede Sted , vilde jeg gaa udenom Historien for at forklare , tilbage til ganske primitive Forudsætninger , Ildtilbederens Forestillinger . Det gamle Testamente , Mosebøgerne , handler næsten ikke om andet , Israeliterne var Ilddyrkere , Brændofret Formen for deres Kultus , som hos alle Folkeslag paa et tidligt Trin ; Ilden var Guden , som man gav af sin Mad , for at nære den og holde Pagt med den . Dyrkelsen udvidede sig til alle Ildens Former , i ophøjet Forstand Sol og Maane ; stærkest samlede den sig omkring Vulkanen . Som andetsteds udført , et af Grundmotiverne i „Den lange Rejse " , anser jeg Vulkandyrkelsen for det centrale Vækstpunkt i al primitiv Religion . I „Vor Tidsalder " er Synspunktet første Gang anlagt , foranlediget af et Naturindtryk , et Blik paa Sinai Bjerg , paa Rejse ned gennem Rødehavet ; Indholdet af hele anden Mosebog er en storartet Beskrivelse af et husvildt Folks Opdragelse til faste Forestillinger , paa Vej fra et Land hvor de havde været i Afhængighed , til et andet hvor de skulde drive den oprindelige Befolkning ud og selv tage Landet i Besiddelse , under Førerskab af et overlegent Hoved som gav Naturbarnets vage Forestillinger Form og 246 AANDENS STADIER tugtede en skræmt Flok sammen under Indtrykket af en vældig elementær Magt , Vulkanen over deres Hoved , Guden , Jahve , selv . I dens Tegn aabenbarer „Herren " sig for det lille vildfarne Folk . Som skrevet staar , 2 . Mosebog 13 : „Og HERREN gik for dem , om Dagen i en Skystøtte , at lede dem paa Vejen , og om Natten i en Ildstøtte , at lyse for dem : at de kunde vandre Dag og Nat . " Kan det være andet end en Vulkan , set i det Fjerne ? Sinai har været i Udbrud , og det ildsprudende Bjerg har vist Vej for Israeliterne paa Udgangen fra Ægypten mod Kanaan . Vulkanen , Gunnung Api , har vist hele Menneskeheden Vej en Gang i Tidernes Morgen . Ovre paa den anden Side Jorden , paa Meksikos Højslette drog de to mægtige Vulkaner dér et Urfolk sammen om en Kultus og en Kultur . Det ældste Sagn , Prometheus , Udbringeren , har en Vulkan i Baggrunden ; i Nærheden af en Vulkan har Menneskeheden en Gang tilegnet sig Ilden ; Forestillinger derom har spredt sig med Menneskehedens Udbredelse og stikker i Roden af alle Folks første religiøse Aandsstadier . Med en mægtig malerisk Klarhed fremgaar Vulkandyrkelsen , i Udvikling og Udformning , af anden Mosebog , under en Vulkan i Udbrud smeder Moses Budene , med den som Forbundsfælle , Herren , aver han de Ubestandige og giver dem Retning . Jahve er en Ildgud , bogstaveligt at forstaa , Ilden selv , lejret paa Toppen af Bjerget ; frigjorte aandelige Gudeforestillinger kommer først senere . En stor Ildmand var Moses ; særdeles tydeligt , i et mindre Format , viser Stadiet sig i Fortællingen om Herren der taler til Moses i Skikkelse af en brændende Tornebusk , Identiteten af Ilden og Guden . Sin fulde Dimension henter Ilddyrkelsen fra Vulkanen , og man skal have set en Vulkan , Ildskæret om Natten og Røgsøjlen om Dagen , som to Luner af et Væsen i Skyen , paa Grænsen af Jord og Himmel , for at fatte hvad Naturmennesket har fattet , den vilde Uro og Systemet i hans Tanke . Frygt og Storhed gaar sammen deri , hellig er Vulkanen , Ilden og den Almægtige under et . Ilden , som Guden , dyrkede man paa høje Steder , eller forhøjede , heraf Altret , med Offerilden , Billedet paa Vulkanen . Men i det mindre har alle Ildfænomener næret det primitive Menneskes Gudeforestillinger , Lynet , St . Elms Ild , Forklaringen sagtens paa den brændende Tornebusk Moses saa , som „brændte uden at fortære sig selv " ; og er man fra Landet og har set St . Elms Ild som Barn ved man hvor det gaar til Marven ; af Rædsel og af Ild er det primitive Menneskes Gudeforestillinger vokset sammen . Zion var oprindeligt et Offersted , der kan have været set Ild her , forestiller jeg mig , Lynnedslag , Tordenguden som aabenbarede sig , og siden er der bleven ofret her ; Naturmenneskets Dyrkelse , som indeholder saa mange Ekstremer , vilde Nerver , Underkastelse , Tilbedelse , Skræk og Ekstase , er gaaet over paa Stedet , i hvert Fald det blev uadskilleligt fra den Kultus der var knyttet dertil . Endnu er selve Stedet jo en Helligdom , skønt tilegnet og holdt i Hævd af en anden fremmed Religionsbekendelse , den mohamedanske , den saakaldte Omars Moské har hverken Gudebilleder eller Altre , Templet er simpelthen bygget som en Kuppel over den nøgne Klippetop der en Gang har raget op i fri Luft her , det gamle Offersted , man kan se det som det har været fra Begyndel - 248 AANDENS STADIER sen , aldeles umærkværdigt , det er Helligheden der er det mærkværdige . Alleroprindeligst skal det have været en Tærskeplads , siden et Brændofferalter , indtil det nu er selve Pieteten der er Genstand for Fromhed . Man maa tænke paa Himlens Tempel i Peking , som ikke er noget Tempel , simpelthen et aabent Sted , med dekorerede Trapper op til , her ofrede de gamle Kejsere til Himlen , lige under den , Guddommen umiddelbart tilstede , og det maa siges , mere gribende Andagt kunde ikke tænkes ! Alle oprindelige Gudsforestillinger rører hinanden i Roden . Islam , som jo staar Kristendommen meget nær , har Patriarker tilfælles dermed , hviler ogsaa længst ude paa Symboler som har med Ildfænomener at gøre , den hellige Sten i Mekka skal være et Meteor , formodentlig har man set det falde ned , den rygende Guds Fodspor — det er virkelig af himmelsk Oprindelse ! I en vis Forstand er det jo det oplyste Nutidsmenneske der er klangløst , utilgængeligt for Underet , de store Sindsbevægelser og Fødsler i Sjælen , som var Naturmenneskets Gave ! Med Griffel i Haand noterer vi op hvad der var deres Følelsesekscesser , indtil rituelt Vanvid , i Anledning af en ufuldbaaren Tanke , som de dog vilde dø for , de var hidsige i Troen , rugevarme som ; Fjerkræ , trofaste til Døden , lod sig rive i Stykker for en eller anden hellig Rebus , de var frygteligt ægte ! Der er nu en Gang hedere i Knoppen end i den udfoldede Blomst . Hvor i Verden var der hedere , hvor blev der udøst Blod for Overbevisninger , det rene Ingenting , snusfornuftigt set , som her paa dette Sted ? Stedet var kært , og man havde KORSET 249 Traditioner her som det kostede Blod at rive over . Veerne har ikke lagt sig endnu . Det religiøse Fundament for det gamle Testamentes Mennesker var ikke væsensforskelligt fra andre primitive Folkeslags , det var samme Trin , Ildtilbederens , men det har haft et Fortrin frem for andre , det er bleven optegnet og læst i en større Udstrækning . Et Moment af Opsigt rykkede tidligt de gammeljødiske hellige Bøger i Forgrunden , de blev selv til Religion , omstridt , et Kildeskrift for aandelige Konvulsioner , som den Dag i Dag beskæftiger Verden ; hvad var Grunden dertil ? Et Indtryk paa Stedet , ganske topografisk , siger at Beliggenheden har en hel Del af Grunden . Var man her med særlig Lidenskab kommen til at hænge ved Stedet , saa var der særlige Kræfter fra Naturens Haand som gjorde Besidderne Grunden stridig ; man havde haft samme Held som Myrer ved en Alfarvej , der blev ideligt rodet op i Tuen . Fra Urtid af har Palæstina og Syrien netop været en Landevej , den naturlige Forbindelseslinje mellem Asien og Afrika , hvortil kom et gammelt Træk over Lilleasien fra Evropa ; megalitiske Mindesmærker , Dyssegrave som i Nordevropa , findes i disse Egne , efterladt af Folk med samme Kultur , mest sandsynlig af samme Race som dem nordpaa ; Hettiter , Assyrer , Persere , Ægyptere brødes mod hinanden som Folkebølger her paa dette Hjørne mellem tre Verdensdele , senere Grækere og Romere , Korsfarere , Tyrker , altid Grænsestridigheder , Gennemmarch af Hære , Valpladser her . Det jødiske Folk som ønskede at bo her blev skruet sammen , hidset og traadt fra tre Sider , allerede i Anlæget maatte de 250 AANDENS STADIER blive Grænsemennesker , Krisemennesker , man arbejdede tidligt med Front imod hele Resten af Verden , pakkede sig eksklusivt sammen for at bestaa , værgede sig imod alle Racer , samtidigt med at Berøringen med alle Racer førte til at man optog deres Blod i sig , det jødiske Folks Genesis , en Larm paa Hjørnet mellem tre Verdensdele som hørtes Verden over , og ingenlunde har lagt sig endnu . Saa blev Korset plantet her , Passionen , Lidelsen selv der traadte i Problemernes Sted og ikke aflod , den største af alle Sensationer der har beskæftiget Verden , historiedannende til denne Dag . . . Jerusalem er Genlyd deraf , hver Morgen og Aften og nogle af Nattetimerne med staar der et stort Slag oppe over Tagene af Klokker og Besværgelser , en Tonekrig i Luften , Muezinens Bedetime fra det høje Minaret man har bygget lige over den hellige Gravs Kirke , som for at overdøve Klokkerne derfra , en vild , moduleret Sang med Koloraturer oppe i de højeste Registre , sunget mod alle Himmelhjørner ; fjernt svarer det igen fra et andet Minaret i Byen , en tynd Tonetraad , med lidenskabelige Koloraturer ogsaa den , Allahs Tilhængere kalder paa hinanden over Jerusalems Tage , mens alle Klokker bamler i Munden paa hinanden , ikke faa uenige Religioner , som man ved , store , statsbeskyttede Religioner med Magt i mange Lande , og Alverdens Sekter , beskedne , men i Besiddelse af Klokker ogsaa de , et Marked af Stemmer og Propaganda i Mørket ovenover det dødsstille Jerusalem , hvor ingen Vogne færdes paa de stejle Trappegader , kun den lydløse Kamel med Puder under Fødderne ; det lyder som lige saa mange Gongoner og Tamtams , Bevægelse i Negerlandsbyen , og Allahtilbederens Sang minder mig mere end alt KORSET 251 andet om Malajens vildt bevægede Halstoner naar han liggende i en Kano paa Floden besværger Fuldmaanen . Det er Genfærdet over Jerusalem af alt hvad der har fundet Sted her ! Det øvrige religiøse Marked , som alle ved Besked om , er jo ogsaa kun den primitive Form der er bleven tilbage , efter at Indhold og Vækst er forsat andetstedshen , en grel og oprørende Udstilling , hvis ikke selv den simpleste Form for Pietet havde noget uskyldigt , trods alt . De hellige Steder i Jerusalem forbavser ved en næsten utænkelig Ringhed i Opfindsomheden , de platteste Associationer , til at rødme af Skam over paa den hvide Mands Vegne , i Forbindelse med en ganske raa , aaben Form for Pengeafpresning ; og dog naar man har gaaet hele Butiken igennem noterer man sig at al denne fromme Svindel jo i Virkeligheden afdækker den simple Sjæls Bestræbelser efter at faa Virkelighed mellem Hænder ! Man har hørt store Frasagn , nu vil man se Stedet . Man valfarter , vil have Syn for Sagn , man vil røre ved Tingene . Alt Marmor paa de hellige Steder er afglattet af Berøring , som slikket af Hærskarer , den ældste Form for Andagt og Magi i Forening , samme Forestilling om guddommelig Meddelelse gennem Berøring de gamle Ægyptere har haft , deres Guder er polerede deraf ; og det er da naar alt kommer til alt en naturlig Trang , at røre ved Tingene ! Deri kender man sig selv igen , et palpabelt Indtryk , som velgørende mætter Tanken , gerne i Forbindelse med en ringe Omkostning , Almisse og Bestikkelse , noget for noget , man er jo ikke bedre . Ud over den groteske Fetischisme er Menigmand ikke kommen , har aldrig været videre , Trinet er det samme , hvad 252 AANDENS STADIER enten det er Tibetaneren der rører sin Bedemølle , eller den evropæisk klædte oplyste Ægypter som lader Bedekransen gaa mekanisk gennem Hænderne mens han sidder paa en mondæn Kafé , eller Almenmennesket i Evropa der banker under Bordet . Paa visse jerngitrede Vinduer i Jerusalem , i Porte og andre Steder , kan man se smaa brogede Klude bundet om Stængerne , Ofringer , vistnok Kvinder som forbinder et eller andet Ønske med en hellig Handling , hvis Oprindelse de næppe aner noget om , det er en urgammel Offerform kendt ogsaa fra primitive Folkeslag , helt over ad Kina til , saadanne smaa meningsløse Udbrud af Tillid , hen i Vejret , et Knytte , en lille Gave af Tøj og en ydmyg Tanke til Skæbnen , er det der bevarer sig . I Bunden er man ens , man er kommen sammestedsfra . Fiskeren paa Nilen bruger samme Slags Net jeg har set Malajen bruge i Bagindien , et rundt Garn med Vægte langs Randen som man slynger ud saa det synker udspilet ned mod Bunden ; de kan ikke have lært det af hinanden , de har bragt det med sig fra et og samme Udspring . Hos alle Mennesker er det religiøse Instinkt det samme , man mødes i en Trang til det tangible . Den teologiske Tankebygning er jo for besværlig , den bliver mellem Præster , Menigmand springer fra den til Fordel for noget elementært ; og det bliver en Følelsessag hvorvidt man vil foragte det primitive Sind i Anledning af den megen Overtro , eller om man vil have lidt tilovers for en haardnakket Virkelighedssans der reducerer Dogmer og Skriftsteder til en Dørsten Gud har gaaet paa og som man kan knæle og kysse , og Moralen , hvad den fine Guds Mand siger , til Køb og Salg — KORSET 253 er det andet ? Relikvien var hvad Middelalderen begreb af det hele — og en Splint af Kristi Kors , det var da en Splint af Virkeligheden ! I Stedet for Gudfader , som man ikke kunde se , skød man Helgener ind , af jordisk Ekstraktion , det kunde man forstaa , helst naar man havde en god Rest af den Guds Mand , en Tand eller en Lemmeknogle , lagt i et smykket Relikvigemme og sat op paa Altret i vor Katedral , saa var man hjulpen . Men det var jo en sund Tanke , man dækkede sig , naar alt kommer til alt , med det mindre Bedrag imod det større . Til Gengæld satte Katolicismen den skønneste Myte , Guds Moder , ind i Stedet for umulige Spekulationer over Treenigheden , Livet der hævdede sig . Menigmand fik jo Ret , al den megen Teologi bevarede sig ikke , det gjorde Tingene . Hver Paaske staar der et Slag i den hellige Gravs Kirke , de Græsk - Katolske der fejrer Lysets Genkomst , Ilden som fødes paany , og som alle skal tænde deres Kerter ved , i hvilken Anledning man trænges og træder hinanden fordærvet , Russere og anden Almue oppe fra det indre Bagevropa som er vandret hundrede Mile i deres Hampegarns Sko for det samme , at faa Del i Lyset . Og Ve andre Trosbekendelser , om de stikker Næsen ind ved den Lejlighed , de bliver sønderrevet af Kvinder , Blodsudgydelse finder Sted , hvis man ikke skiller dem ad som gale Kreaturer , saa stor er Ophidselsen , Anderledestroende taales ikke , naar Lyset fødes . Denne mærkværdige Højtidelighed , som gentager sig endnu hvert Aar , i vor saa fremskredne Tid , er jo simpelthen den gamle Solhvervs - og Ildfornyelsesfest , som vore Forfædre har fejret den , og som de gamle Grækere og Romere 254 AANDENS STADIER fejrede den , en en Gang vidt udbredt Ildtilbedelses - og Kalenderfest , af Russerne forlagt til Jerusalem , under lidt andre Former , men fra Indholdets Side ganske uforandret . Den religiøse furor er et Trin , vel afgrænset i sig selv , som ikke undergaar Forandring , man udvikler sig væk fra det , men det udvikler sig ikke . Umuligt derfor at tage Hensyn til Religionerne som Systemer , at se dem indvendigt fra , deres ideologiske Værdi , eller gøre Forsøg paa at veje imod hinanden hvad mange forskellige Sekter har trættedes om gennem to Aartusinder ; som Trin falder alle Religioner , Kristendommen indbefattet , ind under Begrebet Paganisme , for at vælge en Glose der lader sig udvide til at omfatte hele Stadiet . Hermed skal menes det endnu vilde Sinds Forklaring af Tilværelsen , en mytisk Aarsagssammenhæng , i Forbindelse med en stærk , sjælfuld Evne til Hengivelse . Ved Paganisme skal man ingenlunde forstaa noget foragteligt , tværtimod , der er i Trinet noget det oplyste Menneske maa længes tilbage imod , med Vemod og Beundring , som man ser paa Barndommen ; men man kan ikke blive Barn igen , til et tilbagelagt Trin kan der ikke vendes tilbage . Ægte Udtryk for Paganisme , som de russiske Pilegrimmes Orgie i Jerusalem ved Lystændingsfesten , har noget forfærdeligt og smukt , en kronet Uvidenhed , man mener noget , Trinet ytrer sig med en morderisk og ædel Styrke , som Nutidsmennesket kun kan være Tilskuer til , med tør Mund ; en hedensk lykkelig Besættelse kan man jo ikke ad intellektuel Vej sætte sig tilbage til . Ikke heller altid at man ønsker det , det anstændige Nutids - KORSET 255 menneske har jo andre Udvidelser af Sindet , sit Stadium , men man vil aldrig nægte den primitive bevægede Religionsøvelse sin Respekt . Til Ekstremer har Paganismen noget frastødende , sindssygt , som naar Lapper kommer i religiøs Affekt , Tungetaleri , Dervischdans , men her er man ude over Religionens Grænse og inde paa det patologiske . Typisk og ægte hænger al Religion , primitivt forstaaet , sammen med Hjerte , stormende Inderlighed , og en Refleks af Tingenes Sammenhæng som gengivet i vilde Spejle ; man ser ikke saa godt , men man formaar at elske Fænomenet . Distancen mellem det religiøse Menneske og det oplyste markeres af en Aftagen i Følelsens Volumen , til Fordel for en større Finhed , samtidigt med at Forestillingerne om Omverdenen og Aarsagssammenhængen i Naturen mere og mere nærmer sig til Virkeligheden . At en Udvikling har fundet Sted , fra et Aandsliv i Knop , embryonalt og hedt , som det religiøse Stadium , til en fuldt udfoldet , umiddelbar , afsvalet Opfattelse af Naturen , beror ikke paa Stød indenfra , Aandens Bestræbelse selv , som man i Almindelighed er tilbøjelig til at tro , men paa noget i Udviklingen , som ikke kan iagttages før bagefter , en Grad af Menneskets Forvandling , jævnfør Barnets Vækst ; det religiøse Trin studeres derfor ikke med Udbytte ved at analysere den religiøse Ide , forladte Figurer , en anden Side fortjener Opmærksomhed , hvad der virkelig skete , Væksten i Humanitet . Lige saa lidt lønner det sig at gaa Historien efter , som Indbegrebet af kendte Fakta , gold Registrering , Historien er det Blivende , det hvori der er Liv , med samt Forudsætningerne 256 AANDENS STADIER derfor i Fortiden , Livets Rødder , det vil sige Udviklingen , som er den virkelige Historie , Resten er Episode . I det almindelige Omdømme har Kristendommen Ord for at have forvandlet paa Menneskeheden , til det bedre — Kætterbaalene , med videre , jo vist ! Forholdet har været det omvendte , eller er til Dels gaaet Haand i Haand , en Forvandling har fundet Sted , andre Nerver , et andet Nænne , og denne „Omvendelse " har ogsaa ytret sig i Moralen , der som enhver aandelig Figur kommer bagefter . En saadan Bevægelse er universel , et udbredt Vækstplan , en gradus , Udviklingens Hemmelighed ; hvori den bestaar , at søge sagtens i rent fysiologiske , umærkelige Forskydninger , er det Opgaven at efterspore . Resultatet foreligger i det Udviklingstrin vi befinder os paa , og som vi har en meget klar Forestilling om , selve Processen er ikke synderlig klarlagt , andre Generationers Hovedbrud . For at komme ind paa hvad der skete , al teologisk eller religionshistorisk Drøftelse udeladt , søges den Epoke der staar under Korsets Tegn her belyst som en politisk Situation , sociale Modsætninger ; fra dette Synspunkt lader det sig gøre at trænge ind til de Modifikationer i Nerve og human Vækst der betinger Udviklingen , indtil det Plan er naaet hvor Anskuelsen af Naturen og Tilværelsen falder sammen med den . Hvad det religiøse Aandsstadium angaar er vi her med det samme ved Slutningen af disse Betragtninger over Aandens Stadier , de kan ikke føres videre end til en nogenlunde tydelig Kontur , at løse Opgaven i Enkeltheder er uigennemførligt , men Rettesnoren derfor er lagt . KORSET 247 Paganismen gaar gennem alle Folkeslag og svarer til en vis Alder , et emotionelt Stadium , i sig selv værdifuldt , barbarisk , men ikke at stemple som „Dumhed " , som det har været Skik , en skrigende , ufærdig Intellektualisme , hele Livet igennem at larme som med en Kniv i Halsen i Anledning af Menneskehedens let paaviselige Fæiskhed ; naturlig , nødvendig og elskværdig er selv Taabeligheden , naar man ser Menneskeheden efter Trinet . Den uudviklede aandelige Kapacitet har sin Skønhed , derfor er det gamle Testamentes Bøger uforgængelige , som alt hvad man besidder af Oldskrifter , hvori den vandrende Menneskeheds forvirrede men blodrige , skaberkraftige Livsfabel er nedlagt . Pietas er et gammelt Ord for den dermed forbundne ureflekterede , store , simple Følelse , der ligesom trænger Menneske imod Medmenneske og imod Guddom ; med Pietet skulde man omfatte selv den fattigste Aandsform , hvori saa megen Sjælfuldhed har fundet Udtryk . Aldrig bliver dog Barndom og Fabel til at skille ad ; et ungt Trin og et Væsen i Knop mødes her i den samme Hede . Men Religionen uden Naturmenneskets Fromhed , som Nutiden er overmalet med , nærmest i Form af Tryksager , Dogmer og Konfessioner , samt Kirkegang , er jo kun en levnet Form , stagnerende aandelig Dovenskab . Religionen som Forretning , Kirken , Præsteskabet , skal ikke nærmere omtales , her ytrer sig i et pynteligt Udstyr den vilde Mands Svindel , Medicinmanden og den Betaling han forlanger og faar for sine Kunster . Som Paganisme saavel uden Fromhed som uden Skole , den blotte Uudviklethed , vilde jeg karakterisere visse moderne 258 AANDENS STADIER Aandsytringer , som man paa Grund af Pressens Ihærdighed ikke kan undgaa at lægge Mærke til , jeg tænker paa det højtciviliserede Nutidsmenneske og hans Overtro , saadan som den f . Eks . har lagt sig for Dagen i de sidste Aars Kapflyvninger over Atlanterhavet . Motoren og den Spænding der er forbunden dermed har blottet en Art Fatalisme , i ingen Grad hævet over den Vildes Trin ; mærkværdig er Sammenblandingen af civiliserede Træk i den højeste Potens med ganske primitive aandelige Reflekser , Paganisme og Teknik , en grel Kontrast som man ikke ved om man skal le eller græde over . Foran paa Motoren , Automobilet eller Flyvemaskinen , sidder Mascotten , et Navn af fransk Oprindelse , og et romansk Paafund , redebon tilegnet af den øvrige Verden , Fetischen , en eller anden Legetøjsfigur laant fra Barnekammeret , Abe eller Bjørn , som Chaufføren knytter sin Lykke til . Under Hænderne har han et moderne Vidunder , hvormed han overvinder Elementerne , selv Fuglene distanceret nu , men aandeligt er den veluddannede Pilot , hvem Olien i nogen Grad har gjort til en Kulørt , ikke kommen videre end til at have sin Totem eller sin Amulet med sig , for Kasualitet gaar ham endnu en vag Forestilling om „Lykke " , Fatalisme uden Overbevisning , egentlig talt kun Hullet af en Religion , efter at saavel Tanken som Naturmenneskets smukke Oprigtighed er brændt ud , kun en fjottet Form tilbage , som det fjottede Grin der kommer fra Pressens Fotografier af Celebriteter , Filmstjerner og Damer , den sig averterende Tomhed . Aandelig Tilbageblevethed gaar saa udmærket Haand i Haand med den højeste Civilisation , ligesom Smagen fra et Vaskeri og et tek - KORSET 259 nisk Vidunder tilsammen kundgør sig i Filmen . Atlanterhavsflyverne og de Aandsytringer der gik Verdenspressen rundt i deres Anledning ! Da Lindbergh fløj forkyndte et Telegram : „De 50 , 000 Tilskuere , som overværede Kampen mellem Sharkey og Malloney paa Yankee Stadion i Aftes , udbrød i Hurraraab , rejste sig , blottede Hovederne og stod nogle Minuter i tavs Bøn , da Meddelelsen indløb om , at Lindbergh havde forladt New Foundland . Nordpolsflyveren , Kommandør Byrd udtaler : Chancen er 4 mod 1 i Lindberghs Favør . Han har Benzin , han har Mod og Dygtighed , og Vejrmeldingerne er gode . " Han har Benzin ! Motormenneskets Karakteristik udtømt med faa Ord ! Nu var Lindbergh jo endda et Individ , fuldbaaren , noget mere end et Bundt Reflekser , han kort og godt fløj over og havde en faamælt Beretning derom bagefter , en Mand med Stof i sig til mere end en Flyver — men de andre ! Heltemod og Dødsforagt i Ære , men Kulturtrinet der afdækkede sig burde man have Lov til at omfatte med Ynk . Harmonien med Publikum er jo iøvrigt fuldkommen , af samme folkelige Oprindelse — forestille sig disse 50 , 000 Tilskuere ved en Boksekamp afbryde sig selv nogle Minuter i tavs Bøn ! Kransene der blev kastet ned i Atlanterhavet hvor den foregaaende Flyver var forulykket ! Hvad de flyvende Damer sagde ! Hvad de havde paa ! Hvilken imbecil Forestilling der laa til Grund for deres Mascot ! Korset der skulde kastes ned paa Nordpolen fra det italienske Luftskib , og Iltelegrammet fra Fruen som advarede derimod , da Luftskibet jo i samme Moment vilde være uden Kors ! Følgerne 260 AANDENS STADIER da ogsaa deraf , de ophedede Italienere lagt paa Is nogle Maaneder , Haleluja en hel Sommer igennem i Pressen , Verden over en Korsen sig , Bøn ordineret i Kirkerne , samtidigt med at der hviskedes om et Tilfælde af Antropofagi paa den fuldkommen nytteløse Nordpolsekspedition , en Opsigtsblære , som sprang . Men Verden havde faaet et Stykke „Mentalitet " at se , en Modeglose i senere Aaringer , hvormed Tiden synes at akceptere sin Tilstand . Fatalisme i en eller anden Form lurer paa Nutidsmennesket , efter at den virkelige , uskyldige Forvisning om et Forsyn har tabt sin Magt over Sindene , selv om man endnu uanstændigt hænger ved Gebærderne ; som Symptomer paa aandelig Opløsning , Reflekser af et svundent Trin , midt i en overciviliseret Verden , uden nyt aandeligt Holdepunkt , og uden Blufærdighed , bibringer disse Intelligensprøver , skønt naturligvis i sig selv ganske harmløse , et forstemmende Indtryk , som ikke rigtig vil faa Luft i Latter , af det moderne Massemenneskes aandelige Grad . Sammen med andre Indtryk af et tyndslidt Bevidsthedsindhold , megafoneret af Pressen , noget inderlig kommunt og frækt , fremkalder Chaufførtilbedelsen Ønsket om enten at leve i en svunden Tid eller ogsaa et godt Stykke inde i Fremtiden . Den politiske Opfattelse af Kristendommen , Bevægelsen set udenfra , her Hensynet til det paganistiske Indhold sat til Side , har i senere Aar været Genstand for dybtgaaende Undersøgelser , mange Forskeres Arbejde , baseret paa Bibelkritik , nye arkæologiske Udgravninger og Kildestudier . KORSET 257 Man er trængt bag om den kristne Moral ; og her gav jo f . Eks . Nietzsche i sin Tid et Stød , ved at føre Moralen tilbage fra en absolut Betragtning til en relativ , beroende paa sociale Modsætninger , to Parter om en Morals Opstaaen , de Stærke og de Svage , en Tanke der næppe oprindeligt var hans , og som han førte ud i en umenneskelig Tendens , hans kendte imperialistiske Proklamation af den Stærkeres Ret og Attentatet paa selve Barmhjertigheden , en sindssyg Tanke som skaffede sig Opsigt og gjorde Skade , men uden blivende Betydning . Den sunde Side af Synspunktet , Kristendommen opfattet historisk , er siden blevet et aandeligt Almeneje , næret fra mange Sider , noget der ligger i Tiden , et Niveau som breder sig , den udviklede , modne Tankegang anvendt ogsaa paa Fortiden . Denne almindelige politiske og sociale Betragtning følges her , Kristendommen set som en Konflikt mellem Afhængige og Uafhængige , med samt de psykologiske Symptomer der ledsagede Konflikten . Alle der undersøger ad denne Vej er enige om at Kristendommen betød Slavens Frigørelse , med to Ord . Hvordan Historien var stillet op , Krisen , er man klar over , i sin Spire var Kristendommen hvad vi nu vilde kalde en Klassekamp . Det begyndte med en forholdsvis isoleret , meget ujævnbyrdig Spænding mellem Rom , Verdensmagten , og den lille jødiske Stat i Palæstina og voksede sig op til en saadan Bitterhed og med saadanne Komplikationer at Bevægelsen i Løbet af en Række Aarhundreder bredte sig til hele Verden . Det der skete , som ikke før var sket , var at de Overvundne triumferede , ad en anden Vej end Nogen 262 AANDENS STADIER kunde forudse , en Ekspansion af selve Undertrykkelsen , der i sine Følger drog en Frigørelse af alle Undertrykte med sig . Opløsningen af den antike Verdens Forhold mellem Slaver og Frie var Kristendommens egentlige politiske og moralske Fortjeneste . Samtiden kunde ikke se Bevægelsen som en Klassekamp , men formulerede Aktionen som en Religion , Tidens aandelige Udtryksform . Det oprindelige Modsætningsforhold er jo nu hævet , i den grelleste Form , ikke at al Afhængighed er afskaffet . Men hvad Slaveri var maa rekonstrueres , hvis man vil forstaa de elementære Kræfter der arbejdede i Tiden . Og en mere indtrængende Analyse gøres nødig af det jødiske Folks Naturhistorie for at forklare hvorfor Bevægelsen tog sin Begyndelse her , med en Nemesiskraft der ikke lod sig stanse , mens Forsøg paa det undertrykte Folkefærds Frigørelse der var sat i Værk andetsteds , Spartacusopstanden f . Eks . et Par Generationer før Kristus , ikke lod sig gennemføre . Den oprindelige Impuls udgik fra Jerusalem , Jøderne leverede Lidenskaben som bragte Lavinen i Skred , den løsnede under Rom , og siden rullede den af sig selv . Særlige Aarsager maa have været virksomme her . Fra Jerusalem blev Korset baaret ud over Verden . Og Korset , Krucifikset , var Slaveriets Emblem , Indignationens Kampmærke . En Agitation som ikke lod sig stanse førtes fra Jerusalem langt ud over Palæstinas Grænser , rundt det indre Middelhavs Omraade , Paulus ' Rejseruter , lige til Hjertet af Rom , og hidførte i Løbet af Generationer en social Omvæltning , som i Løbet af Aarhundreder forplantede sig til hele Evropa , KORSET 263 et Tusind Aar undervejs fra Rom og op til de sidste Stationer i det barbariske Norden ; først Aar 1000 kristnedes Island , og Trællene gaves fri . Kraften der gav Anledning dertil , det jødiske Initiativ , ønsker man at bestemme nærmere , bag om den gængse vulgære Opfattelse af Jøden som „Jøde " . Hvad dannede den jødiske Karakter ? Selve Udviklingsmomentet , der laa bagved Bevægelsen , hvori bundede det ? Korsets Genesis som Symbol er der ikke lagt Vægt nok paa . Man er født med Forestillingen om Korset netop som Symbol , uden nærmere at reducere det til hvad det oprindeligt betød . Korset kroner store Bygningsværker , man bærer det som en Orden ; oprindeligt stod det for Tanken sammen med den halve lidende Part af Menneskeheden . Korset , den Korsfæstede skjuler utalte Skarer bagved , den hele underkastede Stand , Slaven , og det barbariske Straffemiddel der blev anvendt imod ham . Det er umuligt nu at forstaa Krucifiksets Kraft gennem saa langt et Tidsrum uden igen at gøre sig levende hvilken omfattende Uret og Elendighed der laa til Grund derfor . Slaveri var en Samfundsform i Oldtiden , selve Samfundsformen , af ethvert Normalmenneske akcepteret som Naturens Orden . I en vis , som man syntes undskyldelig Form , naar det drejede sig om Anderledesfarvede , er Slaveriet jo endda bleven opretholdt lige til Nutiden , Negerslaveriet , først afskaffet efter en blodig Krig mellem Nord - og Sydstaterne i Amerika sidst i forrige Aarhundrede . Mellem vilde Folk , Afrika og andetsteds , skal Slaveri skjule sig endnu . For An - 264 AANDENS STADIER tiken var det Reglen , Slaverne var anden Mands Ejendom , menneskeligt Kød og Blod givet i Haanden paa den ' der sad inde med den Stærkeres Ret . Og Haandhævdelsen kendte ingen Barmhjertighed , de strengeste Straffe gjordes nødig for at hindre Opsætsighed , under Forhold hvor Slaveantallet ofte var meget større end Antallet af Ejere . Slaven enten arvede sin Skæbne , Afhængige der altid havde været det , det nordiske Ord Træl medfører Forestillingen om en saadan bestaaende Stand , eller man nedsank i Slaveri , skønt oprindelig fribaaren , naar Krigslykken var ugunstig , blev solgt og kom under Svøben ; det latinske Ord servus betyder egentlig den Bjergede , Krigsfangen ; ja til Fordel for Sejrherrerne var han bjerget ; siden gik det over til at betyde den Tjenende . Han var brændemærket , som Kvæg , med sin Ejers Bomærke . Oprør eller Forsøg paa Rømning var Døden paa Korset . Den for Nutidsnerver utænkelige Straf gaar sandsynligvis tilbage til de ældste Tiders Trædyrkelse , og var saaledes ikke nogen egentlig udtænkt Grusomhedstilføjelse , oprindeligt hang den sammen med Forestillingen om et Offer , en from Handling , man hængte Krigsfanger eller Trælle paa det hellige Træ ; Resten af Skikken er da endnu det pyntede Juletræ ; det skete ved de store Aarstidsfester og var en Betaling til Magterne for at faa Aaret til at vende . Foruden at hænge Folk paa Træer i den hellige Lund kastede man dem paa Tornebuske , som det vides om den ældste nordiske Gudsdyrkelse , vel et urgammelt , fællesarisk religiøst Motiv . Fra denne Offerskik nedstammer to Straffeformer , Døden ved Hængning , Galgen , bevaret af nogle Folk endnu , og KORSET 265 saa Døden paa Korset . I begge Fald blev Ofret givet til Træet . Men den sidste Straf var jo saa langt den langvarigste . Selve Ordet Kors , af Latinsk crux , kommer etymologisk af Træ , en Pæl , som Forbryderen enten blev spiddet paa eller hængt op paa , senere naglet til , efter at Jern var bleven billigt ; Roden er fællesgermansk , det samme som Krog , særlig Betydning maaske et Træ vokset i Vinkel . Saaledes kan crux og Kors komme til at være af samme Rod som det nordiske Navn paa et Krus , det samme som Stob , Stub , Drikkekar , oprindeligt gjort af Træ . Hvorom alting er , Krigsfangen eller den Livegne , naar han havde forbrudt sig , blev givet til Træet . I de antike Fremstillinger af Myten om Marsyas tror jeg man har bevaret Korsfæstelsen i en Form ældre end den der anvendtes mod Slaver ; det hedder ganske vist at Straffen bestod i at den uheldige Musikant , der havde villet maale sig med Apollo , blev flaaet , ubekymrede Tider , men paa de kendte Skulpturer er han altid hængt op paa et Træ , med Armene pinligt surret op over Hovedet og hængende med hele sin Vægt ; det anatomiske Studium i Marsyasfigurerne vidner om en vidt fremskreden Kunst og siger noget om at man har haft Lejlighed til at studere efter Naturen , paa Datidens Rettersteder , Agonien i Marsyasfigurerne gaar forud for den der kendes fra Krucifikset. Som Marsyas er strakt i hele sin Længde fra Hænderne , som er surret til Træet , hvert Led paa ham i Pine , saadan maa man forestille sig de Elendige der blev sømmet op paa Korset. Myten om Marsyas har da ogsaa noget der bringer Antikens sociale Distance i Erindring , saa formasteligt var det at en Mar- 266 AANDENS STADIER syas turde vove at maale sig med en Apollo at han blev hængt op og flaaet for det. En Ting ti ! siger Marsyasskulpturerne : Antiken kunde taale at se det. Gennem den antike Kunst lader i det hele taget Forholdet mellem Afhængige og Uafhængige sig forfølge , den ufattelige Haardhed paa den ene Side , Ulykken og Lidelserne paa den anden . Den i en biologisk Forstand naturlige Grumhed , Trinet taget i Betragtning , gaar tilbage til et antropofagt Stadium , som det kendes endnu i Menneskehedens Periferi mellem de mest lavtstaaende Vilde ; Smagen , om man saa maa sige , er bleven en anden allerede i den ældste antike Tid , men Grumheden holder sig , rettere sagt Følelsesløsheden , overfor „Fjender " , ja selv overfor eget Kød og Blod , naar de strenge Guder kræver det , Ofring af Førstefødte , Bygninger som skulde sikres ved at man begravede et Menneske levende under Grundstenen ; senere et Dyr ; i vor Tid Landets Mønt , Nænnet aftagende , men Skikken langlivet . I Mangelen af en Mand traadte Billedet af en Mand ; en sammenpakket svinebunden Fange , fremstillet i Sten , kendes fra en Udgravning , Hængselstenen under en Port ; hver Gang Porten svingede skulde Tappen grave i Fangens Rygrad ; Indgang og Udgang i det Hus skulde hvile paa Lidelse , paa Undertrykkelse , paa Bevidstheden om at have Magt til for altid at holde den Overvundne nede og lade ham i Pine ! Den ægyptiske Kunst , der er saa teknisk gennemført og af en saa overordentlig Tydelighed , leverer en endeløs Frise af Illustrationer til det barbariske Forhold mellem Afhængige KORSET 267 og Uafhængige , Faraohs Glæde over Krigsfanger og deres Afstraffelse . Tutankhamens Stokke , der er bevaret , har en Krog foroven ganske som de ombøjede Stokke man bruger i Nutiden , de havde , foruden at de var til at støtte sig til , i fornødent Fald ave Omgivelser med , et andet raffineret Formaal , de skulde ligge i Haanden for altid at minde Herskeren om hans bankede og bundne Fjender : Krogen er udskaaret som to sammenslyngede og bagbundne Figurer , i en martret Stilling bagover som følger Krogens Form , den ene er Ægyptens Fjende i Nord , Asiaten , den anden Nubieren , Fjenden i Syd . De to Typer er beundringsværdigt skaaret , Kunstværker af højeste Rang , aldrig overgaaet af nogen senere Periode , Karakteristiken fuldendt , det er Syreren og Negeren en Gang for alle . Kunstneren har endda , foruden den fortrinligt trufne Racelighed haft Evne til at gengive det øjeblikkelige martrede Udtryk hos Fangerne , som maatte være en særlig Behagelighed i Faraohs Øjne , baade Asiaten og Negeren er som skaaret i Dødsøjeblikket , selve Agonien , med et særegent lidende Træk ved Næsen , som synes at være iagttaget efter Naturen . Goya har den samme anatomiske Iagttagelse , en Spasme af Musklen mellem Næse og Mund , i en Tegning af en Døende der kendes fra hans Haand . I et antikt Fragment der findes i Rom , „den døende Perser " , er Agonien iagttaget paa samme Maade , det maskeagtige , sødlige og afmægtige der gaar henover Døendes Træk . Faraohs Stokke , med de bagbundne og pinte Fjender af Riget in effigie , de har hver Dag glædet hans Øjne naar han var ude at spasere og kildet ham i Haanden ! Paa en af Kongens Buer er de yderste Spidser skaaret i Form af Menneske - 268 AANDENS STADIER hoveder , Rigets Fjender , Asiaten og Nubieren naturligvis , og Kerven til Strengen er passet ind mellem Hage og Hals — hver Gang Faraoh spænder sin Bue strangulerer han Arvefjenden ! Saadan et Træk kunde ikke opfindes , det har kun Virkeligheden . Faraohs Stridsvogn er paa Indersiden af Forsmækken dekoreret i Guld med Relieffer af syriske og nubiske Fanger — de gik nu Faraoh paa Hjernen — de Ulykkelige har Armene sammensnøret op over Hovedet , et Motiv gentaget tusinde Gange paa alle Ægyptens Templer , inde og ude , den kendte ubarmhjertige Behandling af Fanger , elendige Udlændige i Ægypterens Øjne , skæggede og krushaarede Avindsmænd , som det var en Glæde at se haardt behandlet . Paa Vognens Trinbræt hvor Farao satte sin Fod er der omhyggeligt og kunstfærdigt afbildet bundne Fanger , for at Kongen kunde sætte Foden paa dem , naar han steg op og naar han steg ned . Kongens Fodskammel , som er bevaret , en lav Skammel af Træ , er dekoreret , som man kan vente , med underkastede og lidende Fanger , Tegninger skaaret i Kontur , ganske særlig indtrængende tegnet , af en stor Kunstner , de døende Fanger ligesom driver i Rummet , uden Baggrund , med Hovedet bagover og afmægtige Fødder , strakt ud i selve Smertens og Dødens Element , elendige Svømmere paa Dødens Strøm , i Pine , søvnige , efter at Skræk og Mishandling har taget alle deres Kræfter ; aldrig har Tortur været mere nøjagtigt fremstillet . I tidligere Tid skal Faraohs Fodskammel have været Krigsfangerne selv , korporligt , saadan har nok endnu Khefren siddet , med en Byldt af et Menneske under sig , den bagbundne , stønnende Fyrste fra et Naboland , som Khefrens Hære har været saa heldige KORSET 269 at bringe levende hjem ; i en mere civiliseret , blødagtig Tidsalder hvilede Faraoh sine Fødder paa en udskaaret , billedprydet Skammel . Man forvinder ikke Billederne paa Tutankhamens Skammel , naar man har set dem . Saadan var Udviklingstrinet . Tutankhamen ligner endda alt andet end en Bøddel ; den unge Dreng der blev Konge og Gud i Ægypten , og døde endnu inden Skudet var hærdet , ser ikke ud til at have opfundet Grusomheden . Man vidste ikke bedre . Hos Børn genfinder man den samme uskyldige Grumhed der præger primitive Folk , selv paa fremskredne Kulturstadier . I Snille og Driftighed stod Ægypterne højere end de fleste andre Folk paa deres Tid , men deres Nerver var endnu Naturbarnets . Trinet var nogenlunde det samme som det man kender ovre fra den anden Side af Jorden , de mellemamerikanske Kulturer , hvor en relativt høj selskabelig Udvikling gik Haand i Haand med en ufattelig kannibalsk Ufølsomhed . Men selv de uhyggeligste Fremstillinger af Marter paa Tingene fra Tutankhamens Grav tager man til en vis Grad som Etikette , Brug der var gaaet over i Billeder ; han var jo Akhnatons Efterfølger , allerede før ham var en ny Aand og en ny Nerve opgaaet over Ægypten , Akhnatons Sol . Fra Ægypten til Hellas og Rom er der et Trin ; den hellenistiske Kunst har Fremstillinger af Fangers og Overvundnes Lidelser og af Sejrherrernes uforstyrrede Triumf , men ikke saa vildt præget , Tyngdepunktet mere hen ad Kunstværket til , Niveauet rykket op . Pergamonskulpturerne , der i komplet Stand har været et 270 AANDENS STADIER langt Galleri af et overvundet Folks Ydmygelser , kunstnerisk den højeste Standard der er naaet , saavel i ædel Stil som i gennemført Naturalisme , kendes nu kun fra enkelte Figurer , spredt i forskellige Samlinger , „den døende Galler " , „Nævefægteren " , begge at se i Rom , Gruppen af Galleren og hans Kvinde der dræber sig selv , hellere end at falde i Fangenskab , de har vidst hvad det vilde sige ; liggende Figurer af dræbte Fjender , hvoraf en Kvinde , af nordisk Type , et mærkeligt levende Marmorlig ; altsammen „Gallere " , det vil sige tidligt udvandrede blonde Nordboere af en eller anden Stamme , alt andet end hvad vi nu forstaar ved Gallere . Til denne Gruppe Kunstværker hører i Karakteren den saakaldte „Thusnelda " i Florenz , af ukendt Oprindelse , men ligeledes Sindbilledet paa Triumfen over et overvundet Folk , ligesom den unge fangne Germanerprins i Vatikanet . Om dem alle gælder det at de er Nordboer , lyslevende Repræsentatner for hvad Antiken kaldte „Barbarer " , de nye friske Folkebølger der kom ned nordfra og brødes mod Antikens Mure , for at splittes og tilintetgøres , Forposterne af dem , som Cimbrerne , ligesom Trækfuglene der flyver sig ihjel imod Fyret . En Nordbo berører de mere end som blot Kunstværker , man kender dem jo igen , det er Bønder , af Familjen , blonde karske Slægtninge fra for over 2000 Aar siden , Fætre hvem det gik galt sydpaa , vor hujende Børste af en Frænde der stormede efter de rige Markeder i Syden og maatte æde Jern eller klæde Træet ; store ægte Bønderdøtre som slog det gule Haar ned over Ansigtet og forstummede , hærtagne , givet til Pris for Sejrherrerne og deres forfærdelige Glæde . Det siges at det var Bevægelse over at se disse KORSET 271 Figurer i Syden , af Barbarer , nordiske mishandlede Krigsfanger , der oprindeligt gjorde Julius Lange til Kunsthistoriker . Den døende Galler , med det stride nordiske Haar , han forbløder da altid , krummet over sine tabte Vaaben , et Ulivssaar der aldrig vil heles , Smerten over hans Smerte . Nævefægteren i Bronce viser Evigheden sit ituslaaede Ansigt , som han af Kunstneren formodentlig er tænkt at have vist det for Logerne oppe i Cirkus , loppeagtigt Pak i Skarlagen , som ejede ham , ham , der efter Væksten at dømme var en Kæmpe og en Frimand før han blev Fange , en vældig Bondesøn oppe nordfra , hvem de havde sat i Gladiatorstalden og tvunget til at tæve Livet ud af andre Slaver , til Sjælen lukkede sig i ham , og der ikke var andet tilbage af et Ansigt end Arrene , og af Hænderne ikke andet end Knysterne af Jern . Et Blik paa Originalen i Rom siger , hvad man ikke kan se paa Billeder af den , at Kæmpen har været kuperet , saadan at forstaa at man har gjort ham til Umand men ladet ham beholde Kirtlerne , Antiken lig , et Stykke koldblodig udtænkt Kirurgi , Slaven skulde lemlæstes men ikke af med Drifterne , uskadeliggøres , men der skulde indlægges Vrede i Afmagten , saa fik man en god Gladiator ! Resterne af Antikens Folk er jo endnu kendt for at stikke Æsler med Pigkæp . Paa et gammelt Maleri af Carl Bloch af Samson der gaar for Møllen ser man Slavefogeden sidde oppe paa Kvernen , af pompejansk Mønster , og stikke til den blindede Kæmpe med et skarpt Rør , meget godt , Sadisten og Kreaturet , en Variant af hvad Kunstneren kan lære i Italien . Uhyggelig og angribende er Antikens Fremstillinger af Marter , fordi det kunstneriske Middel er saa højtudviklet ; 272 AANDENS STADIER den Vildes Uskyld , Trinet , forsoner ; en begyndende Satanisme hænger ved Kultur og Raahed i Forening . De romerske Monumenter over Sejre og Krigsfangerne paa dem griber og saarer , som en Haand om Hjertet — og det har vel været Meningen med dem . Romerens egen Deltagelse har været som Thøks tørre Taarer . Alle disse Folk nordfra der halshugges , paa de Skruer uden Ende af Hærtog og Ve der snoer sig op ad de to endnu bevarede Sejrssøjler i Rom , Trajansøjlen og Marcus Aureliussøjlen ; de Overvundne der krymper sig som størknede Menneskeskarer gaaet i en Fælde , paa Triumfbuerne , alle disse Barbarer i den antike Kunst , de faar jo deres Straf , de var endnu uheldige og maatte smage Hævnen ; siden blev det dem der lod Rom smage den ; men Mindet om hvad man gjorde ved dem vil ikke dø . Paa Constantinbuen i Rom ser man Barbarer nordfra blive slæbt i Fangenskab og henrettet , Folk letkendelige paa de lange snørede Benklæder , de kom fra kolde Breddegrader , de nordiske Fuldskæg og den „frygiske " Hue paa Hovedet . Det samme uldne Hovedtøj ser man i Portugal endnu , i Brug hos Fiskerne og Almuen , antagelig efterladt af Vestgoterne , paa Færøerne bruges det den Dag i Dag . I Danmark er det gaaet over i Sagnet , Nissens Hovedtøj , og „Nathuen " er bleven et nationalt Symbol paa Hr . Sørensens Træghed ; Typen stammer aabenbart ned fra det gamle Broncealderhovedtøj , hvoraf Nutidens Hat ogsaa er afledt , idet Randen er bøjet op og bleven til en Skygge , Overgang i Middelalderen , som man kan se paa Dürers Tegninger af Bønder . Denne særlige Art Hovedtøj har i Oldtiden haft en vid Udbredelse , har saa at sige siddet paa det samme Hoved , Nordboen , langs hele Atlanterhavskysten og ad en Rute ned KORSET 273 gennem det østlige Evropa , lige til „Frygerne " , hvoraf Navnet ; det var Indbegrebet af denne Ring af Barbarer der truede Rom og foreløbig knægtedes af Antiken , men endte med at ride den ned . Den frygiske Hue blev siden adopteret af de første franske Revolutionsmænd , indført fra Galejerne i Middelhavet , og en klassicistisk Tanke , nu Socialdemokratiets Emblem . Hvis det betyder at man er en fri Mand saa er det virkelig et meget gammelt og udbredt Symbol ; vore Fædre var iklædt dermed . Afhængigheden blev ikke varende . Men Synet af Kunstværkerne i Rom , ødelagte af Tiden og halvt ukendelige som de er , kan endnu faa det til at flamme i Aarerne . De skjulte ikke deres Velbehag , Overmandens Lyst , naar den Fangne og Vanmægtige bøjer Hovedet under Afstraffelsen . Paa Augustusgemmen ser man det saa ofte gentagne Motiv , Trofæerne og den skæggede alderstegne Germanerfyrste , udstillet foran Augustus , Farbroder som kom i Fjendevold , og de sørgende , bundne Kvinder bagved , rugende paa Jorden . Paa et Sølvbæger fundet i Boscoreale , hvor det er bleven begravet ved Vesuvs Udbrud , ser man fremstillet en fangen Barbar som rækker et Barn frem imod Augustus , vel et Stammeoverhoved , med samt Slægtens sidste Skud , det skal bede for ham hos den Almægtige , det skal bede for sig selv , det maa ikke gaa til Grunde , og Barnet rækker Hænderne frem imod den fremmede , højtsiddende , tavse Mand , et tykt , yndigt Drengebarn , vor lille Søn , Slægtens Haab — saadan rakte den germanske Verden et Barn frem imod Rom ! Men Augustus sidder ubevægelig , tør , den taareløse Thøk , Augustus holder Cæsarmasken . Mod Rom rakte man Barnet forgæves . KORSET 261 Har den romerske Kunst sat sig uforgængelige Spor , som griber for alle Tider , i Fremstillingen af de Overvundne , saa bærer den ogsaa Vidnesbyrd om Virkningen af Magten paa Sejrherrerne . De er Fædre til Infamien Væ victis , de vidste ikke af at der gives et lige saa skæbnesvangert Nemesisord : Væ victoribus ! Man ser det paa Augustus , Stenansigtet der , han dør dog i levende Live ! Visse Buster af Romerinder , af den regerende Kaste , et Par er at se paa Glyptoteket i København , opbevarer et uhyggeligt fysiognomisk Præg af Raahed , djævelsk sammenbidt Grusomhed , som er bleven til Melankoli , for det er jo Naturen som har skændet sig , Nedbrydningen af hvad der oprindeligt var et Menneske , Aandsfortærelsen , som følger med Magten ; det er den Slags romerske Husmødre man ved om der stak Slavinder til døde med Haarnaale . Det er Rytterens Nemesis , Magten der angriber Sjælen og gør den en Gang glade Kriger til Slavefoged ; Magten rendyrker Selviskhed , Ufølsomhed , den forarmer Fantasien , indtil der omsider ikke er andet tilbage af et Individ end en Toga . Man betragte de romerske Kejserbuster ! Et andet Onde har iøvrigt arbejdet med her , foruden Enevælden , Nedbrydning af Blodet , galt Bestik i Slægten , som kommer af Rang uden Instinkter . Ejendom nedbryder , af hvad der en Gang var Race bliver der Adel , udslukte Overtagere af et Bo , som , for at gøre et Spring i Tiden , de vidløse Herremænd i England der endnu rider til Ræven med et Kobbel Hunde , et ynkværdigt Rudiment af en Fornøjelse en Gang i Middelalderen . Men ogsaa Undertrykkelsen har , som før berørt , svære KORSET 275 Følger for den Afhængige ; er den Undertrykte ikke født Træl skal han blive det , Trællekarakteren indfinder sig naar man har svedt tilstrækkelig længe under Aaget . Afmagt og aldrig andet end Hævn som en gloende Bolt i Brystet brænder Bevidstheden om , endevender hele Karakteren . Et særligt tragisk og bidende Moment kommer til naar Slaven oprindeligt er en Fribaaren som er bleven anden Mands Ejendom , ekstra tilspidset hvis hans Herre er en Trællesjæl , hvem Lykkehjulet , det omskiftelige , som Krøsus taler om , har bragt ovenpaa , tvedobbelt kompliceret ; Motivet er sat op , uden at komme til Udfoldelse , af Oehlenschlæger i „Hroar " . De antike Kunstværker , som behandler Nedværdigelsen af Barbarer , har selv nu saa længe efter noget smerteligt og dybt gribende ; men der er da endelig ingen Grund til at tro Barbaren har været bedre ; hvad fangne Romere har maattet gennemgaa naar de faldt i de vilde nordlige Stammers Hænder og blev slæbt i Trældom oppe i Teutoburgerskoven , og hængt paa Træet , eller kom i Handelen og endte endnu længere nordoppe , det melder Historien ikke noget om ; nordoppe havde man ingen Historie og ingen Kunst , ud over et eller andet sindrigt Snitværk i Træ maaske , uden efterladt Spor , der skulde gaa endnu næsten 1000 Aar efter Augustustiden , inden man bragte det til de første kummerlige literære Mindesmærker vi kender fra Runestenene . Saa langt var der mellem Landene den Gang ! Heroppe har den fangne , forfinede Romer ikke haft det godt , under en Ejermand som vel ikke har haft Sydens kultiverede Lystfornemmelser overfor Undergivne , men som i bedste Fald har været stupid , 276 AANDENS STADIER med Fingerender som Skærver ; om Rædslen i Trælleselskabet , hvortil Romeren blev stødt ned , kan man ikke gøre sig nogen Forestilling . Paa ingen af Siderne har der været Naade for den Overvundne , i gammel Tid . Tiden havde andre Nerver end vi nu kan sætte os ind i . Man haaber at Ofrene led mindre , for ogsaa de havde andre Nerver end dem hvormed vi nu forestiller os deres Lidelser . De var sikkert selv fuldt forberedte paa at bruge Haardhed , hvis de blev øverst . Haardhed mod andre beror paa Nerver som ikke lader sig ryste indenfra , manglende Indbildningskraft ; Barmhjertighed derimod er en Refleks af egne Følelser , til Fordel for den Lidende , man kan ikke tilføje andre hvad man ikke selv var i Stand til at bære . At sige normale Mennesker . Det ses ogsaa at ømskindede , fejge Sjæle skaffer sig Fornemmelsen af Oprejsning ved at udøve Tortur mod Ofre der er falden i deres Magt , det er ikke en Gang depraveret Natur , det er en modbydelig Sygdom . Ind i denne haarde Verden er det saa Korset bliver baaret . Mens Barnet forgæves blev rakt mod Augustus var der et spædt Liv i Palæstina der skulde give Anledning til at Verden vendte sig ; Kræfterne der var bestemt til at undergrave Rom var allerede i Spiring . I Kristendommens Navn fuldbyrdes den Bevægelse der gradvist nedriver Skellet mellem Afhængige og Uafhængige . Det kom ikke som et Oprør eller en Kamp til Afgørelse mellem de to Klasser , med et Samfundssvælg imellem , men som en langsom Etablering af en ny tredje Faktor , de Af - KORSET 277 hængiges Glorie ; Magten blev hvor den var , indtil videre , men den Undertrykte bemægtigede sig Udviklingen ! Kristendommen begyndte underjordisk , i bogstavelig Forstand , hemmelige Forsamlinger i Krypter og Katakomber , siden traadte den ud i Lyset ; sit Navn har Bevægelsen efter Stifteren , den Salvede , men den Energi hvormed Udbredelsen gennemførtes skyldtes andre og flere . Situationen hvormed det hele begyndte i Jerusalem var jo mærkelig , vævet sammen af Illusioner og den krasseste Virkelighed ; Literaturen skal nu ikke forøges med et nyt Læs , kun af Hensyn til det Lys der falder paa Stadierne gennemgaaes Forhistorien i yderste Knaphed . Der var den lille jødiske Nation , som efter mange voldsomme Omskiftelser var endt med at blive en Provins under Rom , hvis indre Affærer i sidste Instans ordnedes af en romersk Øvrighedsperson , Pilatus ( Lansebæreren ? ) , berømt fordi han i et enkelt Optrin rørte ved et Drama der senere blev verdenshistorisk . De indre Affærer i Jerusalem var man ikke enige om , tværtimod , Jerusalem var delt i flere , hinanden uforsonligt modsatte politiske Partier og Skoler ; kun i en Henseende mødtes Lidenskaberne , i at hade den fremmede Undertrykker . En gammel national Spaadom , halvt fantastisk , men af ikke helt umulig Karakter , holdt Haabet oppe om en Gang at blive det uafhængige Israel igen , en Befrier der skulde komme , Messias , den Salvede , af Davids Æt , altsaa et Kongsemne . Jødefolkets Ulykker , gennem mange Undertrykkelser , Udlændighed og Prøvelser maatte naturligt føre til Dannelsen af en saadan Ønskedrøm ; i en mere svævende mystisk Betydning ventede man Messias som den der ved en eller anden aande - 278 AANDENS STADIER lig Ekspansion skulde fuldbyrde de store Fordringer Jødefolket stillede til sig selv som Folk . „Udvalgt " har alle Folk anset sig for at være , lige til Kineserne ; men Ingen har som Jøderne paa Forhaand kreeret en Forestilling om et Haab udenfor Haabet ; en altid umulig Nutid nødte dem til at placere deres Skæbne ind i Fremtiden . Situationen i Jerusalem i Øjeblikket efter Verdenskrigen er ikke aldeles ulig den der ophedede Sindene for smaa to Tusinde Aar siden under Cæsarerne , den Gang var det Rom , nu er det England . Dette siges uden fornærmelig Hensigt mod nogen af Parterne , for hvem Forfatteren uden Forskel har den største Agtelse . Fra Toget op til Jerusalem ser man Flyvemaskiner i Luften , det er Rekognosceringer fra den engelske Flyverstation i Ramleh ; Britannien holder sig ellers med kølig Takt tilbage , uden at skilte unødvendigt med Verdensherredømmet , man ser ingen Officerer eller Militær i Jerusalem , heller ikke i Ægypten , som det vilde have ligget nær for Tyskere , at bramme med Magten , Englænderen har ikke noget imod at passere ubemærket i Baggrunden , med Nøglen til de strategiske Punkter i Lommen ; Realiteter gaar ham over Revuer . Dog har man lagt en stor Soldaterkirkegaard oppe paa Højderne ved Oliebjerget , og der skal vistnok være et Monument , til Minde om Befrielsen af Jerusalem , en afsides Korsfarertjeneste Englænderne fandt Lejlighed til at ofre sig for under Verdenskrigen . Flyvemaskinerne kan imidlertid ikke skjule sig , med mindre det var muligt at kamouflere dem som Engle , naturligt over det hellige Land , de kredser som store Ørne over Palæstina , Roms Ørne der er kommen igen . 274 AANDENS STADIER I Jerusalem ser man paa Gadehjørnerne i den gamle By , der har hørt saa megen Palaver , Grupper af ivrigt konfererende Jøder , baade af den gamle ortodokse , intrigespændte , forsigtige Ahasverustype , som gør Halsen lang ind i Kredsen , lutter Øre , Følehorn over det hele , og saa de unge aabne , hensynsløse Zionister der vrider sig som Orme man har heldt Skedevand paa ; de Unge gaar ogsaa med Proptrækkerkrøller nu , som en Udfordring til Aarhundreders raa Spøg der er bleven ødslet paa deres Fædre i den Anledning ; Gruppen udveksler Nyheder , hedt , og med det ene Øre udad , for om Nogen lytter , man forstaar ikke hvad de siger , for det er Ny - Hebraisk , men paa Læberne synes man , om det nu er rigtigt eller ej , man kan læse : England ! England ! Nu som før er man afhængig af en Magt over Magten i Jerusalem . Fremdeles er man indbyrdes uenige , Zionisterne har Modstandere indenfor Jødernes egne Rækker , ude omkring i Verden ; med Mohamedanerne , som endnu ejer Jorden i Palæstina , er man paa spændt Fod , spændt Revolver ikke for meget sagt , jeg holder mig her til Oplysninger fra min gode Ven Holitscher ; men nu som før samler Grupperne sig , med Forbehold af egen Særanskuelse , om det samme hede Tema , Verdensherredømmet der er over dem alle . Det er nu en Gang bleven Jødernes Skæbne foruden Spændingen indenfor egen Nationalitet at se hen til Spændingen foranlediget af en Nation mere , den hvori de er inkorporeret , de har en dobbelt Historie ; og al Historie har da nydt godt deraf ! I Romertiden føltes Afhængigheden naturligvis haardere end det nuværende engelske „Protektorat " . Sandt at sige , 280 AANDENS STADIER jeg ved ikke hvordan Zionisterne og England har gjort Stillingen op dem imellem ; uden Englands Mellemkomst , som drev Tyrkerne ud , kunde Zionismen jo ikke være kommen til Udfoldelse ; paa den anden Side har den nationale Tilfredsstillelse over atter at være placeret i Zion unægtelig en Mislyd ; naar den troende Jøde ved Grædemuren anraaber Israels Gud om at vise sig for ham kan det blive en Feltmarschal i Khaki og lange Støvler han faar at se stige ud af Skyen . . . Zionisme og andre dermed forbundne territoriale Problemer skal ikke løses her paa Jødernes Vegne , de vil forlange som deres Ret at løse dem selv . Med det samme : Ingen kan nægte Zionismen sin Respekt . Den smukkeste Tanke ligger til Grund derfor , Hjemvendelsen til the soil . Men at alle Jordens spredte Jøder skulde kunne vende tilbage til Palæstina er en umulig Tanke . De vil ikke heller , Udviklingen er som en Konkylie , mægtig svulmende mod Mundingen , hvor Sneglen sidder , Jødefolket er ikke alene bleven stort , det er et andet . Ahasverus — naa ja , han har rendt meget omkring , men kan man egentlig talt blive saa vildfarende mere paa den runde Jord ? Hvad er et Eksil , naar vi dog allesammen bor i Storbyen ? De frigjorte Jøder rundt i Jordens Hovedstæder har deres sande Jerusalem der , New York er mere af et nyt Zion , skulde jeg tro , end den gamle Høj med Tempelpladsen nogensinde bliver det . I nogle ophidsede Træk paakalder Zionismen Smilet , det sympatiske Smil , Humor opstaar hvor Dimensioner pludselig undergaar en Skrumpning , men man bliver alvorlig igen , Deltagelse for en stor Bevægelse som ikke er nogen Spøg bevarer Over - KORSET 281 haand ; men den aktuelle jødiske Verden er jo et saa langt mere omfattende , formidabelt Stof , med Livet i , end den zionistiske Ide . En Ide er en Verden for sig , men Virkeligheden har en haandgribelig Magt , som Rumindholdet af en By , naar man ser op fra sit Papir ; at en stor Drøm gaar i Opfyldelse , Aarhundreders Drøm , er jo en Befrielse , Forløsningen af megen gammel Smerte , men ogsaa en Opvaagnen . Zionismen kunde tydes som om Jødedommen først skulde til at begynde nu ; snarere er Bevægelsen et Symptom paa at den er endt . Ingen har vel spændt saa vidt netop over Ide og Virkelighed , Drøm og Realitet , som det modsætningsrige jødiske Folk ; i een Henseende hviler Zionismen dog paa en Illusion , Udlændigheden , et i vor Tid ikke eksisterende Begreb . Forudsætningen derfor , al Distance , er ophævet . Desuden , alle Folk har rejst og spredt sig , ethvert Folks Fortid taber sig i en Vandring , hele Amerikas Befolkning grunder sig paa en Udvandring ; føler den sit Eksil ? Alle Nordboer har vandret og slaaet Roden i hvorsomhelst de er kommen . At den jødiske Diaspora har Karakteren af den eneste eksisterende Udlændighed , endogsaa sit eget Navn , beror paa en særlig Synlighed , den jødiske Spredning har af en særlig Grund gjort sig erindret ; andre Aarsager end selve Udlændigheden maa da søges dertil . Men det aktuelle jødiske Problem er en Opgave for sig , her foregrebet udenfor sin Plads . I Tiden omkring Kristi Optræden føltes Romeraaget haardt i Jerusalem , en virkelig national Nød , for da var Tilintetgørelsen som Stat , Jerusalems Ødelæggelse , jo endnu ikke 282 AANDENS STADIER kommen . Der var Grund til at vente Befrieren , Messias . Og han kom virkelig . Nu er der det med en Befrier at han som Regel kommer i en anden Skikkelse end man har forestillet sig , han bliver ikke genkendt og møder Vanskeligheder . En Prætendent , der i Virkeligheden ikke bærer de forventede Kendemærker , kan ende med at forcere sig frem i Spidsen , hvis han faar Følgere i levende Live og reusserer , saa faar hans Mission tilbagevirkende Kraft , han var virkelig den rette ; paa ejendommelig Maade er det her Udviklingen der sætter det igennem som sker ; Eksempler er almindelige i Fyrstehistorien , Kong Sverre , Napoleon . For Kristi Vedkommende blev Udfaldet noget lignende , han reusserede , men ikke før bagefter og i en for ham selv tragisk Stil , han bliver Offer . Af hans Eftermæle stiger den grandiose Oprejsning . Først da bliver Jesus Kristus , den Salvede . Af Samtiden , de Partier i Jerusalem der havde Autoritet blev han ikke anerkendt , hans Forkyndelse var jo heller ikke velbehagelig for Ringen , tværtimod , han sagde Sandheder ; man saa i ham en Sværmer , og Irritationen gik saa vidt som til at støde ham ud af sig og give ham den fremmede Retspleje i Vold . Saa blev han da efter en kort Proces henrettet som „Oprører " , af Rom med Ironi stemplet som „Jødernes Konge " , Dødsmaaden den sædvanlige for Slaver og Misædere , Korsfæstelse . Den i Farisæernes Øjne falske Messias blev sømmet op mellem to almindelige Røvere . Og saa kunde han have været ude af Verden , glemt som mange andre Tusind Korsfæstede , hvis ikke hele Spændingen og Nøden var bleven tilbage , Uroen , de svære Veer der KORSET 283 ytrer sig i Tiden , naar Tiden skal til at føde . Det blev Korsfæstelsen , Korset , der ikke kunde glemmes , Lidelsen , Indignationen , den voksede , voksede ; og sammen med den uimodstaaelige Vækst svulmede Mindet om den døde Sværmer , ind i Himlen , klædt i Legenden , belastet med Tidens Klage , i Glorien af dens Forjættelse ; det var Illusionen som et eneste Nu havde berørt Virkeligheden og nu nærede sig af nogle faa Træk , som den forstørrede og byggede ud i nye uhyre Illusioner , Virkeligheden hele Tiden virkelig , og Illusionerne hele Tiden Illusioner . Heraf opkom Passionshistorien , de fire Evangelier . Til Grund derfor ligger hvad man vidste om Jesus fra Nasareth , og Ytringer som tillægges den døde Lærer . Kun med Overvindelse af en indre Modstand gaar jeg til Omtalen af Jesu Person , dels af Ærbødighed for en ulykkelig anklaget man græd over som Barn , dels af Afsmag for et Folkefærd som fører hans Navn i Munden , dels endelig fordi Kilderne for en moden Betragtning ikke efterlader sikre personlige Indtryk , hvorvel der næppe kan være Tvivl om at Jesus har eksisteret . Umuligt at benægte Aarsager der har haft saa vidtrækkende sekundære Følger ; paa den anden Side føler man sin Ret til at reducere Kendsgerningerne til deres virkelige Aarsag . Selv Vildfarelser er jo en positiv Realitet , naar de har domineret , en Lov man kender fra Udviklingen . Tilbage af Passionshistorien , for egen Regning , bliver den vage , fjerne Forestilling om en østerlandsk vandrende Taler og Forkynder , hvoraf der har været saa mange i Israel , Profeter og Sandsigere , en lokal Form for offentligt Liv , 284 AANDENS STADIER Tidens Meddelelsesmiddel , de nyeste religiøse Rørelser og Politik , Israels Anliggender , under et , i dette Tilfælde en ny Mand , i en ny urolig Tid , med megen Frimodighed i Udtrykket , men paaskønnet kun af faa , Ophavsmand til en original Tanke , som Tiden slet ikke havde Brug for ; Riget man kunde vente i Forbindelse med ham som Guds Udsending skulde nemlig overhovedet ikke være „af denne Verden " . Først senere gaar Tanken ind i den kristelige Dogmatik . Til den unge Forkynder knytter sig de sædvanlige Historier om Vidunderkure der følger i Religionsstifteres Spor , et Moment af Hysteri Nutiden jo ikke kan sige sig fri for endnu . Han havde ikke Skole , som de „Skriftkloge " , Tidens ikke ubetydelige literære nationale Traditioner , i Forbindelse med hellenistisk Dannelse , men „Myndighed " , en generende Oprindelighed i Tanken og et godt Redskab i Sproget ; ukyndig vilde man heller ikke kalde ham , han vidste Besked med „Loven og Profeterne " og kunde ramme i Hjertet af hvad der beskæftigede den almindelige Bevidsthed ; „bibelstærk " vilde man vel kalde denne særlige Form for tilstrækkelig aandelig Væbning nu . Han kom ikke fra de ledende Kredse , men udenfra , „Haandværkerkredse " , som man siger nu ; Klasseforholdene var dog anderledes den Gang , han har snarere været af hvad vi nu vilde kalde „borgerlig " Ekstraktion end noget nedadtil paa Samfundsstigen ; at hans Disciple var „Fiskere " maa man vist heller ikke illuminere med Indtryk fra Nutiden . Den understreget folkelige Tendens i Kristendommen hidrører fra de særlige Betingelser hvorunder den udbredte sig senere . Rent umiddelbart gør Jesus fra Nasareth Indtryk af at have været en KORSET 285 betydelig , fattet Karakter , rundet af Naturen , et Ursind , men uden vindiktive Instinkter . Da Tidens Uro og Nervøsitet slaar ud som en Stikflamme og rammer ham , der er gaaet Ovnen og Emmerne for nær , da det staar paa Livet , har han svære Stunder , et menneskeligt ægte Træk som vil gribe ethvert Menneske , Tvivlen og Nedbrudtheden i Gethsemane Have . Og Straffen knuser ham , som den vel maatte , den frygtelige Straf , var han vel andet end et Menneske ? Men aldrig heller skulde Straffen glemmes . Selve Jesu Lære savner man Forudsætninger for at trænge til Bunds i nu ; den var bestemt af Tiden og indeholder hele Tidens Dialektik , en særlig Nøgle udkræves dertil ; Kristendommens elaborerede Grundsætninger der bygger paa Frelserens Død har en Eftertid føjet til . Kun er jeg af den Anskuelse at det eksciterende Moment i Messiastanken , bortset fra det nationale politiske Haab , maa fortolkes om , man ser det med Nutidens udvidede Forestilling om Udødelighed i Øjet , Oldtiden havde en anden , meget ejendommelig , som maa rekonstrueres . Den almindelige abstrakte Form for Udødelighedstro , Troen paa „et Liv efter dette " , er forholdsvis moderne , Oldtiden havde endnu ikke udvidet sig aandeligt til Forestillingen om Udødeligheden som en for Tilværelsen frigjort Tilstandsform ; Udødelighed forstod man bogstaveligt , hvordan man saa udtrykte sig . Saadan tænkte de gamle Ægyptere , saadan har alle primitive Folk tænkt , og gør det da endnu , et aandeligt Trin , selv om man ved bedre , man gaar i Graven , og faar Mad med , man gaar igen , kort sagt , man lever simpelthen videre ; Naturmennesket anstrenger ikke sin Tanke længere end 286 AANDENS STADIER til dette , man „bliver død " , som det en Gang har heddet , og fortsætter under andre Former , lidet hyggelige , men længere gaar Tanken ikke , med mindre andre supplerer den . At Medgivelsen af Gravgods skulde være afgørende Bevis for den tidligt opstaaede Tanke om Udødelighed , helt ned i palæolitisk Tid , er et gammelt antropologisk Sætstykke , Betragtningen holder ikke Stik ; saa længe man giver Mad med i Graven tror man ikke paa nogen Udødelighed , mantror ikke en Gang at man dør . Heri bunder den egentlige Aarsag til at Ægypterne balsamerede deres Døde saa omhyggeligt , de skulde gaa ind til en Fortsættelse af Livet , saa eller saa , et Mysterium overladt en Fremtid , samt Osiris , men aldeles naivt , direkte ment . Udødelighed tænkte man sig i særdeles jordiske Billeder , som ses kan i Gravenes Vægdekorationer , skønne Jagter i Papyruskrattet paa Nilen ; højere hævede Ægypterens Forestilling om en Himmel sig ikke . Og oprigtig talt , man deler hans Smag . Ægypteren lever saa længe han er , velbalsameret og velforvaret i flere Hold Kister og en uopbrydelig Sarkofag , i et Bjerg af en Pyramide ; en Ka , et Afbillede af „Sjælen " , tænkte man sig nok , men det var ogsaa haandgribeligt , varigt , af den haardeste Diorit , for at Evigheden kunde vare længe . Man hørte Livet til ; et andet , hisset , savnede man Spaltning for at gøre sig Forestillinger om . Messiastanken , Herrens Genkomst , maa oprindeligt have beroet paa en lignende aandelig Kapacitet ; Haabet der indeholdes deri er en sidste Ytring af det gamle bogstavelige Haab , om at man ikke dør . Messias , som Osiris , skal komme KORSET 287 og genoprette det Rige i hvilket man overhovedet ikke dør ; Døden er kommen ind i Verden ved Skyld , ved en Forsoning skal den jages ud igen . Tanken gik siden over i Forventningen om Tusindaarsriget , Millenniet , der har spøget til denne Dag ; endnu Adventisterne tror paa en Gaaen over i Udødeligheden i levende Live . Et intellektuelt Forsøg paa at føre den gamle hedenske Anskuelse videre foreligger i Bernard Shaws „Back to Methuselah " , en naturlig Udviklingslinje ; venter man ikke at fortsætte hinsides Døden saa maa alt sættes ind paa at gøre Livet længere her hvor vi har det . I Virkeligheden saa er Haabet jo ude naar senere Tider gaar over til at tro paa „et Liv efter dette " ! De Gamle saa mere robust paa det , man døde , men det endelige Bevis for at man maatte dø forelaa ingenlunde . Erfaringer for Fornyelse , som man sikkert oprindeligt hentede fra Indtryk af Aaret , Nilens Oversvømmelse og Osiris , flyttede man over i uklare Forestillinger om en anden stor vital Genkomst , hvor Livets og Dødens Herre skulde komme og genoprette Uforkrænkeligheden . Hvorvidt Jesu Forkyndelse nu gik ud paa en mere udviklet , aandig Form for Udødelighed , hvad han mente med et Rige ikke af denne Verden , overlades en lærd Fortolkning ; efter hans Død gik i hvert Fald den gamle bogstavelige Anskuelse igen , men nu traadte Kristus ind for Messias , Genkomsten forlagdes til en nær Fremtid , og det blev Kristus der skulde komme igen og indstifte Tusindaarsriget . Tanken var endnu ikke moden til at løsrive „det evige Liv " fra Kødet . Og det er den da endelig aldrig bleven , for i Virkelig - 288 AANDENS STADIER heden , hvordan man saa krymper sig , strider Tanken mod hvad man ved om Liv . Selve Opstandelsen , som man har Lov at tro arrangeredes af Jesu Venner , Ligets Borttagelse fra Graven , indeholder jo ingen Overbevisning om at det er Sjælen der lever videre , tværtimod , kun en ganske korporlig Optagelse i en fortsat Tilværelse kunde tænkes . Det udarbejdede Billede af et abstrakt Hinsides , Sfærer udenfor Tilværelsen , en behagelig og en ubehagelig , bunder i Paganisme i den ene Ende og i senere Tiders teologiske Spekulation i den anden . Og senere Aarhundreders Formationer er hele Kristendommens moralske og intellektuelle Dogmebygning , saadan som den træder os imøde i Katolicismens gode Tid , den eneste afrundede og med indre Beviskraft opbyggede Form for Kristenhed der har eksisteret , saalænge den udfyldte et Stadium , de politiske Synder trukket fra . Denne Totalkonception , der tilhører Middelalderen , med legendarisk Grokraft i sig , hviler som Religion paa Overleveringen , udbygget med hvad man havde Brug for for at gøre den hel . Den ideelle kirkelige Genfortælling af Jesu Liv har jo mere end Passionshistorien , den gør et Forsøg paa at konstruere et etisk Levnedsløb , til Efterfølgelse , afrundet af Legenden , her er Jesu Fødsel gjort til en Myte for sig , en „Barselstue " af yndig og kraftig Virkning ; der dvæles ved Jesu Barndom , det tidligkloge Vidunderbarn , hvad alle ser i sit Afkom ; Moderen ikke at forglemme , som skabt af Kunsten alene ; alt i alt et helligt Menneskeliv , der munder ud i Martyriet , Døden , som er Menneskets Lod , med et virksomt Relief bagved af Verdens Slethed ; Opdragelsen og den gode Løn , mi - KORSET 289 nus Tienden , for den lydige Part , i Ilden ( Gunung Api ! ) med den anden ! Det moralske Forbillede , Eksemplet , havde man fra Frelseren , men den Korsfæstede fuldbyrdede jo i hvert Fald ikke Livet . Den sagesløse Folketaler , med det smukke Minde efter sig , der blev Offer for en Hvirvelvind af Lidenskaber i Jerusalem , fik ikke Rækkevidden at se af den Bevægelse man rejste paa Baggrund af Uretten mod ham , han gik ud af Stykket inden det vel var begyndt ; fordi han døde ung maatte man da etablere Faderen ved Siden af ham , Vorherre kan man jo kun forestille sig som gammel ; og Helligaanden , Aabenbaringen , traadte i Stedet for Meddelelser fra Sønnen , da han ikke var mere . Indbegrebet af Familjen , Livets egen Blodvarme , Broen mellem Slægterne , lagde man til i den udvidede Myte om Guds Moder . Men sin egentlige Ekspansionskraft henter den første Kristendom fra Retterstedet og de Truedes Verden ; fra det Niveau af Lidelse og Undertrykkelse der ligger bagved Tragedien paa Golgatha steg der et Kor , en enkelt havde skreget , man fik hele Verden til at skrige . Den første Kristendom som Sekt bredte sig mellem de Ufri , samt i Kvindernes Verden , Søster , hemmelige Foreninger og Selskaber hvori en ny Samfundsorden forberedtes . Saadan som det gik til paa Golgatha , saadan saa det ud paa Retterstederne i hele Antikens Verden . Man har Oplysninger om Henrettelser af Slaver og Fanger , Oprørere , men kun Tal , Massehenrettelser der er bleven erindret ; selv den højmodige Alexander lod i særlig graverende Tilfælde 290 AANDENS STADIER Krigsfanger korsfæste i hele Hære ad Gangen : man tænke sig en Skov af Kors , hvorfra der udgaar Jammer , de Korsfæstedes Ager der skriger ! Fugleskyen ovenover ! Kendt er Tilfældet efter Spartacusopstanden , da seks Tusinde Slaver blev korsfæstet langs Landevejen fra Rom til Capua . Saa stumpe Nerver havde Tiden at ikke andet end Antallet af Ofrene er bevaret ; der var to Verdener , de Lidende og de der ikke led . Antiken havde ingen uskønne Udmalinger af Slavestraffens Rædsler . Det har første Gang Evangelierne . Efter dem kan man rekonstruere Rettergangen i Almindelighed , naar en Slave var rømt eller havde gjort Oprør og var ifaldet Lovens Straf . Misdæderen maa selv slæbe sit Kors til Retterstedet , efter Mishandling først under Forhøret , som er summarisk , næppe i alle Tilfælde fældende , han bliver hudstrøget og haanet af raa Soldater , som pynter ham med et eller andet lattervækkende Attribut , et Rør i Haanden , en Tornekrone , som for Jesu Vedkommende , han har villet være Konge ! Saa læsser de Stolpen paa ham , og afsted ud af Byen til Knokkelhøjen , Stedet med Dødninghoveder og Ben fra Henrettelser før . Man klæder ham af , og Drabanterne deler den Armes Klæder , rafler om Kappen som er i et Stykke og ikke kan deles , han bliver sømmet op , mens Familjen ser til , en Seddel over Hovedet som angiver Forbrydelsens Art , Roms Formaliteter som altid er i Orden , Akterne offentliggjort ; et Par andre sømmes op med det samme , skyldige i almindeligt Røveri ; og saa hænger de og skal dø i Løbet af et eller to , eller hvis det er haarde Karle maaske flere Døgn . Saa gennemgaar de da de forfærdelige , utænkelige Smer - KORSET 291 ter , en Evighed af Smerter , som ikke kan holdes ud , men de bliver værre , Kvalerne gaar paa og dunker med Blodet som en Brand gennem alle Indvolde , fra de forpinte buldne Lemmer ind til Hjertet , som hamrer , arbejder , og op i det vanvittigt anstrengte Hoved og ud i Lemmer og Hænder og Fødder igen . Og aldrig , aldrig holder det op , saadanne Smerter som man aldrig havde troet mulige , aldrig hører de op . Ofrene tørster , Kødet som begynder at koge i den sidste Hede , og man giver dem Eddike at drikke , saa højt hænger de at man maa række den op til dem i en Svamp paa Enden af en Stang , ikke netop nogen ny udtænkt Grusomhed af Vagten , Eddiken har næppe som man tror været rakt for at forøge Delinkventernes Lidelser , gøre dem Smagen af Døden endnu bitrere , tværtimod med Eddiken læsker man Døende , en sidste menneskelig Handling af Bøddelknægtene ; hvem ved , maaske blev det dem , næste Gang Dødsgudens Træ bar Frugt ! Et Slags privat haardhændet Hensyn vises endogsaa i dette Tilfælde , idet Ofret stikkes ihjel , som man giver et Dyr Naadestødet ; til Bødlerne skal man gaa efter Hjerte , for det er jo ikke Meningen : efter Loven , rettelig , skal Slaven hænge ihjel ! Saa faar de „Viede " da gjort Dødens Arbejde . Natten , Fortvivlelsen og de angstfulde , forstyrrede Udraab fra Korset , Henvendelsen til Magterne , Magterne , som har vendt Øret bort ! Var nogen saa forladt ? Saa Vildelsen , Kramperne , Agonien , og Forhænget som falder . Gives der noget haardere end hvad Menneske har tilføjet Menneske ? KORSET 279 Et Straalebundt af Rædsel fra alle de Elendige der led Døden paa Korset er brudt som i en Linse i Passsionshistorien , Jesu Lidelse , en blodig , talløs Skare staar bagved . Men forfra set blændes man af Jesu Glorie , Opløftelsen til Gud , alle de Symboler der straaler ud derfra , en Sol af Ide , som føder Ide , ynglende af Ide , indtil hele Kristendommens Univers er skabt . Og Kraften er nedlagt i Skriften , som skyldes Jesu Efterfølgere , Evangelisterne . De har forstaaet at forme i Sproget en særlig jødisk Evne for det verbale Magtmiddel , skærpet med hellenistisk Dannelse . Allerede det gamle Testamentes Profeter havde denne Vehemens , brændende og utaalmodige Sjæles Gaver for Udtrykket , det sprang dem af Munden , naar de var i Hede , som Nyskabninger af Naturen , indtrængende Forkortning , Sprængstof nedlagt i Ordet . Genlæser man de fire Evangelier nu , for at se hvorpaa den formelle overordentlige Virkning beror , maa man først blive slaaet simpelthen af at hele fire Varianter af et og samme Dokument er sat ved Siden af hinanden , fire Grundtekster , som Ingen siden har vovet at sammenarbejde til en Enhed , saa stor Vigtighed tillægges der dem paa Forhaand . Tilfældet er enestaaende i Literaturen , i Stedet for Komposition virker Aktstykkerne selv , fire Gange gentaget som en flerdoblet Paralellisme , Teksten allerede af den Grund vægtig , indestaaet for af fire Vidner ; Indtrykket ophober sig ved Gentagelse , mens Varianterne gør at man aldrig vil ophøre at studere og sammenligne Teksten . Med en saadan Ærbø - KORSET 293 dighed for Overleveringen gennemføres den kristne Agitation . Teksternes endelige Redaktion er flere Tiders Arbejde , men Grundindholdet er Passionen , saadan som den er knyttet til Kristi Person . Den er mættet med hele Tidens Passion , de Ufries Kaar , Uretten , der kulminerer i den barbariske Straf Korsfæstelsen . Gør man sig ny for Indtrykket slaar den ud fra Evangelierne i hele sin Gru , som oplevet paa Stedet , for altid oplevet . Men har Skriften med Flid samlet alle Træk i Fokus omkring en enkelt lidende Figur , hvilket man kan kalde en i sand Forstand kunstnerisk Proces , saa vil det søgende Blik alligevel trænge igennem til den oprindelige , elementære Foranledning , de Manges Kaar , som er bleven prototyperet og gjort indtrængende i et enkelt oprørende Eksempel . Den psykologiske Metode i Evangeliet som Virkemiddel leder Tanken hen paa et i vor seneste Tid opfundet Symbol , ogsaa en Slags Prisme hvorigennem Lyset fra noget uoverskueligt bagved samles og bringes til at virke som en Enhed : den ukendte Soldats Grav . Her har man samlet alle Tabene under Verdenskrigen om en enkelt tragisk Tanke , som Enhver kan overse , en eneste Falden , hvis Minde skal gøre det ud for de Millioner af unge Mænd der faldt under Verdenskrigen . Der faldt i Grunden kun en ! Med Symbolet drives der en Kultus , som ikke er frivillig , hvad man ikke har villet ofre for Tabslisterne nødes man til at ofre for her . For dette Tric , opfundet af en Officer , har man at blotte Hovedet ! I London er Spøgen ingen Spøg , jeg antager man vilde blive arresteret eller faa Klæderne slidt af Kroppen paa Stedet hvis man afslog at gøre kow - tow for dette raa Føleri , 294 AANDENS STADIER i Virkeligheden et nyt kamoufleret Alter for Militarismen . Paa den ukendte Soldats Grav i Paris brænder den evige Ild , oppe under Triumfbuen , Napoleon i Ihukommelse , her skal man ogsaa tage Hatten af . Den evige Ild , næret af en Benzintank , bliver formodentlig holdt vedlige af de store Petroleumsselskaber . Kapitolium i Rom har man prydet med Victor Emanuel Monumentet , kunstnerisk det mest beklagelige Udslet Verden har set , i Stil med de Alabasterslotte til at sætte Lys indeni man saa i sin Tid , hjemført fra Syden af Sømænd ; heroppe paa en Marmorafsats befinder sig den ukendte Soldats Grav , bevogtet af Karabinierer . Jeg tænker mig at der ved et Tilfælde , den ukendte Soldat kan jo i Følge Sagens Natur ikke være identificeret , er kommen en falden Østriger i den ! Men det er jo ogsaa kun i en analog psykologisk Forskydning Myten om den ukendte Soldats Grav kan sammenlignes med Passionshistorien , det emotionelle Udsving i Anledning af et enkelt af Krigens Ofre , som skal tjene til at bringe Krigens sande Forbrydelser i Forglemmelse ; Myten er snildt arrangeret , Æren der vies Indbegrebet , Faldenhed , saa sikker paa Tilslutning at den kan gøres til et Imperativ , hævet over Kritik , man ved jo ikke hvem det er man vier sin Kultus , et vist Vacuum træder i Stedet for Mysteriet ; naar et ligefrem guddommeligt Substrat ikke kan nedlægges i Tanken , hvilket vor Tid dog forbyder , kan man næppe tænke sig Elementerne til en Fetisch , i Forbindelse med Tvang , bedre placeret . Ellers er selve Tanken jo af lige det modsatte Indhold af den der ligger til Grund for Passionshistorien , her vil man ikke forplumre en Skyld , KORSET 295 Liv man har spildt , men tværtimod med et mægtigt Eksempel fremhæve en Uret man har været Genstand for . Og det sker med en saadan Intensitet at det enkelte Eksempel drives over i den guddommelige Dimension , indtil det ender med at tage al Opmærksomheden fra Foranledningen . Sligt kunde gøres i en Fortid . For Kristendommens første Udbredelse sørger Jesu Disciple , de der har kendt ham og er fyldt af hans Personlighed , Apostlene , i Forgrunden den haardhalsede Peter , senere den meget betydende Tilhænger , oprindeligt virksom Modstander , Paulus , hos hvem et politisk Instinkt gaar Haand i Haand med den religiøse Iver . Apostlenes Gerninger og den dermed forbundne Literatur , „Brevene " , kommer ind under Datidens Form for Journalistik , i effektiv , ingenlunde krænkende Betydning , ved Journalistik vil vi nu forstaa den omfattende og energiske Udbredelse af en Ide ; Mission , eller Propaganda , naar Ideen udbredes paa Rejser . Paulus foretog efter Oldtidsforhold meget omfattende Agitationsrejser og havde en betydelig Part i Indstiftelsen af de første Menigheder . Agitationen førtes indenfor de Afhængiges Rækker og havde , som man ved , en Undergravning af hele den bestaaende Samfuldstilstand til Følge , Frigørelsen af anden Stand ; for den Gang kunde der endnu kun tales om to . Selve Romervælden fik Slagside . Det gik ikke i een Omgang , men i flere ; de første Kristne blev Genstand for Forfølgelse , nyt Stof for Martyriet , Lidelsen gentaget , Korsets Tegn atter og atter trukket op med Blod ; heraf nærede hele Bevægelsen sig , til den Grad at Martyriet for nogle skød sig 296 AANDENS STADIER ind som Maal nok i sig selv . Af Agonien paa Korset , af Døden , blev der en Fødsel , Kristensjælen , som tog til af Martyriet , ny Katastrofe og Pine , ikke uden Provokation ; heraf gryede Frelsen , med stadig mere ekstatisk Henvisning til Ofret for Alle , Frelseren . Selve Trækkene fra Lidelseshistorien benyttedes med en instrumental Vedholdenhed , man gjorde sig alle Fordele af Opsigten , som af en mægtig , hellig Kriminalaffære , Omstændighederne atter og atter udstillet , Blodvidnet , Naglegabene , Justitsmordet ; og Trækkene var da ikke overdrevne heller , de kunde bekræftes fra de Underkastedes Verden ; hvorhen den vandrende Apostel kom med sit glade Budskab kunde han finde Aarsag nok til at bringe det : nylig klædte Kors ved Landevejene , Hold af lænkede Slaver i Marken med Slavefogdens Pisk over sig ; til dem kom Budskabet . I hvilket Land stod det ikke saadan til ? Agitationen kunde gøres international . Saaledes gik det da til at der fra Jødeland dreves en Kile ind under hele Romermagten , ja ind under selve Magten , dens Princip , Raadighed over menneskeligt Kød og Blod . Undertrykkelsen af den lille Stat hævnede sig , hævnede sig , i et Omfang som Ingen af de sorgløse , togaklædte Slavebesiddere i Rom kunde ane . I Kvarterer hvor de ikke kom , elendige Bydele , kunde de have set en syrisk udseende Fremmedperson gaa ud og ind , en lille Mand med ulmende Kul i Øjnene , og aldrig skulde de have forestillet sig at han drog Grunden væk under dem og deres Efterkommere . Hvor skulde de vide det heller , Agitationen dreves jo ikke direkte , næppe en Gang bevidst , om end Hadet laa under , man indførte en ny Gud , Politik ikke omtalt en Gang , Po - KORSET 297 litik fulgte siden deraf . En gudskabende Kraft virkede fra første Færd i Bevægelsen . Den var jo altid levende mellem Jøder ; Moses hentede Trækkene til sin Gud fra Vulkanen , en Straffer og Indblæser af Skræk , som kunde „komme Kvinder til at føde " , elementære Indtryk , Ild og Bæven af Jorden , som gik det lille Menneske i Knoglerne , en inderlig religiøs tremor , heraf skabte Moses en Gud i Himlen , Fader til Lydigheden og til at synke i Knæene , naar han talte , Jahve ( se iøvrigt Vor Tidsalder ) ; det nye Testamentes Gud gjordes af et Menneske , Korsets Fyrste , et Idol hvorom alle Lidende kunde samles , Frelseren , hvis man kun var overbevist om at han var Gud . Troen blev derfor , som ideligt fremhævet af Paulus , den første Betingelse for at blive optaget mellem de Indviede , man maatte være overtydet om Kristi Ægthed som Messias og Gud for at man kunde faa Del i Naaden ; og paa dette Provisorium beror jo adskillig Kristendom endnu . Meningen med Trosbekendelsen fra Pauli Side har dog nok ellers været en Indskærpelse af Autoritetens sine qua non for de første kristne Foreningers Medlemmer . Den stærke Fremhævelse af Kristi Karakter som Gud var jo nødvendig for at skaffe sig en Forbundsfælle , de Afhængige havde ellers ingen ; som Følgerne viste var Haabet saa stærkt at det var i Stand til at organisere alle de Ufrie og slutte dem sammen , hvortil kom den intimiderende Virkning af en ny , mere og mere omtalt Gud . Selv i Tider hvor man var overbevist om Eksistensen af Guder , og frygtede dem , var det ingen ringe Bedrift at tvinge en ny igennem i Verdens Bevidsthed . 292 AANDENS STADIER Arbejdet blev gjort af saadanne Mænd som Paulus . Navnet , den Lille , der ikke kan have været aldeles tilfældigt , leder Tanken hen paa Pygmæen . Det indeholder paa en Gang Forestillingen om Jødernes Afhængighed af Rom og om det lille Menneskes Afhængighed af det store , al Afhængighed , homo artifex og hans indre Spænding , den sammentrykkede Fjeder — den gjorde sin Udvidekraft gældende ! Trykket udefra var gammelt i Israel ; Modsætningen , der meget vel kan gaa tilbage til Pygmæens Stilling overfor fysisk Overlegne , har man paa et tidligere Tidspunkt af Israels Historie givet i Myten om David og Goliath ; den gentager sig i Navnet Paulus , versus Rom . Han er den virkelige Instigator , Roms Overmand , han gennemførte en Agitation som i en Guds Navn blev Aarsag til den halve underkastede Verdens Frigørelse . Paulus synes man man kan se , han er et Menneske , i moderne Forstand , og en Jøde , mere end de øvrige Apostle , der staar som utydelige mytiske Figurer . En indtrængende Bedømmelse af Paulus som Jøde vilde føre ind paa en samlet Undersøgelse af Racen , hvorved der i det foregaaende lejlighedsvis er rørt ; men dette gøres bedst aktuelt , ved at gaa ind paa Problemet i vor Tid , Jøderne som Nutiden kender dem , og saa føre Undersøgelsen bagud i Fortiden , udenfor nærværende Sammenhæng . Sammen med Kristendommens uimodstaaelige Vækst som politisk Faktor i de første to - tre Hundrede Aar efter Kristus , og senere , udarbejdes den nye Gudsdyrkelses Læresætninger omkring en Række Ledeord , den kirkelige Dialekt , hvor KORSET 299 Oprindelsen tilsidst er vanskelig at genkende , efter at det oprindelige Initiativ , Slavernes Frigørelse , var skredet frem og ikke mere direkte forelaa . Og dog gaar de i Kernen tilbage til Grundbegivenheden . Arvesynden , al teologisk Fortolkning tiltrods , hvad skulde det være andet oprindeligt end den fødte Trældom ? Det er da den eneste Mening der er i et ellers ret beset ubilligt Dogme om at alle Mennesker skulde være født skyldige og fortabte ; de Ufrie var det . Igenløsningen , Frelsen , hvad andet end den sociale Befrielse ? Selv de foldede , sammenlagte Hænder , som er en Gebærde hvorpaa man kender den Kristne , en Attitude under Bøn , kan vist oprindeligt ikke være andet end Slavens Underkastelsestegn overfor sin Herre , en Stilling han havde at indtage naar Jernene skulde lægges paa ham , og ellers et Lydighedstegn naar han knælende modtog Besked . Fra Slavens Herre er det gaaet over paa hans Gud . Hvis Nogen mener noget med det endnu maa det betyde Hengivelse i sin Skæbne ; oprindeligt har det betydet saadan noget som hånds up ! i vor moderne Forstand . Af megen oprindelig Kristendom er der kun bleven Gebærden tilbage , uden at man saa meget som erindrer Betydningen dermed . Efter at Kristendommen var bleven stærk , og den oprindelige primus motor i Bevægelsen , Klasseforskellen , ikke var saa virksom længere , tegner Udviklingen sig jo hverken saa berettiget eller saa seværdig mere , Kirken etablerede nu sig selv som Klasse , og som Overklasse , uden mange moralske Betænkeligheder . Af Krucifikset , en Gang et blødende Symbol , blev der en Standard og et Skuebillede , fremført paa Markeder , hvor man solgte Forbarmelse , længe efter at Li - 300 AANDENS STADIER delsen , for Kirkens Vedkommende , var ophørt , en ligefrem Handel med Ak og Ve i Anledning af en Uret Ingen erindrede synderligt mere . Og Kirken blev en Forretning . Tienden , de 10 % som de første fattige kristne Foreninger paalagde sig som Kontingent , voksede jo , naar den kom fra hele Befolkninger , til et anseligt Revenu . Endeligt var det saa at Kristendommen , da den var bleven en Magt , en Majoritet , blev opdaget af de verdslige Herrer , Rytteren , de Kristnes Gud viste sig alle tidligere hedenske overlegen : Kirken allierede sig med Kronen , blev Statsreligion , et aandeligt Imperativ oprettet , som endnu vore Bedstefædre ikke uden borgerlig Straf kunde unddrage sig Rækkevidden af . Monument herfor er Peterskirken i Rom . Set indvendig fra ligner den arkitektonisk en Serie af overbyggede antike Triumfbuer ; et Gennemsnit paa tværs af Skibene ved hvert Sæt Piller udgør en Triumfbue , Midterskibet som højeste Bue , Sideskibene som de gennembrudte Buer i Triumfbuens „Ben " , igen gennembrudte af Buer paa den anden Led , hver Pille et af Triumfbuens Ben . Det er Antikens Triumf ført over i Kristendommens , Romervælden bragt under Tag af Papismen . Cæsarværdigheden gik over i Pontifikatet ; Korset havde triumferet . Peterskirken er bygget for Summer indkommen ved Salg , over hele den daværende civiliserede Verden , af Syndsforladelse . Kirken var traadt i Undertrykkerens Sted ! Men da fik Kirken en Revne ; det blev dog nogle Folk nordoppe for stærkt , og Protestanterne sprang fra . Den største Helligdom indenfor Peterskirken er en Sta - KORSET 301 tue af St . Peter , en velbevaret Broncefigur , som det synes fra Middelalderen ; gennem Aarhundreder har den katolske Menighed kysset denne Figur paa Foden . Af Bronceskoen der stikker frem er der slidt vel saa meget som en Centimeter — naar hele Figuren er slidt op , vil skøn menneskelig Uskyld endnu ikke være hørt op , ikke heller den raa Foretagsomhed der snylter derpaa . Et umisteligt aandeligt Arvegods er Kirken og Kirkens Historie ; arkitektonisk har den efterladt sig Verdens Vidundere , de store Katedraler , som Kunstværker at sammenligne med de dejligste Konkylier , lige dejlige efter at Organismen som skabte dem er død . Og det maa man sige , Kristendommen , betragtet som store uforglemmelige Billeder , er populær endnu , nylig har der gaaet en Kristusfilm , og hvert tiende Aar kan man se Passionshistorien fremstillet af teaterbegavede Bønder i Oberammergau . Naar man har set Peterskirken , en italiensk tour de force , kan man gaa lige hen og se Titusbuen ved Indkørslen til Forum . Dygtig afskallet men bevaret er endnu det snart totusindaargamle Relief paa Indersiden af Buen , Titus der ager i Triumf , efter sin sejrrige Hjemkomst fra Jerusalems Belejring og Ødelæggelse ; i Optoget føres selve den syvarmede Lysestage fra Salomos gamle Helligdom , den Dag i Dag , tænker jeg mig , et svært Syn for enhver Jøde at se . Aldrig kunde man tænke sig at staa Historien nærmere end her . Hvor kort en Tid , naar alt kommer til alt , disse atten - tyve Aarhundreder siden vor Tidsregnings Begyndelse , et Slubloer og et Hjap , som man siger i Jylland , en Mundfuld , rask slugt og rask sunken ! 298 AANDENS STADIER Gennem Buen som har en Fure i Sandstenen , af Hjulnav der har skrabet paa , en Meter oppe , saa meget Fyld havde samlet sig her , som siden er fjernet , og videre ind paa Forum , op mod Kapitolium , gaar endnu den gamle sacra via , den samme antike Brolægning , af store uregelmæssige Tufflager , med dybt nedskaarne Spor af Oldtidens Køretøjer ; her lige ved hvor han er afbildet har Titus nydt sin Indkørsel i Rom . Det er som om et Blik paa den hullede Vej sætter i hans Sted , Datidens Nerve der kommer igen : den fjederløse Kærre han har staaet op i har slynget og rutschet og hamret med Hjulene i Fliserne — Tænderne har siddet godt fast i Kæben paa ham ! Man kan føle med de Gamles Vogne , hvis man har aget paa Sædefjæl i en Bondevogn som Barn og følt Sten i Hjulsporet danse op igennem Rygsøjlen til Kindtænderne ; men det var jo dejligt ! Og man ser op paa Titus , paa Relieffet af det firkantede Hoved , hvoraf Halvdelen er faldet af , javist , massivt , som en Brosten , helt igennem ! Af Svinelæder og af Skærver var Titus gjort , med en Sjæl som en Myre , hvis Flid er et Ordsprog . Og i Triumftoget bag den syvarmede Stage maa man tænke sig de fangne , bagbundne Jøder , med Kul i Øjet , puklede under Byrden af deres Skæbne , de der var levnet af den gale Flok i Jerusalem ... Men de fik dog alt i alt en smuk Hævn over Rom ! Hvis der havde været en af de gamle vehemente jødiske Sandsigere i Optoget paa Forum efter Jerusalems Ødelæggelse , og han saa var begyndt at spaa , skrigende som en Rovfugl , inden man kunde faa det ildevarslende omen stoppet , saa kunde han have forudsagt : 302 AANDENS STADIER Ve Rom ! Der skal ligge Jord her paa denne hellige Vej i ti Alens Højde , Affald og Møddinger , og der skal gro Græs ovenpaa ; der skal være Kvægtorv hvor dine Senatorer sidder i Forsamling ! Disse dine Søjlehaller , hvor dine Spillere leger Tavlebord paa Marmorfliserne , af dem skal der blive brændt Kalk , her skal staa Kalkovne hvori Billederne af dine sønderbrudte Guder skal styrtes ! Dine Pragtbygninger skal blive et Stenbrud , og dine Efterkommere saa fattige at de skal minere efter Metalankrene og Blyet i dine Ruiner , som herberger Nælder og Rotter ! Din Cirkus , dit Forlystelsessted , skal gabe som et udbrændt Krater , her hvor du tvang skændede Krigsfanger til at slagte hinanden i Gladiatorkampe , og hvor du kastede Israels Børn for Løver , mens dine Hustruer og Døtre saa til fra Tilskuerpladserne ; Navnet paa din Pøbel skal være ensbetydende med Forraaelse indtil evig Tid ! Brokkerne af dig skal blive en Seværdighed , Rejsende skal gabe foran Ruinhobene af dine Paladser , naar Hærene er trampet hen over dig , og dine Børn og dine Statuer kastet ned fra Murene , og Ilden har sværtet dig , og dine Grave er skændet . Ve ! Og saadan kom det . Saavel Efterkommere af Barbarerne nordfra , som endte med at storme Rom , som Jøder i Nutiden , hvis Fædre var med til at hidføre Roms Forfald , har Lov at gøre sig Tanker om Naturens Nemesis , naar de staar her . Det er da klart , naar Udviklingen er raaden i Skudet et Sted fornyer den sig et andet . Baade fra Nord og fra Syd kom Foryngelsen til Rom . Men de gamle Former kunde ikke 304 AANDENS STADIER bruges mere , de brødes itu . Den romerske Kultur hævdede sig , men kun i sine opløste Bestanddele . Siden kom Jøderne paa Historiens Skyggeside , efter at have undergravet Romervælden , og leveret Verden Testamenterne ; det videre Forløb blev jo det at Kristendommen isolerede sig ud , samtidigt med at Jøderne gik egne Veje , Initiativet spaltede sig i to store Stammer . Der skete det uhørte og monstrøse at man lagde Skylden for Kristi Død over paa Jøderne ; Vægten af denne fantastiske og absurde Anklage , at Nogen skulde have dræbt Gud , slæbte de med opskudt Ryg gennem mange Aarhundreder , Aarhundreder som iøvrigt var opfyldt af Klokkeklang og verdslig Larm , vel forligt , Orgel forinden , og udenfor Brag af Riddersmænd , riglet inde bag blaatanløbent Jern , som malet af Breughel . Odiet gjorde en Jøde af hvad der før Forfølgelsen var en Israelit eller Hebræer ; en Karakteristik af Jødefolket maa tage Hensyn til disse to Former , der har udviklet sig af hinanden , en sekundær og en primær , hvis Retfærdighed skal ske Fyldest . Den kristne Idespredning kan ses ovenfra som en Fase af den store Fællesbevægelse af Kulturen , Syden der trænger imod Nord . Først viser sig Paavirkninger fra Antiken , siden Kristendommen . Norden sender Krigere imod Syd , Klerke gaar den modsatte Vej . Med Kirken drives Antiken ud . Det frie lykkelige Menneskebillede taales ikke , man ynker sig frem med Krucifikset , Smertemennesket ; noli me tangere , og en veludrustet Hær i Ryggen ; hele Verden lagdes i Pønitense , og Jordegodset skiftede Ejer . Da vendte Antiken tilbage , Renaissancen . Samtidigt viste KORSET 305 Jøderne sig i Evropa . De kom — with a vengeance ! En stor Intrigeroman , som ikke i en Fart kan fortælles . Ovenstaaende korte Redegørelse for hvad der ligger af Virkelighed bag Korsets Tegn beror ikke paa egne Undersøgelser , det er Essensen af hvad den tænkende Verden har fremdraget indenfor det Tidsrum der ligger mellem Slutningen af forrige Aarhundrede og Begyndelsen af det nærværende , frit sammenstillet . Ethvert Menneske er Barn af sin Tid , det vil blive set at hvad her staar er Aarringene af en bestemt Vækstperiode , et Trin ; Ingen kan yde mere eller mindre . For saa vidt kan man , om man vil , opfatte nærværende Arbejde som en udadvendt Form for Memoireskrivning . Ledemotivet derimod peger fremefter ; det ligger i Sagens Natur at Stadier og Erkendelsen af Stadier altid vil beskæftige ; Udviklingen kan ikke blive forældet ; om hundrede Aar vil man undersøge med nyt Materiale under Hænderne , men paa Grundlag af de samme Love som her er søgt afstukket . Om Kristendommen er der sagt nok . Det paganistiske Indhold , Gudsbegrebet og Forestillingerne om et Hinsides , falder udenfor Drøftelsen . Den kristne Moral grunder sig oprindeligt i en Klassemodsætning , og som saadan er den gaaet over i moderne Bevægelser ; man har villet identificere Kristendom og Kommunisme , med et langt Spring imellem ; og noget i Instinktet er nok stadig det samme . Men Uretmomentet der i Oldtiden var en Realitet er i Nutiden bleven et Hungerskraal ; naar Naturen kommer til vil den ikke dømme mellem Rige og Fattige , den vil tage sine Folk ud hvor den finder dem og give dem Fremtiden . KORSET 303 Da jeg som Barn gik i Almueskolen og lærte Lignelsen om den forlorne Søn , Oldtidens Klassepolitik i en Nød , forstod jeg Historien omvendt af hvordan den skal forstaaes , naivt , jeg syntes at naar den forlorne Søn havde været forloren og levet med Grisene skulde man ikke slagte Fedekalven for ham ; Uret gjorde man derimod mod den ordentlige Søn paa Gaarden der havde passet sit Arbejde , ham havde man aldrig givet et Kid for at han kunde fornøje sig med sine Venner . Og det syntes jeg var en Skam . At Lazarus skal bæres af Englene hen i Abrahams Skød , og den rige Mand være i Pine ; at de Sidste skal være de Første ... Syner som man trøster sig med under Brødkampen ; men Naturen skriver sin Ubekymring paa Panden af den den udvælger . Mens dette skrives , 13 Oktober 1928 , er et nyt Luftskib paa Vej over Atlanterhavet mod Amerika . Telegram fra New York : „Der er bleven afholdt en gennem Radioen transmitteret interkonfessionel Andagtsøvelse med en stille Bøn for et heldigt Udfald af Zeppelin - Togtet . Der blev holdt Taler af katolske og protestantiske Gejstlige , og tilsidst blev der oplæst de sidste Meldinger om Togtet . " Videre meddeles det at „i næsten alle Broadways Teatre blev i Aftes Forestillingen afbrudt midt i anden Akt . Pavsen varede et Minut , og baade Tilskuere og Skuespillere opsendte en stille Bøn til Himlen . " Man er ikke ilde faren ! Interkonfessionel ! Saa vidt er det kommen med vore Fædres gamle ærbødige Trosbekendelse ! Gav Pescheræer nogensinde raaere Livstegn fra sig ? 306 AANDENS STADIER KRYDSNING OG TRIN HAR det foregaaende været Historie og Kritik af Historien , saa er der et Synspunkt jeg ikke har set udformet , hvad angaar Stadier , Forsøg paa at paavise selve Udviklingen , rent biologisk , gradus , de fysiske minimale Forvandlinger der ligger under og betinger hvad der bagefter ser ud som vilkaarlig eller tilfældig Historie ; Synspunktet kan kun antydes , det bliver et Studieobjekt for kommende Tider . Udviklingen gaar jo fra en grovere menneskelig Type til en mere forfinet , Stadier der kan aflæses paa Tænderne , fra et Knuseværk som det Heidelberg - Kæben taler om til det meget moderate Tandsæt Nutidsmennesket har i Behold , hvis det er i Behold , Atrofien er her kendeligt fremskreden . Sammen med den tilbageskridende Udvikling af Tænderne gaar en Forvandling af Temperament , en Aftagen af den animalske Glubskhed til Fordel for mildere Vaner . En Forandring i Nerve , hvad man kunde kalde Nænne , lader sig iagttage op gennem de forskellige Trin , noget organisk ligger til Grund derfor , Udviklingens Arbejde ; Tankesættet der svarer dertil indfinder sig først senere . For at gribe Træk fra vor egen Tid som markerer en Di - 308 AANDENS STADIER stance i Trin , smaa Ting , men netop beroende paa en Forvandling af Nerve , som gaar forud for Opdragelse , saa er der faa nu om Stunder der holder ud at skrive med Griffel paa Tavle ; vore Fædre havde Nerve til det , og Børn har det fremdeles ; samme Overgang fra et Trin til et andet har ført med sig at Civiliserede ikke spiser med Kniv mere . Endnu omkring 1864 var det reglementeret Eksercits at Infanteristen bed Kuglen af Patronen til Forladegeværet af med Tænderne og beholdt den der mens han stampede Krudtet ned , hvorfor manglende Fortænder var Kassationsgrund den Gang ; selv militær Brutalitet vilde dog af sig selv anse sligt for umuligt nu . Det bibringer en isnende Fornemmelse ved Tænderne at læse Leonora Christinas Jammersminde , hvilke Nerver de havde for to - tre Hundrede Aar siden ! Det er næsten som om Nænnet sidder i Tænderne . Naturligvis det er en Forfinelse af Sanserne , andre Vaner , andre Fornemmelser , der ligger til Grund , men Smagen vokser man sig til , den kan ikke uden videre læres . At tage Jern i Munden bliver paa et Tidspunkt umuligt , og dermed bevidst ; de høje Noder af Griffel paa Tavle møder et uddannet Organ og erkendes som pinlige , et Trin der gør sig gældende . Ekstremet heraf er en almindelig Instabilitet overfor Indtryk , som hos neuropatiske Fruentimmer . Til Manglen paa Nerver , de højere Svingningstal , svarer den moralske Ufølsomhed man møder paa primitive Trin , eller naar man vender sig mod Fortiden . Man har i Middelalderen lokket Skibe til Stranding paa Vestkysten med en Lygte paa en Ko der skulde forestille Lanternen paa et andet Skib , en Form for at „fiske med Blus " man har fundet KRYDSNING OG TRIN 309 naturlig , Folk der tænkte med Kabudsen og følte med et Par Træsko . Nerver af Messing , og irret ovenikøbet , skal man ikke saa langt ned i Stadierne for at træffe paa . Endnu i vor Barndoms Læsebøger forekom Stykker , fortalt med en egen lys Uvidenhed , om heldige Mord begaaet paa „Svenskere " under en eller anden af Svenskekrigene ; Begrebet „Fjenden " har indtil for ganske nylig fuldstændig skjult at det var Mennesker ogsaa paa den anden Side . Det kan da ikke undre at Nænnet var af en forfærdende Haardhedsgrad i Oldtiden , de fire til fem Aartusinder tilbage vi har Oplysninger om . Hvornaar Antydninger af en anden Nerve begynder at gennemtrænge det almindelige Niveau kan ikke eftervises , men der er isolerede Tegn allerede i den ældste Oldtid som peger hen derimod ; jeg tænker paa Amenofis IV og hans „Revolution " , et Trin hvori han var forud for sin Tid , Menneskelighed lagt for Dagen 14 — 15 Aarhundreder forud for Kristus . Amenofis , som før havde haft Amon i sit Navn , skiftede det om til Aton , Solen , og lod sig kalde Akhnaton ; det betød et Spring fra den gamle dystre Dyredyrkelse ud i Solskinnet og Dagen . Akhnatons Revolution er den eneste kendte der er udført fra Toppen , med Monarken selv i Spidsen . I Ruinerne af de gamle Templer i Karnak er der endnu enkelte Rum med de originale Afgudsbilleder in situ , sorte stive Granitfigurer i Menneskeskikkelse men med Dyrehoved , inde i Bunden af murede Celler , der slutter om dem som et Mareridt , blandet sammen med et Urmørke ; de giver en Forestilling om Tempeldyrkelsen da den var i sin Vel- 310 AANDENS STADIER Templerne er nu uden Tag , Dagslyset staar ned mellem de tæt sammentrængte Piller , men den Gang har de været overdækket , kun med nogle smalle Lysriller oppe under Taget , Rummet har været skummelt , en Søjleskov af en underjordisk Virkning , den evige Nat her , med Billeder og Guder trædende ud af Skyggen , antagelig altid et kunstigt Lys , den evige Ild , brændende dybt i Bunden af Mulmet , og her har den øverste Gud Amon rejst sit Væderhoved ud af Dunkelheden , det fra endnu ældre Slægter overtagne højhellige Symbol paa Tykpandethed og Forplantning , her har Præsterne koglet og holdt Ægypteren i awe ; anderledes kunde Tilværelsen ikke tydes i sin helligste Aabenbaring end som et Mørke med et Hovdyr i , Bukken , den hornede Gud , hvorved de to raaeste Livsytringer hang , Manddrab og Brunst. magt. Besynderligt at gaa i disse Ruinhaller og forladte Gaarde nu , hvor Lyset har renset ud , og hvor Livet ytrer sig i Form af en Gruppe Turister med en Fører , henrivende unge Bvropæerinder , som Kontrasten faar til at springe ud som en nyfødt Menneskeslags , Æventyrvæsner , naar man hjy . Gud Amon i Øjet . Sandelig , Tiden er en anden . Overalt paa Templerne i Karnak , paa Piller og Dørstene , finder man dybt indskaarne Hak i Sandstenen , Fellahen der har skærpet Redskaber her i Aarhundreder ; som en meget god Slibesten endte hvad der en Gang var Amons Tempel ! Enkelte Steder i den Sandstensart der er brugt her ser man inkrusterede Skorper af rent Jern , i Trappetrinene og slidt sammen med dem , muligvis Meteorjern ; de har siddet her før man brugte Jern i Ægypten ; saa ung er Tiden ! Mens Amondyrkelsen var i fuldeste Blomst var det saa KRYDSNING OG TRIN 311 at den fjerde Amenofis arvede Ægypten og benyttede sin uindskrænkede Myndighed til simpelthen at nedlægge den hele Kultus . Hvor radikal og forud for Tiden Skridtet var fremgaar af at Amondyrkelsen blev indført igen , uforandret , umiddelbart efter Akhnatons Død ; Præsterne , som han havde jaget ud , kunde vende tilbage igen , endnu inden Fraaden for Munden var tør ; og saa længe varede den , at Alexander besøgte en Amonhelligdom , tusind Aar efter ; til Minde derom bærer Billeder af ham paa Mønter Vædderhorn ; Alexander foragtede ikke Religioner ; et Kniks foran Amonaltret sikrede ham hele Ægyptens Tilslutning . Men Amenofis lod endogsaa selve Navnet Amon udmejsle af alle Indskrifter over hele Ægypten , og i Stedet indførte han sin egen Religion , en Dyrkelse af Solen , som ligger saa nær i det altid solede Ægypten , Solen selv , det straalende Ildbaal i Himlen og den store Livgiver . Paa Relieffer af Akhnaton og hans Gud ser man Solen over ham og et Straalebundt derfra som rækker ned mod Kongen , hver med en velsignende Haand , med Livets Nøgle , paa anden Maade kunde Kunstneren ikke anskueliggøre hvad Akhnaton mente med Straaleguden , men er det ikke ogsaa klart nok ? Man mærker jo i Virkeligheden Varmen helt ned fra den flammende Klode , paa sin Hud , det er et Under , og man er i direkte Berøring dermed ; det blændende Himmellegeme selv har været Akhnaton Gud nok . Og han priser det i dets Virkninger , som fører ham fra Templernes Gravmørke , med et blodigt Offerlys i , ud under aaben Himmel , til det fulde Aandedræt , Blomster , Fugle og Dyr , han er Livets Tilbeder , af sin Tanke sløjfer han de gamle bloddrukne Kongesæder , Memfis og The - 312 AANDENS STADIER ben , og begynder forfra i sin egen lyse By i Tell - el - Amarna , hvor han omgiver sig med Kunstnere , hvem han giver nye Opgaver , den første moderne Kunst , i Stil med vor egen , en Ø i Oldtiden , en Kunst med Personligheden , det daglige Liv og de menneskelige simple Glæder som Maal , Kongens Familjeliv , Taknemligheden for Tilværelsen , de mærkelige og talende Kunstværker man kender fra Udgravningerne i Tellel - Amarna ; for Ak , den lyse Drømmeby stod jo kun et eneste Slægtled , saa blev den forladt , og Ægypten vendte tilbage til sine Blodguder igen . Akhnaton , som saa Solen give af sin Varme til alt hvad der levede , han afslog at føre Krig , han var Verdens første Fredsfyrste , 1500 Aar før Kristus , alt , alt for tidligt , Krig holdt endnu Verden sammen , som Vand et gistent Kar , paa Land falder det i Staver , Akhnatons Følsomhed kostede Ægypten dets Integritet ; selve den Magt hvormed han gennemførte sin Religion smuldrede i hans Haand , Verden var jo aldeles ikke moden til Akhnatons Tanke — er den det endnu ? Nu maa det jo siges at Fornuft beror paa en rimelig Sammenligning mellem hvad der er ønskeligt og hvad der kan naaes , Verden maa tages som den er ; Akhnaton vil man kalde en Sværmer . Efter hans Død kom andre Herskere til , nye Dynastier , Krigere som havde kæmpet sig op fra neden , de haardeste Korn der gik uknust gennem Kvernen , bleven til formodentlig ved Voldtægt og fostret op i Felten , udvalgt af Naturen som de der blev tilbage efter Slag , naar alle andre var falden ; og de genoprettede Ægypten . Og mens de spyttede ind mellem Haand og Værge og lod Krigs - KRYDSNING OG TRIN 313 vognen rulle , til Ild stod af Navet , føg Ørkensandet ind og udslettede Tell - el - Amarna . Men nu bagefter spørger man sig hvordan det kunde gaa til at en sjælelig Organisation som Akhnatons kunde dukke op i Ægypten saa langt tilbage som næsten hele den kendte historiske Tidsregning , isoleret , af sig selv , og bære samme Kendemærker som vor egen civiliserede Tid , hvordan forklare sig sligt ? Man er i det Held at have autentiske , første Rangs Kunstværker bevaret fra Tiden , Kongens Person , og hans Slægt ; hvorimod der ikke kendes noget virkeligt Portræt af Kristus , uagtet hans Tid ligger os saa langt nærmere , heller ikke nogen Beskrivelse af hans Person , Historien har ingen synlige Holdepunkter . Saa meget lettere lod Traditionerne sig rive ud af Naturen og ind i det Overnaturlige ; Jødernes Forbud mod Gudebilleder sikrede en Vækst til den intellektuelle Side . Af Amenofis IV har man ikke alene fortrinlige Portræter , han er et af Historiens mest kendte Ansigter , man har ham selv , Mumien , Skelettet , Kraniet , en temmelig indgaaende Bestemmelse af den mærkelige Mands Person og hans Afstamning er mulig ; man ved mere om det Væsen der i Instinktet foregreb en Moral , som senere kommer til Orde i Kristendommen , end man ved om Jesus fra Nasareth , halvandet Aartusind efter . Paa Akhnatons og hans Efterfølger Tutankhamens Tid levede nogle af de fineste Billedhuggere Verden har kendt , den hyppigst omtalte var en Mand ved Navn Bek , en meget seende og lydhør Mand . Datidens Værksteder kendes fra Udgravningerne i Tell - el - Amarna . Portræterne og Kraniet viser den mærkværdige Hoved - 314 AANDENS STADIER form , som var gennemgaaende for hele Kongefamiljen og kendt gennem talrige Reproduktioner ; Dronning Nefertiti , Døtrene ; af nogle anset for sygelig , Resultatet af Indgifte , Søskendeægteskab var almindeligt i ægyptiske Kongefamilier ; dog andre endnu levende afrikanske Stammer , af hamitisk Type , Monbuttufolket nede ad Centralasien til , har en Hovedform som meget minder om Amenofisfamiljen , det er ikke udelukket at et lignende hamitisk Element indgaar i Slægten . Den nærmeste af Akhnatons Fædre , Amenofis III viser paa Portræterne et kraftigt , slankt Fysiognomi , af hamitisk Type , samme Familjetræk som Sønnen men ikke i samme Grad drevet til Ekstrem . Man har villet paavise Degenerationstegn hos Akhnaton , og dømmer man efter Portræterne er der meget der taler for at han foruden at han var en Sværmer ogsaa har været en Svækling . Han døde forholdsvis ung , den legemlige Modstandskraft har været ringe . Billederne man har af Kongen i hel Figur skjuler ikke den uheldige Skikkelse , fremfaldende Mave og de besynderligt opsvulmede Laar ; noget abnormt synes at have hængt ved ham fra Fødslen ; men det er ikke Forklaring nok paa Arten af hans Psyke , som i frembrydende Træk røber et Trin Menneskeheden først længe efter skulde begynde at nærme sig . En Forklaring skal forsøges her , under Henvisning til Akhnatons Afstamning paa mødrene Side . Hans Moder var Dronningen hvis Navn vel paa Dansk kan gengives ved Teje , af udenlandsk Oprindelse , som nogle har sagt , efter andre , som Breasted , snarest indfødt Ægypterinde af lavere Herkomst ; i hvert Fald en betydelig Personlighed med me - KRYDSNING OG TRIN 315 gen , i de Tider usædvanlig Indflydelse paa Rigets Affærer , baade paa Amenofis III og paa Sønnen Akhnaton . Om Portræterne af hende er der ikke Enstemmighed , det mærkeligste holder nogle for at være af hende , mens andre mener det forestiller Sønnen Akhnaton ; det hidrører fra en Grav som lader begge Tilfælde aabne , Kongegravene i Theben , og er en farvelagt Skulptur paa Laaget af en Alabasterkrukke , af den Slags der indeholdt de balsamerede fyrstelige Personers Indvolde . Efter mit Indtryk af Originalen kan det ikke være Portrætet af en Mand , det maa virkelig være Dronning Teje ; i hvert Fald er det Familjetrækkene der har været fælles for hende og Sønnen . I et ved Krydsning og Arv modificeret Anlæg , bestemt af Moderen , maa Akhnatons særlige fysiske og psykiske Naturel søges . Hertil kan være kommen en Kulturpaavirkning , vanskelig at paavise , men som har Sandsynligheden for sig . Ægypten stod under Amenofis III i nær Berøring med Syrien , og netop syrisk vilde man kalde Dronning Tejes Type , hvad enten hun nu har været en Prinsesse derfra eller maaske simpelthen en indslæbt syrisk Slavinde , som er steget i Kongens Gunst , et smukt Motiv til et Digterværk . Andre religiøse Forestillinger synes i den Periode at være sivet ind i Ægypten . Hvad Akhnaton angaar har man draget en Sammenligning mellem en af Kultsangene fra hans Soldyrkelse og en af det gamle Testamentes Salmer — hvilken Vej er den vandret , fra Ægypten ind i Palæstina , eller omvendt ? Man synes at ane Dronning Teje bag Sønnens Tilskyndelser , og et ubestemt syrisk Omraade bag hende igen . Her er i hvert Tilfælde et Spor , som det lønnede sig at for - 316 AANDENS STADIER følge videre . Det spreder Rødderne af en Ide over et større Niveau end almindeligt antaget . For Akhnatons Vedkommende betyder Afstamningen en Nedsættelse i fysisk Fremmelighed , grænsende til Sygelighed , men et Spring fremefter i aandelig Kapacitet . Hvem ved om ikke megen aandelig Vækst , Forfremmelsen fra det ene Trin til det andet , netop skyldes Krydsning ? „Sygdom " kan arbejde i Fremskridtets Tjeneste , en vis Svaghed falder sammen med Opgang i Udvikling , Stadierne gaar fra det glubske Bæst til det forfinede Menneske . Race fylder sig selv ud ; Blanding af Race frigør Aand . Det er som om Bevidsthed først springer ud naar uensartede Bestanddele blandes sammen , en Brusning , Kløvning , Spejle i Sjælen , hvad det nu er der sker ; flere Anlæg indenfor et Menneskes Hud hidfører nødvendigvis en indre Opmærksomhed . Men dette Problem kræver en Behandling for sig . Saadan som Akhnaton var organiseret kan man betegne ham som en Forløber for Kristendommen , det der var deri af oprindelig human Tanke , og for endnu senere oplyste Tider , den frigjorte Menneskelighed , som vi endnu gerne vedkender os den . Til Menneskenaturens Omstøbning var der i Tell - el - Amarna allerede lagt under Diglen . Men Akhnatons Personlighed viser at det virkelige Fremskridt , mere end Ideers Magt , beror paa en Forvandling af Nerve ; gradus betinger og gaar forud for enhver Livsanskuelse . Akhnaton vil man sammenlignelsesvis kunne kalde Invalid , men han vægrede sig dog ved at forfalde til Undertrykkerens Forkrøbling og Udslukkelse . Ved sin Smag og KRYDSNING OG TRIN 317 sin Følsomhed foregreb han den Bevægelse der 1500 Aar senere bar Korset ud over Verden , og som siden endte som et nyt Aag paa Menneskeheden , ligesom Amon vendte tilbage efter Akhnaton . Men Fraværelsen af oversanseligt Moment i hans Forkyndelse peger videre frem , han troede jo simpelthen paa Solen , paa Livet , en Ekspansion af Følelsen , nedlagt i et poetisk Billedsprog , i denne frie hedenske Bekendelse rækker han op mod det moderne Menneske , som ikke taber sig i Forestillingen om Guder , men er i Stand til at hæve sig til en umiddelbar , religiøs Glæde , beroende paa den blotte Iagttagelse , Menneskets Plads i Naturen , Firmamentet og Tiden . Her mødes en fjern Oldtid , i ren , følelsesbetonet Anskuelse , med Nutidens afklarede Verdensopfattelse , tværs over hele den mellemliggende Histories sekundære Vegetation af transcendentale Imaginationer — en smuk Buket Kunstord , og ikke heller meget andet . Naar Udviklingen tilstrækkeligt længe har forsøgt sig med vilde Forgreninger vender den tilbage til Stammen og Roden . Akhnatons Naturdyrkelse , Solglæden , den simple uskyldige Dvælen ved Tilværelsen selv , Børn , som man ser optaget i Kunsten fra Tell - el - Amarna , er jo et mærkeligt tidligt Udslag af Aandsformer som senere ytrer sig fuldt udfoldet i Antiken og i Nutiden . Akhnaton opfattede vel endnu Solen som et Væsen , paa primitiv Vis , ganske uabstrakt , og henvendte sig til den som en Magt med sine Haab ; men i hans Følsomhed , noget i Trinet kender selv den seneste Nutid sig igen . En lille Rest er der da ogsaa bleven tilbage af den 318 AANDENS STADIER primitive Mands Væsensdyrkelse , den poetiske Farve ; i Inderligheden hvormed man optager et Naturindtryk i sig bevarer man en vis uoversætlig Fortrolighed , det ene Væsen Ansigt til Ansigt med det andet , man er forelsket i Rosen og henvender sig til den , som til en Kvinde , er dus med den og hemmelig forlovet med den ! Men den Forskel er der paa Akhnatons Soldyrkelse og et Nutidsmenneskes Hengivelse i Naturen at Forestillingen om et personligt Væsen , bagom eller over Naturen , udgaar af Mulighederne . Det primitive Menneske paatrykker Naturen Personlighed , det moderne Menneske modtager Natur fra Naturen . Dermed er ikke givet at den religiøse Følelse gaar tabt , tværtimod , den gaar kun over paa Naturen og Tilværelsen som den er , endda forstærket , da Kræfterne ikke fortaber sig i den overnaturlige Dimension . I Almindelighed skyldes Atheisten for Negativisme , Angrebslyst overfor anderledes Troende , og den Type har været set , men Atheisme i ren Form er jo ikke en Gang noget vilkaarligt indtaget Standpunkt , det er et Stadium der af sig selv gør sig gældende , uden Anstrengelse , en Tilistand i Bevidstheden , hvor Forestillingen saavel om en Gud som om et Hinsides simpelthen fattes , Organet derfor er fraværende , hvad enten man nu vil tale om en Atrofi eller en Vækst ; et Volumen af Indsigt , en ganske indlysende Sammenhæng er traadt i Stedet . Men selve den religiøse Følelse svinder ikke , for det er Livsfølelsen selv ; stærkere , inderligere vender man sig mod Fænomenerne , som Akhnaton , naar man har vendt de sorte Illusioner Ryggen . løvrigt beror en hel Del af Gudeligheden i en oplyst Tid KRYDSNING OG TRIN 319 jo ikke paa nogen Art Tankevirksomhed , men paa arvede Reflekser , simpelthen Relikter i Sproget . Pinnede , sagde Bønder i Jylland endnu , naar de skulde forstærke et Udsagn , de vidste næppe en Gang at det betyder Pinedød og oprindeligt , formodentlig fra katolsk Tid , er en Henvisning til den Korsfæstede . Af Religionen har Menigmand beholdt Ederne . Den megen genopdukkende Fromladenhed og Mysticisme i Tiden , er det naar alt kommer til alt andet end en tynd Glosedyrkelse , Folk der synes de bliver gennemsigtige af at forbruge straalende Ord : Ide , mange Gange gentaget ? Verden derimod skælder de ud for at være mekanistisk , et Indtryk de formodentlig har fra Lommeuret ; Naturens simple Undere er spildt paa dem ; hvad der derimod er transcendentalt , det gaar de op i som i en Ballon . I Virkeligheden gør man sig ingen Forestillinger i Anledning af et Begreb som Transcendentalisme , for det kan man ikke , man ligger paa Maven for Glosen ; og den ligner virkelig ogsaa en Negerskulptur ! Et Undertrin gør sig her gældende , den Uudviklede der dækker sin indre Omtrentlighed med et musikalsk Ordforraad , som han ikke har Organ til at gennemtænke . I en anden Henseende leder Akhnaton Tanken hen paa Nutidsmennesket , han var monogam , at dømme efter de smukke Familjebilleder hvor han og Dronning Nefertiti er fremstillet i Kærlighed og Enighed sammen , paa lige Fod med hinanden ; hvorimod f . Eks . en Kolossalfigur af en anden Faraoh i Theben har et Portræt af Dronningen nede ved det ene Ben , hun rækker ikke en Gang sin kongelige Gemal til Knæet ! Monogami vil jo ikke sige andet end at Følelsen 320 AANDENS STADIER for en Kvinde er saa dominerende , individuelt bestemt , at den ikke giver Plads for flere ; et stumpt Følelsesliv derimod fordeler sig uden Vanskelighed over en Flerhed , for den Polygame er den ene Kvinde som den anden ; ikke helt forkert heller i en lang Række Tilfælde ; i Virkeligheden , han elsker Ingen . Men ogsaa heri var Akhnaton moderne , civiliseret , den vulgære Massefornemmelse overfor Kønnet havde han forvandlet til Kærlighed . Billederne fra Tell - el - Amarna efterlader et ubestemt lykkeligt Indtryk af Søndag . Om Søndagen er alting anderledes . Akhnatons korte Regering var en Søndag i Historien ; siden kom Hverdagene og Ugens Uro igen . Søndagen , Soldagen , det er det bedre Menneske . Det er som om et Trin skiller den fra Hverdagen . Naar de Gamle , langt , langt tilbage , om det var først i Babylonien eller i Ægypten eller i Jødeland , indstiftede Soldagen , saa nedlagde de Skellet mellem det utaalelige Menneske og det der da i hvert Fald klædte sig bedre . Og fra Søndagen breder det bedre Menneske sig til hele Ugen . For en Menneskealder siden gik Bønderne endnu med lappede Klæder om Hverdagen , det ser man ikke mere , Søndagstøjet er trængt igennem til hele Ugen , man kan ikke holde sig ud i lappet Tilstand mere . Javist , Søndagen har Glorien af et bedre Menneske over sig , saa er Solen ung , man gaar i sig selv og erindrer , renser sig for Ugens Bedøvelse og vokser et lille Stykke . Saadan en Vækst var der i Akhnatons Soldag , mens han var Herre i Ægypten . Paa Akhnatons Mumiekiste , som er at se i Cairo , findes der en Indskrift paa Fodenden , altsaa under Akhnatons Fødder , punslet ind i en Guldbelægning , de ægyptiske stiliserede KRYDSNING OG TRIN 321 Billedtegn som i sig selv leder Tanken hen paa den levende Natur , Fugle , menneskelige Figurer , Øjne , Slanger , Redskaber , en Skrift der glæder Øjet endnu inden den er tydet . Indskriften er oversat til Engelsk af Alan Gardiner , den menes at være forfattet af Akhnaton selv , en sidste Vilje , eller en Bøn , som hans Fødder skulde hvile paa i Graven ; det er en Henvendelse til Aton , til Solen , men den lyder som om den kunde være rettet til en Kvinde , til Livet , af en der har elsket , og som anraaber Varigheden , den som Livet ikke har . Indskriften gengives her efter den engelske Oversættelse . Er det ikke som om , Akhnatons Stemme lige har lydt og endnu toner i Øret ? Jeg aander den søde Aande der kommer fra din Mund . Jeg ser hvor du er dejlig , hver Dag . Det er alt hvad jeg ønsker , Elskede , at jeg maa høre din Stemme , og at jeg maa køles af Vinden , saa at Kræfterne kommer igen i mine Lemmer , Foryngelsen og Livet , gennem din Kærlighed . Giv mig dine Hænder , dit Væsen er i dem , lad mig optage det i mig og faa Liv deraf . Kald paa mit Navn , Kære , i Evighed , og det skal aldrig forgaa . Efter at Menneskeheden gennem mange Aarhundreder havde gaaet i Sorg , Kristendommens Ruelse og dens Flugt fra Naturen , Krucifikset over Sengen , og Børnene riset hver Morgen , Tugten og Herrens Formaning , begyndte Akhnatons og Antikens Glæde , Soldagen , som Kirken havde gjort til en Bodsdag , at vende tilbage . I Grunden var Munke - 322 AANDENS STADIER væsnet jo allerede en Tagen Afstand fra Kirken , Eremitens Tilbagevenden til Naturen , men Kirken , den store Magnet fik hurtigt alle Enhederne vendt i den rigtige Retning , af Klostrene blev der en jernhaard Organisation , en af Kirkens mest udstrakte Forretninger . Selv den uhyggelige Frants af Assisi begyndte med at gaa ud i Naturen og lytte til Fuglene , Oprindelsen til en ny Sekt ; ikke meget bedre er det gaaet Friluftsbevægelsen i vore Dage , af Eneophold i Naturen , the simple life , er der bleven et run , Hære af Bymennesker der slaar sig ned sammen paa et ensomt Sted , Spejdere og Omnibillæs af Rekreationssøgende ; fra Naturens Lønkamre kommer et Skraal af Tusinder , som fra en Raagekoloni i Skoven . Med godt Mod og uplaget kan en almindelig Hvilesøgende da holde sig tilbage i den tomme By om Søndagen og finde Natur og Fordybelse der . Frigørelsen for Katolicismens skammelige Regimente kom som noget i Nerven . Var Kristendommen begyndt netop saaledes , som Reaktionen mod en Afhængighed , da Tilstanden ikke mere kunde taales , saa var der ogsaa noget uimodstaaeligt i selve Udviklingen der betingede Frembrudet af den nye Tid , Kirkens Herredømme over Tanken kunde ikke blive ved at taales , en Vækst havde fundet Sted udenfor , Livet hævdede sig andetsteds . Aandeligt væbnede Frigørelsen sig , fra Renaissancen til Nutiden , med en Tilbagevenden til Antiken , en Tilegnelse og Fortsættelse af dens intellektuelle Udrustning ; Menneskeheden greb tilbage i sin Erindring . Den første Videnskab bunder i Antikens Livsanskuelse . Oldtidens officielle Religioner beroede væsentlig paa en Ilddyrkelse , det gælder , under forskellige Udformninger , saa - KRYDSNING OG TRIN 323 vel Nordboer , Grækere og Romere som Jøder , Persere og Hinduer . I Rom var den dertil knyttede Ritus meget oprindelig ; ikke uden Bevægelse staar man endnu ved Resterne af Vestatemplet paa Forum , den runde Grundplan , Broncealderhuset , Rishytten , som vore migrerende Forfædre har boet i og flyttet med sig paa deres Vandringer , den hellige Ild , Arnen , og Kvinderne som vogtede den , Nordboernes Urbillede paa Slægten . De primitive Folkereligioner bestod i en Helligholdelse af Slægternes Oprindelse , symboliseret under de enkle Former hvorunder man var begyndt , hvordan man var kommen . De jødiske Fester er saadanne Mindefester ; en dyb Troskab ligger til Grund derfor . I Vestalindernes hellige Ild holdt Romerne en Respekt vedlige som de en Gang havde vist et Stammeoverhoved , da Folket var en Clan og endnu rejste med Husvogne ned igennem Mellemevropas Uriand imod Syden . Og hvis ikke Roden er hellig , hvad er det da ? Det er da givet at netop da denne Arneild i Fædrenes Rundhus blev slukket da var det ude med et Rom , grundet af Romere ; Slægtskimet , Stirps , var uddød . De Gamles Slægts - og Statsreligion lagde sig ikke i Vejen for fri Tankeøvelse , paatrængte sig ikke andre , det var jo netop i eksklusiv Forstand nationale Traditioner , som maatte være Fremmede uvedkommende . Heller ikke den folkelige paganistiske Form for Antikens Gudetro kendte til Forfølgelse , den var vegetativ , mytisk ; og en mere elskværdig , ynglende og uudtømmelig Fantasiverden end den græske Mytologi har Verden ikke frembragt ; i Forbindelse med græsk Plastik , de græske Gude - og Ynglingeskikkelser , bevarer 324 AANDENS STADIER den Mindet om en Lykkeperiode , som aldrig skal komme igen , et ungt Trin , og en skøn , højtbegavet Menneskeart , under et begunstiget Himmelstrøg , Betingelser som aldrig alle tre kan vendte tilbage samtidigt . Det var Hellas ; som en 0 i Tiden Menneskeheden en Gang har besøgt og ikke kan finde igen , Kompasset fik man , navigere kan man , men den 0 vil man ikke finde mere ; saadan staar Hellas som et Marmorsyn i Menneskehedens Erindring . Man eksporterede ikke Religion fra Hellas . Kristendommen derimod , som Islam , var fra første Færd indvævet med Politik og Tilværelseskamp , her betød Religion at den var bindende , frivillig eller ufrivillig , den hang sammen med Polemik og Tvang , med Interesse , med Magt . Med Religionerne som Sekter gaar en Syden i Blodet , Ufordragelighed , Lidenskaber og Vold , med Religion følger Sammenrottelser og Forsamlinger , Masser i Ophidselse , elementær Overvældelse , et Undertrin som gør sig gældende med Magt , da det ikke kan naa et Niveau ovenover i Vid . I Modsætning hertil var Videnskaben fra første Færd en Erfaringslære , privat Undersøgelse af Fænomenerne i Naturen , fri Tankeøvelse ; Videnskaben hænger sammen med Isolation , Studium , og en stille Puls Ansigt til Ansigt med Naturen . Den første Naturhistorie gaar tilbage til Grækerne . Det er en forbavsende Tanke at Erathosthenes allerede kunde beregne Jordens Omkreds et Par Hundrede Aar før vor Tidsregning ; man havde fattet at Jorden er rund , en Anskuelse man blev brændt for senere under Kirkens Aandsforvaltning ; kontinuerlige Strata viser Udviklingen da ingenlunde , lige saa lidt som Geologien , en Kronologi lader sig rekon - KRYDSNING OG TRIN 325 struere , men Trinene ligger vendt op og ned , i Spring , ganske som Jordlagene , med et Bjerg Kristendom ovenpaa en Stribe Skolastik , Urtrin og Nutidsstadier foldet sammen og stillet paa Enden ; kun uroligt , paa Jagt efter et Skema , kan Stadierne forfølges . Euklids Elementer i Geometrien bruges endnu i nogle Landes Skoler , af Aristoteles begyndtes det naturhistoriske Samlerarbejde som blev ført videre og systematiseret et Par Tusind Aar senere af Linné , al Forskning holdt nede i Mellemtiden af Kirken . Antikens Genkomst i Evropa viser flere Etaper , fra Renaissancen op til Nutiden , Naturvidenskaberne gaar gennem et halvt mystisk , alkymistisk og magisk Trin , passerer Filosofien og Naturfilosofien og ender omsider i Nutidens eksakte Eksperimentalfysik , forgrener og specialiserer sig ; der kan stadig blive Tale om Nyerhvervelser indenfor menneskelig Viden og Kunnen , men Aarsagssammenhængen i Naturen ligger dog en Gang for alle klar , man har analyseret Naturkræfterne , saavelsom Stofferne , Lovene herfor er Hvermandseje . Den skuffede Obskurantisme har haft en Trøst i senere Tiders Atomlære , Stofferne viser sig ikke at være „faste " , men bestaa væsentlig af Mellemrum ; i disse Tilflugtssteder mellem roterende Ioner og Elektroner finder det transcendentale Haab Ophold , naar det klemmer sig tilstrækkeligt sammen . Ti ! det lange Opklaringsarbejde , fra Antiken op til det nittende Aarhundredes mægtige Fuldbringelse indenfor Fysik , Kemi og Teknik , knytter sig en Række store Navne , Tæn - 326 AANDENS STADIER kere , Forskere , Opfindere , Elementarnavne , som er i Skolebørns Mund , Gallilei , Kopernikus , Newton , Steno , Harvey , Volta , Lavoisier , Faraday , Pasteur ; endelig den i hvis Navn hele Oversigten samles , om hvordan det ene er kommen af det andet , Darwin . Dette Trav gennem de kendteste Ting frygter jeg har varet for længe , og dog Synligheder maa til , man kommer ingen Vej uden ad Vejen , hvis man vil fra det ene Sted til det andet . Ser man paa Udviklingen af vor Erkendelse , og den deraf opstaaede Teknik , i de sidste to - tre Aarhundreder , føler man sig stillet overfor en spontan Fuldbyrdelse , en Vækst i selve Tiden , en næsten synlig Overgang af den ene gradus i den anden . Fører man den tilbage til de Personer der har fremmet den , et Blik paa Portræterne af alle de Mænd der har gjort sig fortjent af Fremskridtet , fra græske Buster op til Fotografialderen , staar man overfor det Problem der beskæftiger her og ikke er saa lige ud ad Landevejen : hvordan Stadierne udtrykker sig , hvad det er der har været virksomt , hvilken Art det er af Vækst , og om den er knyttet til Race , til Anlæg , eller til hvad ? „Genier " plejer man at kalde disse skabende Naturer , til hvem hele Menneskeheden staar i Gæld . Men hvad er da Geni ? I hvilken Sammenhæng staar det med Trin ? En almindelig Afrunding i Tanken vil ligesom gøre Geniet til den samme Mand , der giver Livstegn fra sig , hver Gang Udviklingen flytter sig et Fjed , hele Vejen op gennem Historien , Aanden selv under Udfoldelse , og der er ogsaa en indre sammenhængende Forbindelse mellem alle Aander , men Aand hænger jo ikke i Luften , et Præg , et Huskemiddel , har KRYDSNING OG TRIN 327 den efterladt i Bøger og Billeder , som Korallen et Rev , levende Aand derimod er knyttet til et Organ , til Hoveder , snævrere bestemt en eller anden Hovedform . Man vilde vente Race , et Toppunkt af Race , af Geniet , det virkelig produktive Menneske ; det modsatte Indtryk har man , naar man studerer Portræter af alle de Store der har flyttet paa Verden , de er vidt forskellige , ingen af de kendte Racer slaaende udtalt , Geniet er ikke en Gang nogen Type . Snarere end noget beslægtet har man Indtryk af noget ekstremt varieret og uventet , alt hvad der ligger mellem Racerne ; man nødes til at antage at det snarere er Fraværelsen af Race der betinger Produktiviteten . Ikke de rendyrkede Racer , men et Opskud derimellem , Krydsning og Blodblanding er Aarsagen til Spring i Stadierne , aandelig Vækst . Race ytrer sig paa sin Maade , som species , Naturens Mønster , atter og atter gentaget i en Art , paa sin Højde fysisk fuldbaaren og sjælfuld , i den Forstand hvori Ordet her bruges , og her kan man have et æstetisk Indtryk af Geni , Lykke og Natur . Skønhed er Geni ; Alverden strømmer sammen om det skønne Menneske ; den dejlige Pige i Landsbyen er belejret , for det er Racen der aabenbarer sig , man gaar over Kroppene af hinanden for at faa Part i den . Og her er det ikke nogen bestemt Race Naturen foretrækker , ethvert Sted i Verden kan man støde paa det smukke Menneske , Racens Kulmination paa Stedet , det fuldkomne , vellykkede Udtryk for Arten : den underskønne Mongolpige , Negerinden lige udsprungen af Kraalen som det lange ranke Rosenskud paa en Sommermaaned ; Fuldendelsen taler , og Resten af Menneskeheden gaar graadig efter den . Men man vilde aldrig tale om et mongolsk Geni , et nordisk , hamitisk eller amerikansk Geni , naar man mener det produktive Menneske , Geniet i den Forstand har hverken Race eller Nationalitet . Racen , det skønne Menneske , ytrer sig som en Identitet af Funktion og Bevidsthed , Helhed , Harmoni , men uden Spaltning , Bevidstheden ikke bevidst , et Menneske sat i Bevægelse ; den tænkende Aand derimod er holdt fast og maa derfor bryde i Brand , som Natrium paa Vand . Det bliver et Spørgsmaal om Smag hvorvidt man vil give Zeus eller Prometheus Fortrinet , Lyneren eller den lænkede Pygmæ der krænger Aand ud af sig ; Naturen har begge Former . Naturen stræber mod Skønhed i Race , mod Art , men mod Differentiation , nye Muligheder , i det krydsede Produkt . Naar Talen er om Geni maa en gængs Forestilling tilsidesættes som ubrugelig , den at Geni gaar med Uordentlighed , Ekstravagance og suveræne Lader , ubetalte Regninger og Skilsmisser , Uklippethed , Titaniskhed , lagt for Dagen ved Drik ; ingen af de store Lærde , Tænkere eller Forskere har udmærket sig i disse Henseender , vel derimod Stjerner paa Musikens og Literaturens Himmel ; de produktive Mennesker har været ganske borgerlige , uanselige Folk , næppe til at skelne fra andre Mennesker paa Gaden ; det er indre originale Egenskaber , en Klode i Hovedet , der stiller dem uden for Niveauet . Foran , i Anledning af Velasquez , er der bleven peget paa Krydsning , Blodblanding , som Aarsag til Geniet , den samme Aarsag er lagt til Grund for Tydningen af Akhnatons Genius . Anlægger man Betragtningen bredere , paa Perioder og KRYDSNING OG TRIN 329 Kulturer , kommer man til den Iagttagelse at hvor Udviklingen bruser der er Racer blandet sammen ; Reagensen forberedes ved Grænser hvor forskellige Folkeslag mødes . Det gælder f . Eks . den italienske Renaissance , der hang sammen med en endnu frisk nordisk Indvandring , tilstrækkelig paavist ; man er i den Anledning gaaet saa vidt som til at give den nordiske Bestanddel hele Fortjenesten , udvidet til at overalt ellers hvor Elementer af nordisk Oprindelse har vist sig er den bleven Kultur . Iagttagelsen er formelt rigtig , men Slutningen ensidig ; et Opsving i Kultur har fundet Sted , men det er Udfaldet af Blandingen , næppe Elementerne selv , der er Aarsagen , i hvert Fald ikke et enkelt , foretrukkent , hvortil Undersøgeren formodentlig regner sig . Norden sender Kræfter mod Syd , de vender tilbage i Form af Kultur . Og der hvor Strømmen hører op udebliver ogsaa Virkningen . Denne samme Blodblanding har været aarsagsbestemmende ogsaa for Antiken , saavel Hellas som Rom , to Stationer for den intense Raceblanding i Middelhavslandene , hvoraf Befolkningen den Dag i Dag bærer Præg . Den klassiske Hellener vil man forestille sig som nordisk , Alexander , men det var jo ikke det fyrige Menneske , Atleten alene der skabte den græske Kultur , Atleten var Genstand for en Del af den , den græske Kunst , selv befandt han sig for meget i Løb til at efterlade Spor i Aanden , uden hvad andre digtede om Heroen ; men paa Gennemrend gav han Anledning til Blodblanding , med andre indfødte , i Forvejen krydsede Elementer ; Evropa , Asien og Afrika mødes omkring Middelhavet ; heraf opstod Kultur . Disse andre Elementer giver sig Udtryk i en 330 AANDENS STADIER anden Side af hvad der kommer til os fra Antiken , Pan med Bukkefødderne , Satyren og de dermed forbundne arkadiske Livsytringer , af saadanne meget uensartede Bestanddele er Hellas blandet sammen . Den aandfulde Type foreligger i Form af Socrates ! Ikke fra Rytteren og hans Slæng udgik Aand , den første Literatur og Dannelsen som Fag kommer fra Slaver og Frigivne ; man maa da ikke alene tænke sig Hellas som en Tumleplads for Heroen , den glade Boldbane , i Folkedybet bryggede andre Kræfter , som skulde faa Varighed naar den fejrede Diskoskaster havde faaet sin Krans og var gaaet . Naar Racer har blandet sig , og nedbrudt hinanden , bliver Kultur tilbage . Ja , hvordan forholder det sig ? At Folkeblanding er Kulturfaktoren synes sikkert nok ; efter Antiken rykker Stationerne op i Evropa ; Frigørelsen i Form af Aand , „Stortid " , viser sig i Spanien , hvor mange forskelligartede Folkeelementer mødtes , siden i Nederlandene — og hvorfor holder Bevægelsen op igen ? I vor Tid har England været det Folkelegeme der har været karakteriseret stærkest ved Raceblanding og Fordelene deraf . Amerika vil blive det næste Bryggested ; og man vil høre uhørte Ting derfra , for aldrig før har alle Racer været bragt sammen indenfor samme Folkeenhed og kastet i Armene paa hinanden som her . Men nu Lovene for Krydsning og Sammenhængen med Udviklingen , hvordan hænger det sammen dermed ? Forholdet er jo ikke det enkle at ryster man to Racer sammen saa faar man i Bastarden et Produkt med lige meget af hver , begge Racers bedste Egenskaber potenseret , almindeligere KRYDSNING OG TRIN 331 er en Potensering af begge Racers mindre heldige Egenskaber . Efter de Mendelske Arvelighedsregler , kendt fra Forsøg med Bønner , Rotter og Bananfluer , skal Afkommet efter Varianter der staa hinanden saa nær at de kan krydses , og det gælder alle menneskelige Racer uden Undtagelse , blive saadan sammensat , skematisk , at nogle af Leddene viser Træk fra begge Sider , men de er inkonstante , bevarer sig ikke i Slægtsrækker ; andre Led derimod falder efter saa og saa mange Generationsskifter tilbage til en af Siderne , og de holder sig , de oprindelige Træk altsaa der kommer igen og fører de originale Blandingselementer videre . Er det nu ogsaa ganske de samme Arter der kommer igen ? I en Henseende skiller de sig da fra de primære , de er gaaet gennem en Krydsning ; det skulde sært være om ikke Naturen , der aldrig gentager sig , har mærket dem i en eller anden ny , eller gammel , Retning . Hos nogle lavtstaaende encellede Dyr , Infusorierne , finder Formeringen Sted ved simpel Deling , men efter tilstrækkeligt mange Generationsrækkers Forløb kommer det til en Konjugation , to Individer der smelter sammen til et , og naar det saa deler sig er Arten bleven fornyet , Delingen gaar friskere for sig ; der synes her at være antydet en Lov som gør sig gældende ved al Slægtsfornyelse . Et almindeligt Indtryk af en Befolkning , i de store Byer , gaar ud paa at Individer hvori man genkender Race bestaar ved Siden af Urace , Individer med mere eller mindre melerede eller udslettede Træk ; de sidste er saa langt de fleste , hvad man kunde vente sig efter Arvelighedsreglerne , de har ikke Fremtiden for sig , de er i Sidelinjerne , som vil tabe sig ; Erfaringen viser da ogsaa at Bybefolk - 332 AANDENS STADIER ninger stadig maa fornyes udenfra ; og dog er disse Gennemgangslider ikke at betragte som helt kondemneret , af det brede krydsede Niveau kan Fornyelsen naarsomhelst , Ingen ved hvor , vise sig i Form af Tilbagefald til de rene Linjer . Er det her Geniets Rødder skal søges ? Rendyrket , primær Race bliver sig selv lig , under uforandrede Forudsætninger vil den holde sig væsentlig uforandret , en i og for sig ønskværdig Ensformighed ; men den Menneskeart der giver Verden et Stød kan ikke ventes at komme fra den aristokratiske Ligheds Rækker . Den blakkede Majoritet skulde heller ikke synes at afgive Jordbund for Frembringelsen af Geniet ; den bredeste demokratiske Ekstraktion er ikke altid Geniets Fødselsmærke ; andre Stænder har da ogsaa leveret Autobiografanter ! Mellemstand opholder sig i smaa Butiker hvor den lurer paa Kunder , et af Naturens simpleste Erhverv , laant fra Edderkoppen ; man ser den om Søndagene , paa Skovrestauranter , hvor den ogsaa rekrutterer Kellnerstaben , dette Folkefærd gentager sig i Smag og Horisont og er ens Verden over ; Geniet bærer ikke Arbejdsbiens Sterilisationsmærke . Og dog , i en Henseende kan Geniet minde om Uracen , der forsvinder i Sidelinjer , Geniet er ikke arveligt , man kender ikke Generationsrækker af aandeligt lige udrustede Begavelser ; uden maaske indenfor Musiken , hvor man har set Produktivitet gaa gennem flere Led . Skærsliberfaget vides ogsaa at være arveligt . Det er altsaa paa Forhaand udsigtsløst at søge Forbindelse mellem Geniet og Mængden ; Mængden selv skiller sig da ogsaa emfatisk fra Geniet , med Forklædet fuldt af Sten . Saa er der Tilbagefaldsformerne , og her er der jo Sand - KRYDSNING OG TRIN 333 synlighed for at man kommer hen i Nærheden af Geniets Genesis . En Række umiddelbare Iagttagelser foreligger , af psykologisk Art ; men eksakte Undersøgelser af Krydsning og Udfald af Krydsning for Menneskets Vedkommende er ellers endnu en Fremtidsvidenskab . Almindelig bekendt er at Geniet som Tilbagefaldsform staar i Fætterskab til mange Abnorme , Asyllemmer , Vagabonder og Tosser , Geni og Sindssyge , hvorom Verden er snakket fuld , og det kommer jo ganske an paa Grænserne , hvad man mener med Geni ; hvis man uforbederligt dermed forstaar den megen henrykte Irregularitet , Undtagelsesmenneskets Glorie , saa er Fætterskabet rigtigt nok . Men man burde blive enige om , naar man er saa vidt , at Begrebet Geni i Virkeligheden er slidt op . Det er for flovt og unaturhistorisk et Begreb til at man kan blive ved at betjene sig af det , uevolutionært , man burde pakke det sammestedshen som hvor man har gjort af Kimæren , Hippogrifen og Dæmonen . Skulde man ikke simpelthen i Stedet for , ved hvad der paa en Gang er en Reduktion og en hæderlig Placering , snakke om Mennesket ? Der gives jo saa mange Slags „Genier " , Regnekunstnere , Sproggenier , en egen cerebral Skrankeløshed , der kan være et Lune af Naturen , men ogsaa leder Tanken hen paa et universelt Niveau , en Totalkunnen , hvoraf enhver genial Specialitet er en partiel Ytring , for abstrakt , men Forestillingen hjælper til en Forklaring af det produktive Menneskes Kapacitet . Den egentlige naturlige Forudsætning for aandelig Overlegenhed er Simpelhed , en vis Tilbagevenden i Tanken til det universelle Niveau , hvor al Kunnen beror . Denne 334 AANDENS STADIER Tilbagevenden er det gængse komplicerede Menneske nægtet . Evnen hænger sammen med en Vækstretning der gaar i Dybden , ikke i Bredden . Derfor er det sandsynligt at den har sin Aarsag i en Fornyelse i Slægten som skyldes Krydsning , Konjugation , den Forfriskning der kommer i Stand naar der vendes tilbage til Roden . Kapaciteten ytrer sig , hos de isolerede Individer der er udrustet dermed , som omfattende , aaben , i Modsætning til Flertallets Lokalisering og Afsluttethed . Den virkelig produktive Intelligens , eller skal man sige Sind , karakteriseres ved at den holder Normen . Flertallet er over eller under den . Det var Goethes Evne , han var elementær , han stod i en Radie , hvor andre var periferiske ; overalt hvor han forbavser er det jo hvor han udtaler det selvfølgelige . Sære eller barokke , Fantaster eller Stormere , var andre Aander i Tiden , Goethe ikke , han var bare indlysende . Utysk var han i sin Simpelhed , den anstrengte Jagt i Tanken der endnu er et tysk Særkende , delte han ikke . Goethe fuldbyrdede alle Stadier . Han var i Vækst hele sit Liv ; den sublimerede Simpelhed , en Honning i Tanken , kommer fra ham som gammel Mand . Det Simple skulde man synes ligger snublende nær ; ingen af Goethes Efterfølgere fulgte dog hans Metode , skønt den laa aabent for Dagen , i Stedet rakte man sig med overmenneskelige Anstrengelser efter det immense Produkt , den tyske ekstensive Barok i Tanken — end ikke Asken efter Lokes Fiskergarn formaaede man at tyde ! En Krydsning ligger uden Tvivl til Grund for Goethes Aandsbeskaffenhed . Af Krydsning kommer alle Skavanker , KRYDSNING OG TRIN 335 hele brede glædeløse Befolkninger , og mange Farer der truer Niveauet , ustyrlige Tilbagefaldsformer som gaar omkring med gale og glubske Urskovsinstinkter midt i civiliserede Byer ; men ogsaa Mennesket , det rene Menneske , viser sig paa et Besøg og peger paa et eller andet , hvorved Verden kommer sig og knirker et Fjed videre . Skulde man møde en „lille tufset En " paa Gaden , som Bjørnson udtrykker sig om Ibsen , saa kan det være en Urmager , Bogholder eller Antikvarboghandler , men det kan ogsaa være homoartifex ! Kant har ledet Tanken hen paa det lille Erhverv , en Brillesliber , som Spinoza , homunculi begge to , og dog tænkte de hele Middelalderens Verdensbillede itu . Zola , hvem jeg en Gang har set paa Gaden i Paris , lignede en lille Apoteker eller Farver , men var dog en Epiker af stort Vingefang . Naar man ved det er det ikke vanskeligt at se Forskellen paa Normen , selv om den ikke falder i Øjnene , og Gennemsnittet , Normen har noget helt i Trækkene , hvorimod Gennemsnitsmenesket er „fremtoningspræget " , for at laane en pudsig Glose fra Arvelighedsforskningens Dialekt ; Normen er oprindelig , Gennemsnittet ordinær og som oftest i en eller anden Henseende defekt . Denne Definition af det kreative Menneske indeholder ikke det romantiske , forgudende Moment som for en Menneskealder siden var fremme i Tiden , da man stod med Hovedet bag i Nakken allesammen , som om en Ballon var gaaet op , og det var der ogsaa , Overmennesket saas i Skyerne . Genidyrkelsen det er jo altsaa simpelthen Normalmennesket set fra neden , Myreperspektiv , saa kunstigt er Publikum at det gaber , som over en Aabenbaring , naar det Selvfølgelige vi - 336 AANDENS STADIER ser sig . Det er naar man er velvillig ; i andet Fald gaar man ud og sanker Sten . Holdningen til det Nye i Tiden leverer med det samme en biologisk Bestemmelse af Begrebet Snob ; det er det lykkelige Individ , hyppig i Tyskland , der fra et tilbageblevet Trin søger at sætte sig ind i det der ligger over ham ; det bliver gerne til at smykke sig med Hammen som Tiden lige har afkastet . Hvad angaar Udviklingen saa gælder det at de øvre Trin kan komme til de nedre , ikke omvendt . Man kan derfor i Virkeligheden ikke belære et Publikum om Evolution . Viden hænger sammen med Vækst . Det ynkeligste Indtryk har man af Imitationen , naar Individer paa et ufærdigt Stadium oppustet og væbnet med et Vokabularium nærmer sig Evolutionens simple Sandheder . De virkeligt Store i Historien , det er de Udviklingsdygtige , de der har gjort Skridtet , det er dem der har befordret Oplysningen . Det mærkelige er at Epoken altid kan kendes paa at den fører fra noget kompliceret over i noget simpelt ; Overgangene i Aanden , fra det ene Stadium til det andet ytrer sig altid som en Reduktion . Ved Siden af gaar utvivlsomt en egentlig , fysiologisk Udvikling , vanskelig at paavise , Menneskets Forvandling , i Erkendelsesevne og Nerve . Et saadant spontant fremadskridende Niveau har man en uhaandgribelig Forestilling om . Man taler om at noget „ligger i Luften " , en Ide , en Anskuelse ; hvad Ingen har tænkt paa før kan pludselig som Udbrudet af et Plan vise sig over det hele . Ved Geni forstaar man det eksklusive , og dog har man Eksempler paa hvad man kunde kalde for simultant Geni , vigtige Trin fremad i Indsigt , Opdagelser som er gjort KRYDSNING OG TRIN 337 af flere paa en Gang , uafhængigt af hinanden ; Trinet har ligget i Luften . Geniets Definition korrigeres herved til en Kapacitet som vel er forud for Tiden , men ikke udenfor Regel , det er Udviklingen der ytrer sig isoleret , inden den bliver almen . Har man anerkendt de af alle anerkendte store Foregangsmænd vil man ende med at rette Opmærksomheden mod Udviklingsplanet , som det der er Naturens Maal , snarere end at kulminere i enkelte straalende Navne . Den almindelige Dannelse tilegner sig efter en Tids Forløb de store geniale Fund og indordner dem i sit System ; den vanskeligste Tanke , gryet i et Prodigiums Hjerne , ender i Skolebøgerne . Noget vil man da ogsaa have tilovers for de voksne Hoveder hvori det samlede Udviklingsplan gør sig gældende og bliver til Funktion , ikke det beundrede Geni , men den effektive Potens , de store Forretningsledere , Industrimagnater og Ingeniører , det uhyre Omraade hvor Studerekamrets og Laboratoriets stille Syssel er bleven til Praktik , hele det tekniske Apparat den moderne Verden hviler paa ; det er Mænd af en ny Type . Det er muligvis endda en helt ny Race , nærmere at beskæftige sig med . Der er en Grundlov i den Maade hvorpaa Aandens Stadier lægger sig for Dagen op gennem den kendte historiske Tid , det mærkelige men fuldt paaviselige Forhold at de menneskelige Forestillinger bevæger sig ad en Udviklingslinje hvor det komplicerede ligger forud for det simple . Menneskehedens Fortid er karakteriseret af store , i en primitiv Forstand abstrakte Udsving , med en vild Systematik , den guddommelige Verdensforklaring . Det uudviklede Sind , Aanden i Knop , ser Verden og Tingene mere sammensat , i 338 AANDENS STADIER en overnaturlig , forrykket Sfære , end Nutidshjernen , som reducerer paa Alting og finder den korte Sammenhæng ; det primitive Menneske fabler Himlen og Jorden fuld , Nutidsmennesket fortolker i Overensstemmelse med et Sigte paa Tingen , under Fraværelse af Hede i Tanken . Man is a giddy thing , ytrer Shakespeare , et Udtryk der maler det primitive Sind ; et Nutidsmenneske med sobre Forestillinger har svært ved at sætte sig tilbage til tidligere Trins Svimmelhed . Man kan meget vel opfatte Omfanget af og maale Indstillingen af en Fantasi som ikke er i Fokus med Virkeligheden , men rave kan man ikke . Det primitive Menneske ligesom ser gennem en Linse i Sindet , vidtløftige , forskudte Virkeligheder , mens hvad der ligger ligefor ikke kan erkendes . Erkendelsen vokser ud af den simple Iagttagelse . Selve Væksten kan studeres paa Øjet som Organ , Vilde og spæde Børn har samme Slags Øjne , ligesom forkert slebne , de ser og ser dog ikke , først det voksne og det civiliserede Menneske har det bevidste , registrerende Blik ; hele Udviklingen , samtlige Stadier , ligger derimellem . Ellers gaar Bevægelsen i Naturen jo omvendt , fra det simple til det sammensatte . I en anden Forstand er det oplyste Menneskes Bevidsthedsindhold da ogsaa øget , omfattende , alt hvad der vides . Stofmængden er her mere end hvad Enkeltmand formaar at tilegne sig , Oplysningen er saa at sige fordelt paa mange , Specialiteter og Fag ; Kapaciteten er en anden , men erkendelsesmæssigt gælder det at man er gaaet fra det store Volumen til det der slet ingen Volumen har . Oplyste , beskæftigede Mennesker skænker da heller KRYDSNING OG TRIN 339 ikke selve Tilværelsesproblemet en Tanke . Hvor Undermennesket ser Gaader konfronterer det voksne Menneske sig med Opgaver . Først naar Udviklingen , selv om den i Etaper kan føres tilbage til Enkelte , og her maa der dog ogsaa skelnes mellem Fremskridt og Udvikling , først naar Stadiet er traadt ind i det almindelige Plan er det man kan tale om en gradus . Trinet er bleven organisk . Set fra et simpelt Synspunkt tager hele Historien som vi kender den sig ud som et kunstigt Forløb , en Barok , i en stor Bue bort fra Naturen og udenom den , skønt man befandt sig midt i den . Men en lige Linje tværs ned igennem , Udviklingens Vej , som ikke er bleven observeret , forbinder Nutidsmennesket med Naturen og Urmennesket . Det er bleven iagttaget at de laveststaaende Vilde slet ingen Aandsytringer har , de eksisterer simpelthen , som Børn , først højerestaaende primitive Folk begynder at skeje ud , lægger sig en Overtro til , Tabu , Tatoveringer og Selvlemlæstelser , allerede en Overkultur ; først for nylig iøvrigt er det civiliserede Menneske vendt tilbage til Naturen , endnu paa Frederik III ' s Tid pyntede Mandfolk sig med Strudsfjer ; siden er de sunken ned til Kvinden . Udviklingen har været inde paa mange Vildveje med Mennesket , ligesom man da ogsaa kender fra Dyreriget , Specialiseringer ud til Siden , bort fra Udviklingens Midterlinje . Men den bevarer sig , gaar igen i Slægten og hævder sig som en Bevægelse hvori der er Natur . „Reaktionær " , „konservativ " er den udskejende Kultur , „radikal " er Springet tilbage til Naturen . 328 AANDENS STADIER I Fraværelsen af sekundær Vegetation , aandelig Gevækst , mødes Nutidsmennesket med Urmanden . Det er paavist at nogle Urracers Hjernekapacitet har været mindst lige saa stor som Nutidsmenneskets , det var de førhistoriske Folk der gjorde det store Trin fra Dyr til Menneske , de første Opfindelser , Ildens Brug , Redskaber , og et Sprog ; alt Fremskridt siden har været præget af Talent , men disse Urhoveder havde Geni . Og hvad man siden vil kalde Geni er en Brønd aabnet op i Nutidsmenneskets Indre , lige ned i Urtiden , alle Muligheders Land . Menneskehistorien i det korteste Begreb gaar ud paa at alle Racer er kommen fra et fælles Udgangspunkt ; saa udbredte og spredte man sig , blev isoleret forskellige Steder og forvandlede sig . Siden førte begyndende Trafikmidler til at man mødtes igen , Krydsning satte ind , med alle dens Følger ; heraf er al Kultur og Udvikling fremgaaet . Hvad angaar Race , om man skal udvælge og rendyrke den , som Racehygiejnikere snakker om , saa synes Naturen at raade til omfattende Krydsning ; den raader til at holde Racer rene , for at man kan have noget at krydse med . Ved Krydsning menes ikke netop Glæde over Bastarden , der viser urene Egenskaber og ofte er steril , Forholdet er ikke saa enkelt , de værdifulde Formers Kendemærker uvisse ; men det er da givet , den mangfoldige Nuancering byder paa flere Muligheder end den uafbrudte Fortsættelse af rene Linjer . I den endnu bestaaende Distance mellem civiliserede og uciviliserede Folk raader Fremtiden over en Reserve ; det skulde være fængslende at følge Udfaldet af en Krydsning , KRYDSNING OG TRIN 341 f . Eks . mellem Hinduer og Evropæere , Kinesere og Amerikanere , i det kommende Aartusind . At vor Erkendelse beror paa en Simplificering , snarere end paa et Udsving i Dimensioner , kan iagttages i vor egen nærmeste Tid ; vor endelige Livsanskuelse , selve Udviklingstanken , beror paa en saadan Forkortning i Bevidstheden . Perioden umiddelbart før , det attende Aarhundredes Filosofi , kan ikke læses nu , saa sammensat og nuanceret var selve Tankeapparatet bleven , de Folk var jo mere „begavede " end man har Lov til , alvidende bagud , Læssevis af anden Filosofi fordøjet og gjort en Grad mere indviklet ; man maa tænke paa visse irske Slangeornamenter der er saa intrikate at ikke noget Nutidsmenneske var i Stand til at udtænke dem , de ligner Hjernevindinger , og en cerebral Virtuositet , som er Nutidsmennesket nægtet , maa disse Kunstnere fra Vikingetiden have haft . Til Gengæld har Nutidsmennesket udviklet et Organ for Simpelhed . Da Udviklingstanken slog igennem blev al Sammenhæng simpel . Man taler om Udviklingslæren , det er ingen Lære , man har ikke grublet over et Ornament , man har lagt det til Side ; Problemet er løst , ligesom den gordiske Knude , ved at ophæve Problemet . Hvad der før var langt i Tanken endte med slet ingen Udstrækning at have . Saalænge der spekuleredes saa man Spekulationen ; siden saa man Tingen . En vis Atrofi gjorde sig gældende i Tanken . Det personlige Indtryk af Darwin , den gamle Naturhistorikers simple smukke Sjæl , falder ganske sammen med hans aandelige Bedrift , at befri Verden for Arabesk og gengive 342 AANDENS STADIER den Naturens Linje , Synsindtrykket , at det er saadan , at det sker , af ingen anden Grund end at det sker . Darwin kom af Verdens mest objektive Folk , Englænderne . Hans Liv var en Vækst , ligesom Goethes ; den uforgængelige Tanke der bærer hans Navn er knyttet til Forestillingen om ham som modnet , gammel Mand ; han var selv Udvikling . 340 AANDENS STADIER TEKNIK OG UDVIKLING AUTOMOBILET behersker Verden ; Cairo , Algier stønner af Automobiler ; foran Jaffaporten i Jerusalem holder der lange amerikanske Kraftmaskiner , man ser det hellige Land i Flugten , Geografi i Striber , som overalt ellers hvor man kommer ; Rom tuder som en Dyrehavsbakke St . Hansaften af Automobilhorn , om Natten i Halvsøvne bag tykke Hotelmure tror man der staar et Slag derude , Roms Tubaer og Barbarernes Kohorn og Lurer der er kommen igen , nu falder da Rom ! Marseille er et Automobilhelvede ; Paris en eneste udstrakt Rendebane paa kryds og tvers af Automobiler , to modgaaende Strømme i Gaden , fire Kolonner dybe , det er som om selve Grunden iler , iler , Paris i en flydende Tilstand ; i Berlin ikke anderledes , Trafiken her ligesom noget sortere , men den samme Jagt , ilende , ilende Automobiler , som om selve Gaderne skred , med en Fart af et halvt Hundrede Kilometer i Timen . Erindrer man de gamle Hestedroskers Tid i Paris , Hestehovenes Klap - Klap paa Træbrolægningen , saa er Forandringen jo et Spring af en Kultur over i en anden , et afgørende Skel , sat mellem Hestealder og Maskinalder . Bevægkraften er en anden , Tempoet et andet , man har sat Farten op til et Maksimum — for at naa hvad ? For at naa Farten ! Spurten er 344 AANDENS STADIER bleven permanent . Verden har taget denne Fart paa sig ; aldrig kan den sættes ned igen . Ved Tusmørke - og Lygtetændingstid i Paris , det feagtige Lys denne By har som ingen anden By , med Eiffeltaarnet hængende som et Glødenet i den aftenlige Violluft , hører man en samlet listende , klæbende Lyd af ti Tusind Automobiler , i de lange Færdselsaarer paa begge Sider af Seinen , de stryger langs Kajerne som Meteorer ; og ned imellem de endeløse Husfacader mod Notre Dame ser man Udblæsningen hænge som en fin blaalig Gas , efter Dagens samlede Trafik , ikke at tale om at man aander den , en skrap Pris Tobak tager Befolkningen i Hovedstæderne sig ! Om ti - tyve Aar vil der ikke gives Forbrændingsmotorer i Storbyerne , hvis man vil leve der . En kuriøs Analogi bestaar mellem Motoren som teknisk Udviklingsform og den dyriske Organisme , det er som om Mennesket ikke har kunnet konstruere udenom Naturen og sig selv , Motoren er gjort i hans Lignelse , eller der hersker visse uundgaaelige Love for al motorisk Teknik ; allerede Dampmaskinen , men mere gennemført Automobilet , genkalder de menneskelige Organer . Motoren har en Forbrænding , med samt en Udstødning af forbrugte Stoffer , den har en Puls , Cylindrene , der svarer til det menneskelige Hjerte , elektriske Ledninger , der har en Analogi i Nervesystemet ; Kølerens Funktion minder om Lungerne ; endogsaa „Øjne " har Automobilet , Lygterne foran , der „ser " for Maskinen . Og saadan en Vogn har jo Væsen , den kommer løbende med et Initiativ , den har et hurtigt , langt og hjulet Fysiognomi , ytrer sig med et rødt Lys bagud og letter en Antenne med en TEKNIK OG UDVIKLING 345 Glødelampe i til den Side den vil dreje , ud af Færdslen , den har Stemme , et okseagtigt Brøl , intelligent gentaget , naar Forhindringer viser sig forude ; men kommer den i Klemme i Trafiken skal man høre den skrige , Bremsebaand og Gummi hen ad Asfalten , som en hvinende Elefant ! Er man saa heldig at se to Vogne mase sammen i et Gadekryds , saa giver de hver en Figur fra sig , som Lus der forlader et Dyr naar det er dødt , Førerne der kommer frem , og har Ordet i deres Magt ! Et Publikum samler sig , mærkværdig hurtigt , og tager øjeblikkeligt , enstemmigt Parti for den Skyldige , den anden er en Luksusvogn , jo de saa det og vil vidne i Retten ; og de to Chauffører tæver sig med den ene Haand indeni den anden og peger paa Sporet hvor Vognene er skredet , han kom fra Venstre , og han skulde have holdt tilbage , indlysende Ret begge to , indtil Betjenten gror op af Gaden og væder sin Blyant i Munden for at optage Rapport . Opløbet skilles , med tilgodegjorte Miner , Gudskelov de er bleven skrabet , de Tyve der kører i Automobil ! Og under hele Optrinet staar Vognene og er sørgelige , Motoren siger ingenting , den ene hælder over paa tre Hjul , den anden , som har faaet Hul i Køleren , giver trist alt Vandet fra sig paa Gaden , ganske som en Bjørn man ser i Cirkus der gør sig vaad naar den faar Pisk . Er det muligt andet end at omfatte Automobilet , vor Broder , med Sympati ? Bevægelsesprincipet for Motoren er naturligvis et andet end det organiske , roterende ; Tekniken fortsætter ad en ny mekanisk Vej , hvor Organismen hører op ; og her skiller Udvikling og Fremskridt sig fra hinanden . Hvordan stiller det sig nu med Udviklingen , efter at man har været fremskreden og skudt en Maskine ind mellem Mennesket og Naturen ? Da Mennesket ikke kunde overskride sine Grænser organisk og en Udvidelse maatte til gik Udviklingen over paa Maskinen . En ny aandelig Kapacitet blev Følgen , men fysik aflastedes Mennesket ; mens Tekniken gaar frem bliver Mennesket væsentlig det samme . Paa nogle Punkter gaar det endda tilbage . En amerikansk Forfatter har i en Bog om Galapagos - Øerne Beretningen om et Skibsmandskab der strandede her og maatte tilbringe nogle Maaneder paa en ubeboet Strand , nu for nylig , et af de seneste Aar , imellem Søfolkene nævnes en Mand af det kendte Navn Christiansen . Nu skulde man vel tro en Robisonade var oplagt , men nej , Søfolk af en moderne Type kan ikke vende tilbage til Naturen , det var den rene Elendighed , de kunde ingenting ; da den sidste Tændstik var brugt var de uden Ild , havde ikke Ide om at skaffe sig den , den foragtede Vildes mindste Kunst , Kulturmennesket altsaa hjælpeløst som et voksent Spædbarn , naar ikke en Arbejdsløshedskasse og en Butik staar til Raadighed . Tekniken gør de elementære Evner overflødige . Tilfældet er grelt , men paa Omraader som endnu ikke kan iagttages er der da ikke Tvivl om at et Svind arbejder i Organerne og paa Sanserne , da Modstanden fra Naturens Side overvindes af Maskinen , ikke af Mennesket selv . En langsom Forskydning i Type og Race vil det blive Fremtidens ikke synderlig lystige Opgave at paavise , med Materiale hentet fra Forsørgelsesanstalter , uden Udsigt til at gøre noget ved On - TEKNIK OG UDVIKLING 347 det naar det først har vist sig . Det almindelige Bymenneske sætter sig ned og beder om at blive forsørget , med et krænket Minespil , altid lidende , hvad vil man gøre ved ham ? Ja naar Saltet har mistet sin Kraft , hvormed skal det da saltes ? Et positivt Udviklingsmoment , til den stærke Side , synes man dog ogsaa Teknikens Tidsalder indeholder , ikke alle sætter alle Evner til i Berøring med Maskinen , den har Typer som er vokset med den . Et almindeligt , gennem Aarene gentaget Indtryk af offentlige Personligheder , Fotografier f . Eks . i den illustrerede Verdenspresse , efterlader som i en Sum Forestillingen om et udarbejdet moderne Fysiognomi , behersket af en moderne Forestillingskreds og præget af ingen Tid at ofre paa Overflødigheder , Finansmænd , Ingeniører og Opfindere , Teknikere , Ledere af store Bedrifter . For en Gangs Skyld ikke Kunstnere , de har været Genstand for Opmærksomhed nok , denne nye Type skal ikke bedømmes ved Sammenligning med de Udvalgte , hvem Naturen forærer Tilværelsen som en Søndag ; Teknikens Mænd holder Hverdagen gaaende . Man forestille sig alle Hjul Verden over gaa i Staa — en Uge efter vilde Storbyernes Millioner ligge døde paa Gaden ; Teknikeren sørger for at det ikke sker . Racemæssigt set forekommer det mig endogsaa at man her staar overfor en ny Type . Det har været mig paafaldende at disse Ansigter ofte strækker sig i Længden , som om Issen er i Færd med af gaa til Vejrs paa dem , de leder Tanken hen paa den japanske Gud med det overnaturligt høje Hoved . Og der er noget om at skal det menneskelige Hoved gaa til et Ekstrem maa det udvide sig ad Toppen til . Det er som om Naturen , efter at have udvidet paa Hovedet i 348 AANDENS STADIER flere Retninger , som sidste Tilflugt griber til at gaa i Højden med det , op i Hatten ; Udvidelsen den Vej er statisk naturlig , bliver indenfor Tyngderetningen ned gennem Halsen og Kroppen ; anatomisk gaar Udviklingen af Kraniet fra en liggende Stilling , som hos Dyret , til en mere og mere opret , et Æg sat paa Enden , det høje Hoved har da Betingelser for at hænge sammen med de sidst erhvervede Stadier . Centralen for de recente , kombinerende Evner skal netop ligge i Issepartiet , saa det er hvad man kunde vente , at Kraniet vilde lægge til i Volumen der . Udviklingen frigør sig her med det samme fra et EntenEller , som den har for Skik , ved Indførelsen af et nyt , uventet Moment ; man har hidtil med en vis tyktflydende Tendens været stillet overfor en Sammenligning mellem Langskaller og Kortskaller ; hvis man giver den nye Type Navnet Højskalle maa man sige at den er vokset med Toppen af Hovedet lige ovenud af Problemet ! Dette til at gruble over i lange Vinteraftener . Her skulde have staaet mere om Racer , Asiens vidtløftige Etnografi , men allerede Afrikas tog hele Pladsen , Temaet uden Ende ; man henvises til moderne Forfattere hvis Arbejder skulde være benyttet , Arthur Keith , H . J . Fieure . Nyere Undersøgelser har bl . a . kastet Lys paa Forholdet mellem Langskaller og Kortskaller , de tidligste Vandringer og Udbredelser . Som en Sammenfatning af alt hvad der kan oplyses skal det her voves at indeslutte hele Problemet i en Nød ; kommer den paa Ambolten , som den der er Tale om i Æventyret , vil det nok vise sig at Fanden er i den ! Totalindtrykket af det lang - TEKNIK OG UDVIKLING 349 skallede Menneske gaar ud paa at alt hvad Historien og Udviklingen har af Bevægelse , Flugt , Evnen til at flytte sig , gaar med Typen ; Forbliven paa et Sted derimod , Jordfasthed og Vedholdenhed overfor Tilværelsens nærmeste Opgaver , er Kortskallens Fortjeneste . Forskellen udtrykker sig naturligt for det ene Tilfældes Vedkommende ved den sammentrykte Hovedform , ligesom mere egnet til at skære Luften , for det andets ved Tilnærmelsen til den sfæriske Form , associeret med Ro . Den egentlige Aarsag til Forskellen er dog vel nok i det ene Tilfælde Køddiæt , et Liv paa Jagt , i det andet Planteføde i Forbindelse med Agerbrug . Kvinden tilhører med hele sit Væsen , som Moder , den stillesiddende Menneskeart . I en vis Henseende synes disse Varieteter af Mennesket at være Trin af hinanden . Men den nye Type , Højskallen , hvis Iagttagelsen af den holder Stik , fører , med samt den dertil hørende helt nye Kulturtype , Tekniken , ind i en ny tredje Kategori . Saa , der fløj Taget af Smedjen ! Hele nærværende Arbejde ønskede jeg mig at gøre om , forfra , en fem Aars Tid paa Rejse , alle fem Verdensdele , fornyet , intim Konfrontation med alle Racer , en ny Etnografi , nye Studier , ny Bearbejdelse ; det bliver til at jeg maa levere Opgaven videre til andre , Enkeltmand kan ikke udtømme den . Betragtninger som de foreliggende maa afbrydes , for den Enkeltes Vedkommende , afsluttes kan de ikke . Kun en vag , paabegyndt Kontur , Opgaven stillet , og noget af Materialet grupperet , forekommer det mig der er kommen ud af denne altfor lange Underholdning . Stadierne har 350 AANDENS STADIER foresvævet mig undervejs , som noget i Luften , uden at Begrebet har kunnet gøres solidt , men alene den Vane at leve i Forestillingen har betydet mere for mig end at sidde og skrive en Bog sammen , det har ikke været et Aar ud af mit Liv , tværtimod , jeg er kommen ligesom med mere Tid ud af Arbejdet end da jeg begyndte paa det , lidt forvandlet , som jeg tror mere aaben for alt hvad man vil kalde Tid — kunde jeg haabe det vil gaa andre der læser paa samme Maade ? En før omtalt mindre Dreng har været i min Nærhed og er bleven et Aar ældre , mens disse Betragtninger er skredet frem , et betydningsfuldt Aar , for han er spaseret fra sin lille Urtidstilværelse ind i Civilisationen siden sidst . Den Dag kom da han med en lille Randsel paa Ryggen forlod sit Hjem og begav sig ind ad en stor , stor Port , hvor en Sværm smaa Lam af samme Størrelse som han blev slugt ind af , lige saa hurtigt som de kom , det nye Kuld ; det var deres første Skoledag . De fleste var tapre , men der var en af de Smaa der kastede sig ned paa Gulvet simpelthen og maatte bæres ind i Klassen ; Mødrene fulgte dem til Døren , men kunde jo saa ikke gaa længere . Tit - tit , var der en der sagde opmuntrende til sin Moder oppe fra Trappen hvor han langsomt skruedes opad i Køen , tit - tit , han skulde nok være stærk , hun maatte ikke være ked af det , tit - tit — og saa gik han i Stykker , hede Taarer ! Men nu larmer de i Frikvarteret som en Flok Stære , fuldkommen forsonet med Grimen ; de skal bare gaa i Skole tolv Aar , med et fem - seks Aars Studium bagefter , nogle af dem , saa længe varer det at stuve Menneskehedens Fragt af Kundskab , samtlige Aandens Stadier , TEKNIK OG UDVIKLING 351 ind i den nye Slægt ; det skal saadan være , Verden har ingen Brug for Kaspar Hauser . Men den førnævnte Seksaarige er lykkelig over at gaa i Skole . Fra ganske lille har han elsket Bogstaver og funderet over deres Hemmelighed . Spørg ham nu om Bogstaver ! Han staver og er indviet , stiller sig ved et Møbel med sin ABC og tilkalder Vidner , ler højt , naar der af et s og et ø kommer en Sø , af et s og et o og et 1 en , Verden bliver til af bar Bogstaver , han straaler selv som en Sø og en Sol , Bogstaverne er dog vidunderlige ! Eller giv ham et Regnestykke , noget svært , hvad 7 og 5 og 3 er ; han tager Tallene ind i sig og tier , længe og fraværende , bliver som en lille Buste i Ansigtet af Eftertanke , med et stærkt , indadvendt Blik , hvori det funkler en Gang imellem , og saa kommer Facit , rigtigt , men han kan ikke gøre Rede for hvordan han regner det ud , det gaar ad ukendte Baner i hans Hoved . Regnestykket er jo ikke noget særligt for hans Alder , skønt der dog er Vilde der ikke kan tælle til mere end fem ; det morsomme er Trinet der gør sig gældende , en Grad i Hovedet der har foldet sig ud og arbejder , kræver at arbejde , endnu inden den er bleven bevidst . Det er den unge Hjerne der knoppes , næsten Dag for Dag . Bevidstheden i Vækst , Stadierne lige for Øjnene , som om en lille Menneskehed gaar og gror paa Gulvet og gentager hele Udviklingsbilledet , af en Urtilstand op i mere og mere omfattende Grader , en Vækst indenfra hos Barnet , hvorunder Verden bliver til . Det omvendte Indtryk , Udviklingen rutschende ned gennem alle Stadier , til Bunden , kan man blive Vidne til ad anden Vej , Sindsbevægelsernes retrograde Funktion : den vrede 352 AANDENS STADIER Mand , hvis Opmærksomhed det undgaar at man ikke ogsaa bliver oprørt , men stiltiende noterer sig alle Trækkene af Graderne der styrter ind i hinanden . Raserianfaldet reducerer i et Nu det civiliserede , velpaaklædte Menneske til et Væsen i Niveau med Antropoiderne , al øvre Hjernekapacitet strøget , som om man kappede hele Telefonnettet i en By , kun de motoriske Nerver overladet , han ryster , Lungerne gaar som en Bælg , han raaber , til at vække Døde , Blodet strømmer til Hovedet , han slider Flippen af sig , faar hede Øjne og ser rødt , Talecentret afficeres , han stammer , den voldsomme vasomotoriske Reaktion bringer ham i Sved , der gaar Kramper i ham ; og gør han nu ikke Mordforsøg paa sine Omgivelser smadrer han i hvert Fald eget Bohave ; under Vredesanfaldet er et Skovmenneske sprunget ud i Mandens Aarer og har revet ham , med samt dobbeltkapslet Guldur og Eversharp , gennem alle Grader lige ned i belgisk Kongo , hvor Gorillaen bor ! Eller den fulde Mand ; Alkohol og Stadier ! Her er der Lejlighed til at følge Retrogressionen over et længere Tidsforløb , og uden Fare for den personlige Sikkerhed , hvorvel man udsætter sig for at blive omarmet og vædet af et velvilligt , dampende Individ . Han begynder skyet , med slidte Øjne , kommer fra sit Arbejde og har haft Skuffelser , Erfaringer , det voksne Menneske der lever imellem Mure , men ikke render Panden imod dem , han kalder med Gifteringen paa Kellneren og faar en Whisky ; den første tømmer han næsten paa Stedet , han er tørstig , drager et stort Suk og graver op i Haaret ; efter en Pause hvor Drikken er gaaet ham i Mellemgulvet slaar han TEKNIK OG UDVIKLING 353 paa Skulderen og blusser op , er mellem Venner , Skaal , du Gamle , og Gifteringen klinker paa det tomme Glas — Kellner ! Og nu udvikler Rusen sig typisk , noget forskelligt for forskellige Naturer , men ens deri at man fremadskridende og sikkert arbejder sig nedad i Stadierne . Der er det lykkelige dilaterede Stadium , hvor man synger og er genial , aaben , skrydende og fortrolig , lidt fugtig i Haaret og loquax , skrankeløs og renaissanceagtig som paa Christian IV ' s Tid , en mere uhemmet Menneskeart kommer igen ; her er det man risikerer at faa det ophedede , kærlighedsfulde Menneske om Halsen . Men dette vaade Stadium gaar over i et mere besværligt , kværulerende og knottent , hvor Pokulanten faar Tyreøjne og vil stanges , han er mere stærk end noget Menneske har anet — om man sagde noget ? Veltalenheden tager en ubehagelig Vending og er usammenhængende , Pokulanten er snottet , et temmelig urenligt Fortidsmenneske rører sig i ham , men er ligesom læsset ned af Sten , Rusens Byrde ; Paralysen begynder at lade sig mærke , han laller , Sproget slaar Klik ; Patienten vil afsides , for nu maa man hellere tale om en Lidende , han føler sig syg , men han gaar daarligt , Benene svigter ; Rusen er komplet . Afbrydes den ikke gaar den endnu igennem det melankolske Stadium , Patienten dypper med Hovedet og er sorgfuld , umælende , han snøfter eller flæber , henholdsvis som Kræfterne er til , Kreaturet der har det ilde . Endelig Stuporen , hvor han indtræder i de lavere Væseners bevidsthedsløse Stadium , imbecilt snorkende , og føles uden Knogler i som en Regnorm , naar han bæres fra Flasken . Naar man skal mindes et Par rigtig svirende Øjne , saa 354 AANDENS STADIER er de da blaa , Brændevin , Himmel og Hav staaende ud af et Par lyse , taagede Øjne , et Kaos , hvori Alting fødes og Alting gaar under . Blonde Folk , det baltiske Menneske , drikker . Alkohol og Alexander ! Vikingerne og deres Svir ! Germanen og et Bryggeri ! Nordboens Temperament og stærke Drikke bestaar i Relation til hinanden . Alkohol gengiver Nordboen det juvenile Trin , uden hvilket han ikke er sig selv . Nordboen maa blive ædru i en anden Forstand , før man kan vente han vil aflægge stærke Drikke . Føler man sig stillet overfor Stadier ved Iagttagelsen af Børn , Udbrud af Sindsbevægelser og Alkohols Indvirkning paa gradus , saa er hele den vide Verden , ethvert Livstegn der kommer fra den , en Øvelse i at se i Stadier , Verdens Charme beror paa at alle Stadier bestaar ved Siden af hinanden , en Flugt op og ned ad Udviklingens Himmelstige ; et eneste Niveau , alle Mennesker ens , som hugget ud af en Blok Papir , hvem holdt det ud ? Hvilken Udvikling jager man efter , Fuldkommenheden , naar det er Stadierne , alle Stadierne , de ufærdige med , der gør Verden hel ? Et vist Indtryk af Stadier , op og ned , kommer fra Nationerne , som fra enkelte Personer , Stadier gruppevis , ofte maaske en Illusion , men noget maa der ligge til Grund derfor ; fra visse Lande med en Kultur langt tilbage i Historien noget gammelt , der dog aldrig er bleven modent , som vissent Korn ; en anden frisk Nation derimod staar under Pubertetens Tegn , den kritiske Voksealder , Ekstremer og Uberegneligheder , et Overskud af Kræfter og selvødelæggende Hang , Grumhed og Uselviskhed , netop de store løse Ud - TEKNIK OG UDVIKLING 355 sving der karakteriserer Overgangen fra Barn til Voksen ; fra Nybyggerlande kommer et andet mærkeligt Vejr af Ungdom , en anden gradus , noget paa en Gang forynget og holdningsfuldt , store puerile Samfund , med vældige Kræfter og Samling i sig , tillidsfulde og sangvinske , et Fond af Livsglæde frigjort , ikke uden Svimmelhed , men Retningen og Selvfornemmelsen i fineste Orden . Enhver Nation stiller med en Nuance , et Væksttrin , Egenskaber som kun bliver synlige ved Sammenligning — skulde man ønske alle Nationer ens ? Naar de bliver det , som Klædedragten og Tekniken allerede arbejder paa , ja saa ser man jo ens ud ; des stærkere vil Forskellene i givet Tilfælde briste ud af Knaphullerne ! Udviklingen nærer sig af Forskelle , af uensartede Bestanddele rystet sammen . Lad os længe være fornærmet paa vor Nabo ! Maa det store Stadium , det der ytrer sig som en Udsigt over al Udvikling og som Udviklingen selv , den forløste Indsigt , maa det blive til ved at bevare alle Stadier og optage dem i sig ! Naturens Maal er Glæde , det er ensbetydende med Vækst . Kvinden er en gradus for sig , om under eller over Mandens Niveau , hvem vil udveksle Meninger derom , naar det netop er Distancen , Uensheden der betinger Tiltrækningen ? Kvinden er evolutionært yngre end Manden , et Trin nærmere Naturen , knap saa stærk i Hovedet , til Gengæld dynamisk rigere udrustet , som alle oprindeligere Trin i Forhold til mere differentierede , en egen lukket , stoisk Aandsform . Man kunde kalde Manden en Monstrositet af Kvinden , sekundært præget , som Hannerne i Dyreverdenen , hvor Hunnerne staar Stammen nærmere ; Manden nedstammer saa at sige fra Kvin - 356 AANDENS STADIER den ; men Afstanden er jo ogsaa her Charmen , og Naturens Mening . Forbindelsen mellem to normale Mennesker af forskelligt Køn er i Grunden allerede en Krydsning , Kønnene to Varianter af den samme Art . Som Mand og Kvinde søger hinanden , vekselvis ladet og modstillet , som negativ og positiv Elektricitet , saadan fornyer Naturen sig , ved at holde Stadier ude fra hinanden og lade dem gaa op i en Enhed . Naar Arvefjender mødes spirer Livet . Naturen springer , som i Tilfældet Akhnaton ; to uforenelige Modsætninger gik op i hans Afstamning , Ægypteren og Syreren , Arvefjenden , et stort Forlig og en Kløvning i Sjælen . For Opretholdelsen af Race er der sørget gennem Smagen , fuldkommen naturlige Fordomme ; Synden sørger for Blodblanding , Naturen er large , den tillader sig saavel et EntenEller som et Baade - Og . Udviklingen arbejder i Skillelinjen , som Træet der vokser mellem Ved og Bark . Naturen stræber ikke mod Lighed . 346 AANDENS STADIER GYLDENDALSKE BOGHANDEL JOHANNES V . JENSEN Himmerlandshistorier . 6 . Oplag . Kr . 9 , 00 ; indb . Kr . 11 , 75 . Kongens Fald . 4 . Oplag . Kr . 4 , 00 ; indb . Kr . 6 , 50 . Madame d ' Ora . 3 . Oplag . Kr . 4 , 00 , indb . Kr . 6 , 50 . Sangerinden . ( Madame d ' Ora ) . Drama i fem Akter . Med et Forord Kr . 10 , 50 . Hjulet . 4 . Oplag . Kr . 4 , 00 ; indb . Kr . 6 , 50 . Eksotiske Noveller . 3 . Udgave . ( Singaporenoveller — Lille Ahasverus — Olivia Marianne ) . Kr . 5 , 00 ; indb . Kr . 8 , 00 . Skovene . Bibliofiludgave , indb . i Shirting Kr . 12 , 00 . Skind 16 , 00 . Skovene . 4 . Udgave . ( Intermezzo — Skovene ) Kr . 6 , 00 ; indb . Kr . 9 , 00 . Myter . 3 . Udgave . I . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Myter . 3 . Udgave . II . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Myter . III . Kr . 5 , 75 ; indb . Kr . 8 , 00 . Den ny Verden . Kr . 4 , 50 . Nordisk Aand . Kr . 2 , 75 . Introduktion til vor Tidsalder . 2 . Oplag . Kr . 5 , 00 . Aarbog 1916 . Med Illustrationer . Kr . 7 , 00 , f . T . nedsat til Kr . 3 , 00 . Aarbog 1917 . Med Illustrationer . Kr . 7 , 50 , f . T . nedsat til Kr . 3 , 00 . Digte . 3 . ( forøgede ) Udgave . Kr . 3 , 00 . Det tabte Land . 10 . Tusinde , Kr . 7 , 00 ; indb . Kr . 10 , 00 . Luxusudgave Kr . 25 , 00 . Bræen . 10 . Opl . ( trykt ialt i 48 , 700 Ekspl ) 7 , 50 ; indb . 10 , 50 og 14 , 50 . Norne Gæst . 10 . Tusind . Kr . 5 , 75 ; indb . Kr . 8 , 75 og Kr . 12 , 50 . Luxusudgave 17 , 50 . Cimbrernes Tog . 10 . Tusind . Kr . 6 , 75 ; indb . Kr . 9 , 75 og Kr . 13 , 50 . Luxusudgave Kr . 28 , 00 . Skibet . 5 . Opl . ( trykt ialt i 11 , 500 Ekspl . ) Kr . 7 , 00 ; indb . Kr . 10 , 00 . Christofer Columbus . 10 . Tusind . Kr . 9 , 50 ; indb . Kr . 12 , 50 og Kr . 16 , 50 . Luxusudgave Kr . 32 , 00 . Den lange Rejse 1 — VI . ( Det tabte Land — Bræen — NorneGæst — Cimbrernes Tog — Skibet — Christofer Columbus ) . Indb . med Skindryg Kr . 75 , 00 . Æstetik og Udvikling . Efterskrift til „Den lange Rejse " . Kr . 5 , 50 ; indb . Kr . 8 , 00 og 11 , 50 . Aarstiderne . Digte . Med Tegn . af Johannes Larsen . 2 . Opl . Kr . 6 , 00 . Hamlet . Til Forklaring af Hamletskikkelsen . Kr . 2 , 00 , f . T . nedsat til 0 . 50 . Evolution og Moral . 2 . Oplag . Kr . 5 , 75 . Aarets Højtider . 2 . Oplag . Kr . 5 , 00 . Verdens Lys . Digte . Kr . 4 , 50 ; indb . Kr . 6 , 75 . Thorvaldsens Portrætbuster . Biografiske Noter af Aage Marcus . Kr . 12 , 00 . Dyrenes Forvandling . 2 . Oplag . Kr . 6 , 75 ; indb . 12 , 50 . Ved Livets Bred . Og andre Myter . Myter 4 . Samling . 6 . 00 , ib . 11 . 50 . Skrifter I - V . Indb . med Skindryg Kr . 80 , 00 . JOHANNES V . JENSEN AANDENS STADIER GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVIII 