text: GÆST KOMMER TIL VERDEN HAN var født paa Sjæland . Det første han huskede var et Rønnetræ fuldt af Bær der svævede over hans Hoved som en dejlig rød Aabenbaring og førte Blikket videre op i en Verden af Løv og luftige grønne Trætoppe , lige ind i den blaa Himmel , hvor store hvide Ting gik i et saligt Dyb ; det var første Gang hans Øjne saa Dagen . Et Sted oppe i det Blaa var der noget der lyste og som der kom Varme fra , han vendte sit Ansigt den Vej og mødte en hvid mægtig Ild hvori det funklede som en smeltet Ring , blændet lukkede han Øjnene , og nu var Mørket under Laagene fuldt af sære levende Farver . Da han igen aabnede Øjnene spøgede der gustne Pletter , Genfærdaf Solen , oppe i Træerne , paa Himlen og 2 GÆST KOMMER TIL VERDEN paa alt hvad han saa . Moderen havde lagt ham paa Ryggen under et Træ i Skovbrynet , og hun kunde se at den Lille var begyndt at skønne , han var saa fortænkt , der tegnede sig et Under i hans spæde Træk . Han trak Lemmerne til sig og skelede frygtsom da en Fugl brød ud af en Busk og blev staaende et Øjeblik udenfor og buldrede i Luften inden den smuttede ind igen , ikke mindre betaget blev han over en ganske lille grøn Orm som hejsede sig ned i et usynligt Spind og krummede sig i Brisen over hans Hoved . Moderen lo over ham , af Glæde og Ve , som Mødre ler — den lille Gæst kunde nok slet ikke forstaa hvor han var kommen hen ! Af det fik han Navn . Han havde jo indfundet sig som en lille hjælpeløs , stum og fremmed Person , paa Rejse fra en ukendt Verden og ind i en anden . Hans Moder havde været i en Afmagt da han kom til Verden , og Kvinderne der var hos hende var bange for at hun ikke skulde komme til sig selv mere , men da hørte hun i sin Dvale at den lille Gæst græd , hun slog Øjnene op og saa hvor han var spæd , GÆST KOMMER TIL VERDEN 3 gjorde Tegn til dem at de skulde give hende Ungen , og de gav hende den da ved hendes Bryst . Det var som om Moderen havde været henne og gerne var bleven borte , hun lignede ikke et Menneske da hun vaagnede , men da den Nyfødte faldt til hos hende fik hun igen Graadighed efter at leve . Saaledes kom de fra hver sin ukendte Verden og mødtes i Livet . Den lille Fremmede blev paa et langt Besøg , Gæst skulde han hedde , og velkommen var han . Da han først var kommen skikkede han sig i alle Maader som et rigtigt Barn . Det varede ikke længe før han begyndte at bruge sine Hænder og slaa ud med dem efter noget , som han med Nidkærhed skelede paa , ofte ramte han ved Siden af , men fik han Tingen fat , hvad det saa var , gik den i en stiv Bue en og samme Vej , lige til Munden , og Moderen maatte mangen Gang klemme det lille Gab op og rense det ud med Fingeren , indtil han selv lærte at skelne mellem hvad der var spiseligt og hvad der var Jord . Den meste Tid tilbragte han ellers trygt sovende i sin Moders Rygpose og blev skumplet meget omkring og dyppet nu og da , naar hans Moder bukkede sig i Stranden og tog Muslinger op , det krydrede hans Drømme uden at forstyrre ham i hans Søvn . Han havde næppe lært at gaa før han stolprede fra sin Moders Knæ , en Dag efter Tordenvejr , for at bemægtige sig Regnbuen , der stod med sin ene Fod paa Grønsværet tilsyneladende lige ved , men Regnbuen flyttede sig samtidigt med at han nærmede sig den , og da han var kommen helt ned til Stranden svævede den med begge Støtter ude over Vandet , uden Tøven løftede han sit lille Skindforklæde op og begyndte at spadsere ud i Søen ; Moderen maatte ile til og bære ham i Land , hovedrystende og fuld af Latter over det lille Mandbarns Fremmelighed . Det var tydeligt at han stræbte vidt . Endnu mens han var Dreng forlod han da ogsaa paa egen Haand sin Stamme . Gæsts Moder var en Stenalderkvinde ved Navn Gro . Hun var hele Stammens Mo - der . Der var fuldt op af Børn paa GÆST KOMMER TIL VERDEN 5 Bopladsen , Gro selv havde et Antal , men hun skelnede ikke saa nøje mellem sine egne og de andres , de var Børn af hendes Omsorg allesammen . Hvorsomhelst Gro saa et Barn med oprakte smaa Arme tog hun det op og gav det en Drik og en Søvn bagefter ved sit Bryst . Hun var først oppe om Morgenen paa Bopladsen og gik sidst til Ro , det havde aldrig truffet sig at Nogen havde set hende sove . Stammen holdt sammen af sig selv uden Tvang takket være hende , indenfor Mændenes Kreds var det uafgjort hvem der stod for Styret , og opstod der en Uoverensstemmelse varede den sjælden længere end til Gros Mening var bleven spurgt . Hun var elsket af alle Mænd . Under Moder Gros Beskyttelse tilbragte Gæst sin Barndom , paa en solet Sandstrimmel , mellem en Skov og en Strand . Den oldnordiske korte lille Fortælling om Norne - Gæst kender ham kun som den overnaturligt gamle ensomme Rejsende der kommer til Olav Trygvesons Hof og uden Indvendinger ser sit Livslys brænde ud der , Sagaen trænger nogle faa Aarhundreder 6 GÆST KOMMER TIL VERDEN tilbage i hans Liv , til hvor det taber sig i den dunkle Sagntid ; men hans Oprindelse var meget ældre . Norne - Gæsts Levetid strakte sig over hele Menneskehedens Barndom , fra den nordiske Stammes Nybyggertid langs de baltiske Kyster i Stenalderen og til den som tre store folkerige Samfund træder ind i Kristenheden . Længere kunde Gæst ikke følge den , han var en Hedning , havde optaget Oldtiden fra Rod til Top i sit Væsen , og da Tiden skiftede havde hans Rejse Ende . Ikke at han mødte de nye Guder med Uvilje , men andre egnede sig bedre for dem end han . Som en gammel frændeløs Vandringsmand der staar udenfor Husdøren en Vinteraften i Lyset fra Arneilden indenfor , saadan tager Norne - Gæst sig ud i Sagaens Fremstilling , det er som om han altid har været gammel , altid foran i Vandring og altid bagefter sin Tid . Og dog havde han jo netop levet i en Tid da Tilværelsen var yngre og Menneskeheden stod dens Kilder nærmere . Husvild blev han da han kom til at vandre mellem Slægter som var af en GÆST KOMMER TIL VERDEN 7 anden Oprindelse end han eller havde tabt den af Syne . Om Norne - Gæsts Ungdom og den indre Udødelighed deri , som Sagaen ikke melder noget om , er det der skal fortælles her . 4 GÆST KOMMER TIL VERDEN BOPLADSEN GÆSTS Fødested paa Sjæland laa vel gemt , ikke paa selve Kysten men inde i en lun Fjord paa Storebeltsiden et lille Stykke ind ad Land til . Ude fra Søen skulde Ingen faa den Tanke at Kysten var beboet , herfra lignede den en lang allevegne lukket Skov der svømmede paa Bølgerne , saa lavt var Landet . Bagved hvor Kysten endte skød et andet skovklædt Næs sig ud i Søen , uvist om det var en Flig af samme Ø eller en anden af de lave danske Øer der flød mellem Østersø og Kattegat . Himlen derover gik med store Skyer , som langsomt vandrende Øer , Øer i Havet og Øer paa Himlen , Søen brusede , vid og blaa var Dagen , urstille , kun Maager og Søfugle lagde en spæd Havmusik om Ky - sterne , stum kom Sælen op med sine vaade Øjne og saa BOPLADSEN 9 ind mod Land , en Røgsøjle stod over Skoven , og Sælen fornam en Lugt der ikke huede den , kneb Næsen i og stod paa Hovedet ned mellem de store tangbevoksede Sten paa Bunden . Men hvor Røgsøjlen stod over Skoven inde i Land boede der Mennesker . En stenet Strand og en smal Klit skilte Skoven fra Søen . Yderst bestod Skoven af ganske lave purlede Vækster og Smaatræer , som laa tæt trykkede til Jorden , holdt nede af Vinden , og var mere uigennemtrængelige end et Tjørnekrat , først lidt efter lidt blev Træerne højere idet de forreste skærmede for de næste ; ude fra Søen saa Skoven ud som et skraat og jævnt Tag der rejste sig fra Stranden indover Landet , tilsyneladende mere tilgængeligt ovenpaa end mellem Træerne . Det var som om Landet vendte Ryggen til Søen . Men etsteds ved et Næs gik der et Gab ind i Landet , lidet iøjnefaldende naar man ikke kendte det , indenfor videde det sig ud til en Fjord , og her aabnede Skoven sig op . Der var mere solet og stille inde i Fjorden end paa den blæsende Yderkyst , Solen stod paa her det meste af Dagen , i en Bugt laa Vandet ganske fladt og blankt , lyst af Sandbunden som skinnede igennem det og med blændende Genskær af Middagssolen . Sandbunden var en eneste stor Østersbanke . Bugten indrammedes af en stenet og tangfyldt Strand , indenfor den lave Brinker med blottet Grus og nedskredne store Stenblokke . Ovenover stod Skov . Men i Modsætning til Skoven ude paa Havsiden , der skød Ryg og gjorde sig tornet og uigennemtrængelig , hvælvede Skoven sig her luftig og aaben med høje Stammer der stod som Porte ud mod Bugten . De store fulde Kroner kuplede sig i Vindstille og Sol , Dagen her var altid rolig . Megen Stimmel var her af Maager , der var helt hvidt af dem ude paa Bankerne , hvor det lunkne Vand kun var faa Tommer dybt , de peb , kivedes og gav Hals Dagen lang , under Vingebask og Flytten sig omkring , de sad paa de store Sten ude i Bugten og udgød sig i Veltalenhed for hinan - den , saa det gav Genlyd ind fra det flade Vand og BOPLADSEN 11 ind mod Skoven og helt over til den anden Side af Fjorden , hvor der ogsaa var en Brink kronet med kuplet og solet Skov . Over det hele stod den blaa Sommerhimmel med hvide kuplede Skyer , som spejlede sig i Bugten og blandede deres Hvidhed sammen med Maagernes . I den stille Luft stod der en tyk varm Os af gærende Tang , af Saltvand Solen stod paa , af gabende Muslinger Ebben var gaaet fra og som begyndte at lugte , af Maagernes hvide Skarn , og derimellem blandede sig Skovens grønne Krydderlugt , Vift af Hindbærsødme og Honningsduft fra de solede Lysninger inde i Skoven , hvor vilde Blomster og Græsser rakte sig langstilkede mellem hinanden . Om Aftenen blev her saa lydt . Sælen kom forsigtig ind fra Søen og skød sig op paa en stor Sten ude i Bugten , skuttede sig om paa Siden for at blunde — og da var det det kunde hænde at en eller flere lave træstammeagtige Ting , hver med noget sælsomt levende ved sig , krøb ud gennem Skumringen . Det var Jægerne inde i Bugten som havde faaet Øje paa Havmanden og nu søgte 12 BOPLADSEN at ringe ham ind . Set fra deres Side var Havmanden et kært Vildt , med ikke lidt Mad i , og Skindet af ham var særlig begæret , et Forsøg paa at overliste ham og faa en Harpun i ham inden det blev helt mørkt skulde dog gøres . Men anede han Uraad for tidligt og gik i Søen listede man hjem igen lige saa stille som man var kommen og trak Egerne paa Land . Overfor Kvinderne , som allerede i glad Forventning havde lagt paa Baalet , lod man sig da forstaa med at det næppe havde været en rigtig Havmand men snarere en overnaturlig Skabning , siden han havde vist sig at være Mandevid saa ganske overlegen . Lidt indenfor Strandkanten og op mod Brinken laa Bopladsen . Der var ikke meget at se , den halve Snes udhulede Fartøjer der var trukken op paa Strandbredden kunde paa nogen Afstand lige saa godt være omstyrtede Træer , af hvilke der laa mange fra Skoven ud over Brinken , og Hytterne oppe i Skovbrynet kunde slet ikke skelnes derfra , det var forede Huller i Jor - den med et Græstørvtag over som gik i et med BOPLADSEN 13 Grønsværet . Om Sommeren yndede de fleste at sove ude , ved Baalet , med en Hud over sig udspilet med et Par Kæppe , kun Kvinderne og de mindre Børn holdt til under Jorden hele Aaret . Dagene tilbragte man paa selve Strandbredden , hvor Ilden altid brændte , naar man ikke var i Skoven eller ude paa Bankerne for at fiske . Her gik man og puslede med sit Arbejde , her spiste man , ovenpaa Resterne af hvad man havde spist i Aaringer før , paa den lange hyggelige Dynge af tomme Østersskaller og andet Affald følte man sig mindet om sine Maaltider , her var man hjemme . En gennemtrængende stikkende og raa Lugt hang stille i Solheden her under Skovbrynet og Brinken , hvor der næsten altid var Læ , blandet fedt sammen af gammel Fisk og gærende Rester af døde Bløddyr og Tang , og af henfaldende Kalk og syrnet Saltvand , og dertil Røgen fra Baalet , det friske Træs krydrede Safter , Glødernes hede Dunst og Stanken af vaad Aske , ikke at forglemme Hundene , hvortil kom Men - neskelugten fra de saltvandsklamme Kroppe og uredte 14 BOPLADSEN Hoveder . Man nærmer sig ikke Bopladsen uden et Nys , som kvæger Hjertet , her er godt , her har man hjemme . Man sidder paa Madfadet , nærved er den aabne Strand , som er et stort Spisekammer , Væggene i Stuen er de milde Sommerbriser selv , Loftet den store aabne Himmel . Den staar saa rolig ude over den flade lunkne Strand , hvor Skyernes Kupler og Afgrunde gentager sig i Søen , Ternen styrter sig tavs i Middagsheden i sit eget Spejlbillede , Hav og Himmel hviler som Tvillingverdener i hinanden . Langt borte under Synskredsen tordner det , korte underjordiske Stød som om noget skrider i Jordens Indre . Det er som om det aldrig har været andet end Middag og Midsommer . 10 BOPLADSEN DANMARKS TILBLIVELSE MEN naar Kornmodstordenen næsten umærkeligt ryster de danske Øer er det som et Billede , hævet over i sin Modsætning , af de sukkende Drøn fra kælvende Bræer , da Landet fødtes , og hvor Klodeskyerne gaar med hvide Tinder over Østersøen , i samme Højde laa Is og Sne som et fast Fjæld , i en Masse fra Nordpolen langt ned i Mellemeuropa . Danmark hævede sig som lave nøgne Grusbanker op af Søen efter at Isen var smeltet , Ler og Sten som Bræen havde ført fra Fjeldene i Norge og malet i sin Kværn og som sank til Bunds i Havet da den smeltede , saa meget at Grundene tilsidst ragede ovenud og blev til Øer , et vældigt Flyttearbejde af Bræen , der skrabede Fyld nok af et Land til at opbygge et helt nyt af . Luftigt var der herude efter det store Tøbrud , vaade Syndflodsvinde strøg over de mange nyskabte , fuldstændig bare Øer og Holme , kun milevide Grusmarker spækket med store Sten , drivende af Vand , med et Net af Sunde og Strømme mellem Kysterne og et Net af Søer og rindende Vand i det Indre , Vand foroven , evindelige Regnskyl i de første Aarhundreder efter Issmeltningen mens Jorden endnu var kold , saa Taage , da det blev mildere , Aaret rundt rugede den ; men endelig fik Sol og Vind Overhaand og tørret Øerne saa vidt at Maagen kunde trippe i Land uden at synke i i den vaade Smadring , og fra nu af begyndte de nøgne Grusbanker ude i Søen langsomt og ved Hjælp fra mange Sider at forvandle sig til Land . Nogle af de første der kom var Svømmefuglene , i uhyre Skarer , blændende hvide i den raa sigtbare Luft , saa hvide som Skummet paa de sortblaa Bølger , som den sidste Aprilsne inde i Land og som de svulmende Skytoppe hvor Solen brød igennem , de slog sig ned paa Øerne for at ruge , blandede deres Æg med de runde brogede Sten oppe i Land , saa de næppe var til at DANMARKS TILBLIVELSE 17 kende fra hinanden , her blev det nye Maagekuld ruget ud , runde brogede Unger , lidt i Familje med Stenene , det var de første Beboere der tog Farve af Jordbunden og aldrig fløj længere end at de jo kom her for at ruge naar de selv blev Maager . Vandet i Søerne og Oversvømmelserne var længe koldt og saa klart at den mindste Sten synede paa Bunden , med Nattefrost lagde de til og dannede luftige Broer over Dybet , endnu laa der Is under Gruset som holdt sig i Aarhundreder ; men efterhaanden som Solen fik Magt blev Vandet varmere og begyndte at herberge Liv , en usynligt ynglende Grøde , Alger og Infusorier som saaedes af Vinden ; de første Insekter kom , fejet ud fra Fastlandet af en Foraarsstorm , og lagde deres Æg i Vandskorpen , snart vrimlede det af Larver , og hver Pyt blev en Verden af Liv i det Smaa , endnu kold , endnu nøgen , men Planterne er ved at rykke ind , Lav og Mos klæder de mange Sten og giver de udstrakte Grusmarker et grønt Overtræk , Fuglene lader et og andet Frø falde , og andre blæser til fra fjerne Kyster , Siv og Stargræs spirer med kolde 18 DANMARKS TILBLIVELSE Rødder i den levrede Grund , Padderokken spreder sin tynde blege Skov over Grusvolden , og i Læ af en leret Skrænt blomstrer den første Følfod , hvis Fnug er svævet over en Solskinsdag i Fjor og har holdt Spirekraft i Jorden Vinteren over . Med Vinden og med Fuglene , med Strømmen i Havet kommer alle Spirer og Vækster til Øerne , efterhaanden som de bliver tjenlige til Liv , de haardføreste først , og Dyrene i den Rækkefølge der betinger Livet for dem alle , først Larven der stikker Aanderørene op af Vandet og vil leve , saa Padder og andet Kræ der lever af dem , og saa de vingede Skabninger , der lever af Padden . Salamanderen gaar i de lerede Grave som en lille Drage , Tudsen indretter sig en Vraa under de klamme Sten , og Dammene bliver fulde af Frøer , som hilser de første varme Nætter og Sommerregnen med et enstemmigt Ynglekor — og nu knebrer det vaarligt i Luften , Storken kommer ! Odderen gaar i Land og dypper sig i Ferskvand til en Forandring , lysten efter Krebs , og ude paa Stenrevene foran Kysten DANMARKS TILBLIVELSE 19 ligger Sælerne i Flokke som Orme og blander deres Gøen med Brændingen , en Flok Marsvin gaar gennem Farvandet i et langsomt Ridt ud og ind af Bølgen ; og saadan ligger Landet under Aarstiderne , i et Brus af Fugle , i Regn og i Sne , begravet maanedsvis i Taage , og atter solende sin Nøgenhed , naar Vind blæser og Skyerne gaar i Flugt . Hver Vinter er Istiden om igen , saa ligger Søer , Grus og Sten bundet i en haard Masse , Fjeld igen fra Overfladen og langt ned i Grunden , og hvert Foraar er Tøbruddet om igen , men hvert Aar varmere , Jorden mere og mere udtørret og beredt for Planter og Dyr . Mos og Vandplanter fylder Dammene og forvandler udstrakte golde Oversvømmelser til dyndede Moser , Trækfuglene kommer , Ænder i hele susende Hærskarer for at snadre her , Svaner og Gæs , Vadefuglene med deres tynde Næb , hvormed de saa godt sonderer Dyndet for Orme og Snegle , Spover , Bekkasiner og Ryler , vidtberejste Fugle som vil holde Sommer her , Viben kommer med sin forblæste Top og indstifter tidligt Foraar fra nu af og 20 DANMARKS TILBLIVELSE til evig Tid — og allerede nu er Lærken i Luften , med den nøgne nyskabte Jord under sig og Solen i store lysbrydende Vifter og Skystøtter over sit syngende Hoved . Hvor Fuglene har gødet og henfaldende Mos og Lav dannet Muld , kommer Blomster og Urter efter og drager deres kølige Tæppe over Jorden , Dværgpilen finder Næring , de første Pileknopper tænder deres kolde Ild i den første kolde Sol , som de har gjort siden ; ved det Lag er Jorden nogenlunde tør efter Tøbrudet . Landet er nu overalt farbart , stenede Heder og vidtstrakte Kær med Ris og Pilekrat ; Harer , Mus og alskens Gnavere finder Livsophold i Landskabet , paa dem lurer Ræven , og Rovfuglene holder sig svævende over deres Reder , saadan gaar et lille tusind Aar , Renen rykker ind i Landet og ud igen , da det ikke bliver ved at være den koldt nok , Somrene bliver stadig længere , og nu , langsomt og taalmodigt , vandrer Skoven ind . Dværgbirken er den første , den kan gro saa at sige med Fødderne paa Is , og den DANMARKS TILBLIVELSE 21 ligger saa lavt at Vinden ikke kan svide den , den kryber ind ; efter den kommer Birken naar det er bleven mildere , det lyse spinkle Træ lader Vejret gaa gennem sin aabne Krone , det rykker ind forpostvis , kan staa ene indtil der bliver mange , naar Vinden tror at jage Birken ud render den kun med dens Frø , snart staar Birkene tættere og tættere sammen ; i Selskab med dem skyder Aspen sig op , den bævrer fra Top til Taa men giver ikke fortabt , og tilsammen danner de den første Løvskov , luftig og aaben , urolig i Toppen men allerede med solede vindstille Kroge under de lyse Stammer ; her staar Elgen i Ly , og i dens Spor stryger Ulven . Ogsaa Bjørnen labber ind , vender Stenene efter Mus og æder sig fed i Blaabærrisene om Efteraaret , inden den gaar i Hi under en Snedrive mellem Blokkene . Siden kommer Fyrren , mørk og strid , med krogede Rødder , som den slaar om Stenene for at holde fast . Enebærbusken kryber hvor det blæser og rejser sig op hvor der er Læ ; hvor ikke andet vil 22 DANMARKS TILBLIVELSE gro klæder Lyngen de lange vindaabne Bakker . Men tilsidst , naar Sol og Vind og Regn er bleven blandet passende sammen for den , kommer Egen . Den er langsom , vandrer ikke længere ad Gangen end den kan række med en kroget Arm og lade et Agern falde , men den har god Tid , for den skal blive gammel , respektfuld trækker Birk og Asp sig tilbage til Kærene og Fyrren til de magreste Stenmarker , men hvor Mulden er fin breder Egen sig og danner Skov med samt alle de Træer der følger den , Lind , Røn og vild Abild , Hassel , Kaprifolie og Hyben i Underskoven . Yderst mod Stranden rejser Egeskoven et Hegn af forkrøblede Lætræer , som ofrer sig for at danne Tag mod Vinden , men ind ad Landet til ranker Skoven sig med alle sine Tykninger og overskyggede Kamre , det er Skovens Historie fortalt af den selv , fra det første krybende Dværgpurl til de høje luftige Søjler inde i Skoven . Vinden er lukket ude og gaar kun som et fjernt Brus øverst oppe i de urokkelige Kroner , Skoven staar fast og dækker Øerne som en DANMARKS TILBLIVELSE 23 eneste sammenhængende Skov fra Kyst til Kyst . Fjælet i den er alle Skovens Dyr , Hjort og Vildsvin , Egern og Grævling , og alle Skovens Sangfugle ; hvor før Steppevinden gik lukker Skoven sig om sin Stilhed og Løndom . Saadan var Landet da Stenalderfolket flyttede ind i det . 16 DANMARKS TILBLIVELSE STENALDERFOLKET HVEM var de ? Var det de første Mennesker der satte Foden paa de danske Øer ? I Myten om Istiden er det fortalt hvordan Bræfolket blev til , Drengs Efterkommere ; de første af dem var Mammutjægere , senere knyttede de deres Liv til Vildhesten og Renen , og i den Tid da den laa paa Gennemrejse i Danmark kan det godt være at en og anden Familje af Urfolket drog med Renflokkene ind i Landet , men de har vel ogsaa saa fulgt den ud af det igen og har tabt sig nord - og østpaa sammen med den i Egne hvor Renen endnu lever . Danmark var i Steppetiden landfast med Asien ; siden lagde Sundene sig om Øerne igen . Stenalderfolket var søfarende . De kom sydfra til Øerne , fra de baltiske Kyster , hvor Bræfolket havde bosat sig og var ble - ven blandet med de Indfødte , Efterkommere af STENALDERFOLKET 25 Skovfolket , der ; af to Kilder var de ældste Danskes Oprindelse . Havde man spurgt dem selv vilde Svaret ikke været meget fyldestgørende . Kun faa skænkede Fortiden en Tanke eller gjorde sig Forestillinger om hvorfra de var kommen og hvor længe det var siden , især ikke blandt de Yngre der var opfødt paa Bopladsen og kun kendte den og det nærmest omliggende Land som deres Verden . Nogle af de Gamle havde Frasagn , overleveret fra deres Fædres Fædre igen , som de undertiden talte om indbyrdes , om en Fortid da Menneskene boede i et Land langt borte , mere end en Rejse fra Nymaane til Nymaane i udhulede Eger over flere Sunde og rundt Kysten af den ene Ø efter den anden ; i det Land skulde Vintrene være meget milde , der var Aar hvor man slet ikke fik Sne . Man levede paa store Floder og kunde altid faa Fisk . Det skulde være en enkelt bestemt Mand der første Gang fandt Øerne ude i Havet og satte Bo paa dem , senere fulgte mange efter og tog deres Familjer med . I Begyndelsen brugte man kun at rejse ud til Øerne om Sommeren og 26 STENALDERFOLKET blive der paa Fangst saa længe Vejret var godt , det var gerne unge Folk som havde Mod paa at rejse og som kendte Vejen ; men naar det blev kolde Nætter roede man den lange Vej tilbage igen og overvintrede paa Fastlandet . Med Tiden lærte man at klare sig Vinteren over ogsaa paa Øerne , enten frivilligt eller hvis man tøvede for længe og blev lukket inde af Efteraarsstormene ; man saa at det gik , og mange Familjer blev paa Øerne hele Aaret rundt uden nogensinde at se deres gamle Land mere . Øerne var ubeboede da de første kom , Vildtet urørt og en Overflødighed deraf , det var ganske tamt , man kunde tage Fuglene med Hænderne , og Hjortene kom af sig selv og snusede til Øksen ; Jægerne gjorde sig ikke den Ulejlighed at opsøge dem paa Steder hvorfra man havde en halv Dag at slæbe Kødet til Lejren , man lagde sig ved Baalet , og naar Hjortene kom af Nysgerrighed paa Broderbesøg slagtede man dem uden at gaa to Skridt . Siden blev de jo mere erfarne . Efterhaanden som Jagten STENALDERFOLKET 27 blev vanskeligere var der færre der udvandrede til Øerne , det var heller ikke alle der blev modtaget lige godt af de første Nybyggere som havde taget Land , stundom forsvandt hele Baadebesætninger uden at efterlade sig Spor . Vejen derop blev tilsidst glemt , og paa Øerne var der Ingen mere der kendte Vejen tilbage , de der havde sejlet den og kendte Mærkerne var forlængst døde . Men Ingen ønskede sig heller tilbage , man havde det jo fuldkommen godt hvor man var , saa længe man bare fik Lov at være i Fred . Familjerne blev til smaa Stammer , spredt langt fra hinanden paa forskellige Øer og med lange Mellemrum paa Kysterne , uden at kende hinanden indbyrdes og uden synderlig Lyst til Samkvem heller , hver Stamme var sig selv nok og ikke utilbøjelig til at betragte sig selv som de eneste Mennesker i egentlig Forstand , i Modsætning til alle andre menneskelignende , ret lavtstaaende Fremmede . En saadan Midtstilling i Tilværelsen , i egen behagelig Overbevisning , indtog ogsaa 28 STENALDERFOLKET Beboerne af det lille Jæger - og Fiskerleje inde i Bugten hvor Gæst var født . De var ikke flere end at de kendte hverandre allesammen enkeltvis , uden dog at gøre sig nærmere Rede for hvormange de var . Naar en Hjort blev nedlagt og alle fik en Part deraf , med lige saa megen Skalmad i Tilgift , kunde Stammen blive nogenlunde forsynet , saa det var jo paa den anden Side ingen helt lille Familje , og den daglige Ernæring gav dem allesammen tilstrækkeligt at tænke paa . Stor var Stammens Verden ikke . Det var Bugten og det nærmeste Omraade af Fjorden og saa Skoven ind ad Landet til , som man kendte til de mindste Enkeltheder men ikke i videre Omkreds end at en Mand kunde fjerne sig paa en Dag og være tilbage igen inden Aften . Hvad der laa udenfor var temmelig ukendt og fristede ikke foreløbig til nærmere Undersøgelse . Især vogtede man sig for at trænge længere ind i Skoven end til hvor man var kendt , det Indre af Landet kunde huse hvad som helst . Ikke sjældent hændte det at en Mand kom tilbage til Bopladsen næsten sprængt af at STENALDERFOLKET 29 løbe og saa forvildet at hans Venner maatte sidde længe paa ham for at holde ham i Bunde og faa ham beroliget , det var naar man gik Skoven for nær og blev skrækket af den . Ude paa Yderkysten kom man sjældent . Søen stod paa her og var grov , og det var Vejen op eller ned langs Kysten til andre Bopladser , hvis Indbyggere man ikke skøttede om at møde . Med de nærmeste , der ikke boede længere borte end at man fra Udløbet af Fjorden kunde se Røgen fra deres Baal længere oppe ad Landet , havde man nogen Berøring , dog med Tilbageholdenhed . Nysgerrigheden med Hensyn til de Fremmede var snart styret , selv fjerne Stammer saa ikke anderledes ud og teede sig ikke anderledes end man var vant til fra sin egen Boplads , fraset enkelte Naragtigheder , som naturligt var for Folk der ikke havde lært bedre . Ind ad Skoven til stødte de forskellige Jagtomraader til hinanden med stiltiende vedtagne Grænser , løb man paa fremmede Jægere her trak begge Parter sig helst tilbage , med stiv Holdning og megen Form i Optræden , hvorimod Hundene fra 30 STENALDERFOLKET begge Sider naturligvis øjeblikkelig laa hinanden i Struben . Ofte naar Jægerne i Bugten kom hjem kunde de fortælle om slige Fremmede , der havde opført sig storagtigt uden dog at gøre Indtryk , mens Fortælleren selv var vis paa at være kommen fra Mødet med Takt og efter at have indgydt Agtelse . Var det gamle Stammeomraade saaledes Grænsen ind ad Skoven til , saa stansede den kendte Verden ved Søen udenfor Kysten . Det var ikke aabent Hav , paa klare Dage og fra Toppen af et Træ kunde man meget tydeligt se Kyst ovre paa den anden Side , et langt og lavt Land som det man selv boede paa , men det troede man at vide at herfra var det ikke Forfædrene var kommen , saa langt tog ingen fornuftig Mand sig for at rejse i en Ege ; de var snarere kommen sønderfra op langs Kysten fra mindre Øer der laa til Syd for den man boede paa . For at det var en stor Ø man boede paa hævdedes af de Gamle som noget der var sandsynligt , omendskønt de ikke selv havde gjort Rejsen rundt om den . Naar Jægerne sad om Ilden og underholdt sig om slige Spørgsmaal der laa over de daglige Oplevelser , kunde de bemærke en af Gros Drenge der stod hældet frem i Nærheden med lange Øren , lyttende baade med Næse og Mund i Tilgift , maaske værdigede man da i Spøg at kaste en Brand efter ham , eller han fik Lov at staa som den ubetydelige Størrelse han var . Det var Gæst der inddrak Kundskab med alle Huller i sit Hoved og gemte ethvert Frasagn han hørte afvejen som en kostelig Skat . Her hørte han for første Gang Tale om et mærkeligt Land som alle Mennesker skulde være kommen fra i Begyndelsen , ikke Landet med de store Floder , der laa forholdsvis nær , men et Land saa langt borte at ingen dødelig Mand kunde naa det , om han saa rejste hele sit Liv , det var saa længe siden Menneskene var kommen derfra at Fortællingen var gaaet fra Slægt til Slægt flere Gange end nogen kunde opregne , og det meste af den var bleven glemt i det uhyre lange Tidsløb , kun en dunkel Erindring om selve Sagnet og nogle faa tiloversblevne Træk deraf var bleven overleveret . I det Land , hed det sig , men faa kunde tro paa 32 STENALDERFOLKET Sandsynligheden af at det var til endnu , eller nogensinde havde været til , var der overhovedet aldrig Kulde , Klæder behøvedes ikke , Træerne havde Bryster som man diede af , og man sov i deres Arme om Natten ! Vel vidste Enhver at Træerne , ogsaa nu , var hellige og beskyttende Væsner , men Resten lød utroligt , hvorvel Sagnet aldrig havde kunnet glemmes . De første Mennesker var bleven skilt fra det Land ved en uhyre Oversvømmelse , hvorved de fleste omkom , med Undtagelse af nogle faa som ejede Eger og kunde sejle ; fra dem nedstammede Stenalderfolket , og deres Eger var da et synligt Bevis nok for at den Del af Beretningen var sand ! Gæst lyttede , og hvad han hørte gik ham i Sjælen . Han havde gerne villet spørge og faa mere at vide , bare saa meget som Retningen i hvilken man formente at Landet laa , men man svarede ikke naar en Dreng spurgte , og flere Oplysninger fremkom ikke af sig selv . Gæst sukkede saa stille , begravede Brudstykkerne af den dyrebare Viden i sit Hjerte . Alt hvad han vidste maatte stenalderfolket 33 han snappe sig til . Han var jo endnu ikke optaget i Mændenes Kreds og næppe taalt i deres Nærhed til daglig . Men naar de store Stammefester fandt Sted var han helt udelukket , skønt der Ingenting var han var saa begærlig efter at blive indviet i som dem . DET fattige Stenalderfolk havde ikke mange Fester , til daglig lukkede Bopladsens enge og lave Horisont sig om Sjælen ; men en Højtidelighed var der som holdt Aanden oppe , det var Festen for Solen . Den gentog sig to Gange om Aaret , med en forskellig Betydning , ved Vinterog Sommersolhverv , og den var saa hellig at selv det spændte Forhold der herskede mellem de enkelte Smaastammer indbyrdes sattes til Side ved den Lejlighed ; man kom sammen fra hele Kysten , om Vinteren , naar Dagene var kortest , for at ofre for Solens Genkomst , ved Midsommertid for i en stor Baalfest at fejre de lyse Nætter og skønne paa Solen , nu da den igen vendte for at gaa mod Vinter . Naar Dagene indtraf vidste de 34 STENALDERFOLKET Gamle og Erfarne i Stammen Besked med , de havde Mærker i Landet for Solens Opgang og Nedgang Aaret rundt , og kunde læse sig til Solens Stilling til enhver Tid paa Stjernebillederne naar den ikke selv var synlig . Ofringerne var nødvendige for hele Befolkningens Sikkerhed , en Livsbetingelse var det dog vel at sikre Aarstidernes fremdeles uforandrede Gang , derfor kunde alle Stammerne enes derom . Naar de kom sammen i den Anledning mindedes de med det samme den fælles , uklare men uomtvistelige Oprindelse , en Gang var de dog alle udgaaet fra samme Sted , og selv mellem de fjernest fra hinanden boende Familjer kunde gamle Folk med god Hukommelse paavise Blodslægtskab langt ude . Store Fællesgilder knyttede Naboer til hinanden som ellers kun kunde passere hinanden med hvert Haar rejst paa Kroppen og en Sten i Haanden bag paa Ryggen , i alt Fald saa længe Gilderne varede , de Unge gjorde Bekendtskaber , og Kvinder byttedes mellem Stammerne til Forfriskning for alle ved - rørende Parter ; Kamplege opførtes , og man STENALDERFOLKET 35 havde megen Gammen . Flere Gange havde Gæst paa Afstand hørt den store Folketummel fra Offerpladsen , et højtliggende aabent Sted i Skoven , og set Ilden fra Festbaalet gennem Træerne men aldrig turdet vove sig nær . Men da han blev større , og der ikke var saa meget længe til før han selv skulde indvies og være med i de Voksnes Hemmeligheder , sneg han sig et Aar ind paa Offerpladsen og belurede hvad der fandt Sted . Det var ved Vinterofringen , hvoraf den første Del foregik i Mørke , saa det var let at skjule sig . Var han bleven greben var det ude med ham , der var Dødsstraf for sligt , men Ingen opdagede ham , og han fik hele den hellige Handling at se . Kun Mænd var tilstede ved Ofringen , Kvinderne fik Part i Gilderne bagefter , men hvad Mændene havde sammen med Magterne i Naturen vilde de være ene om . Man samledes til Højtideligheden i den sene Nat , et Par Timer før Daggry , øverst paa Pladsen hvor der var rejst store Stene i en Kreds , indenfor den traadte nogle af de Ældste og Udvalgte fra Stammerne , Resten af Mændene 36 STENALDERFOLKET forsamlede sig udenfor , alle meget alvorlige og tavse . Det var Nat , men der laa Sne , saa at man kunde skimte hinanden . Uhyggeligt var der i Skoven , og man frøs , selv i sine Skind , men det hørte netop med til Dyrkelsen , der blev forberedt , at Enhver i Mørke og Frygt gennemgik Forestillingen om slet ingen Ild at have . Sat ud i Skoven ved Vintertid , fastende , med kolde Fødder , og uden Ild ! Mørkeræd som man var , selv om man var aldrig saa mange sammen ! Skrækken var paa et Tidspunkt ved at blive virkelig nok og mere end et Menneske kunde bære , for da viste der sig pludselig , efter lang forudgaaende uheldvarslende og uforklarlig Brummen i Skoven , flere rædselsfulde Væsner , tilsyneladende Mænd , med oprejst Gang , men med skrækkelige Hoveder , Drager eller Aander , knap skelnelige i Mørket men saa meget des forfærdeligere ; de Yngste som var med til Festen for første Gang blev haardt prøvet ved dette Syn , og der undslap mangen en et Skrig , skønt han holdt sig for Munden , en Kilde til megen ubarmhjertig Spot bagefter ; Gæst var ved at forgaa af Gru i sit Skjulested STENALDERFOLKET 37 til Trods for utæmmelig Nysgerrighed ; men selv de Indviede kunde ikke andet end blive kolde i Haarrødderne , ja de der bar Maskerne blev selv saa bange ved den Skræk de indgød , som de siden tilstod , at det holdt haardt for dem ikke at smide Forklædningen og fare om Halsen paa deres lige saa forskrækkede Brødre . Imidlertid rejste nogle af de Ældre inden for Kredsen sig og begyndte at mane , en lang hul overlegen Besværgelse , hvis Ordlyd Gæst ikke kunde opfange , den viste sig kraftig , Uhyrerne trak sig tilbage i Skoven under en svækket og aftagende Brummen ; man havde faaet Bugt med Natten . Endnu var der ingen Dagtegn , det trak bitterlig koldt fra den mørke Skov , men nu skulde Solen paakaldes , den store hemmelige Ildkunst skulde udøves , Mændene indenfor Kredsen kom i Bevægelse , og i Skoven nedenfor Bakken hørtes Dyreskrig og Stamp der kom nærmere , det var Ofrene til Solen der blev ledet frem , flere store Kronhjorte og en hel Flok Vildsvin , der var bleven fanget for det samme og holdt levende i en Indhegning til Dagen kom . Svinene fyldte 38 STENALDERFOLKET Natten med stædige Skrig da man tog fat paa dem , et gjaldende Kor i Skoven , og de vilde Kronhjorte prustede , der maatte mange Mand om hver for at holde dem , de sprang op i Luften og trak Mændene der holdt dem fra Fodfæstet , en af de store Orner maatte bæres fordi den ikke vilde gaa , den var dyb i Mælet og vedligeholdt en Række snorkende fæle Brøl ; mens Dyrene blev ordnet og ført op paa Højen havde de Ældste noget meget vigtigt for nede i Stenkredsen , rugede med Hovederne sammen om en Ting i Midten nede paa Jorden — og her viste der sig en svag Funke i den mørke Nat , som kastede et Genskær paa de skæggede spændte Ansigter , og nu stod alle udenfor i højtidelig Forventning , Ilden var ved at fødes , der blev saa stille , til Trods for de skraalende Svin , Skoven stod højtidelig stille . For dem der saa op var det tydeligt at det dagedes , der bredte sig en svag mørkerød Tone over Skoven i Øst — vilde Solen komme ? Spændingen var i dette Øjeblik paa sit højeste , og en dyb Følelse af Afhængighed af STENALDERFOLKET 39 hvad der skete fyldte alle . For hvis man nu ikke fik Ild ? Hvis Solen slet ikke vendte mere ? Nede paa Bopladsen laa Bugten mørk , Ilden var slukket overalt , udenfor saa vel som nede i Husene , al Ild var slukket paa alle Bopladser , langs hele Kysten , den som ellers blev holdt vedlige Dag og Nat , den ene Ild af den anden ; ny Ild skulde tages i Dag i Laan af Ildmagterne , og de skulde have deres Offer i Vederlag . Samtidig skulde det vise sig om Solen vendte og gik mod Sommer igen . I Uger havde den ikke ladet sig se , et tykt Skylag rugede altid paa Himlen , saa sneede det eller regnede eller var taaget , ikke særlig koldt , men vaadt , og hver Dag mørkere , hver Dag tidligere Skumring , som om den lange evige Nat vilde komme og det aldrig nogensinde skulde blive rigtig Dag mere . I Nat skulde Solen vende , hvis de der forstod sig paa det havde Held til at forsone den , ellers kunde man vente at det med evig Nat ogsaa blev evig Vinter . Men det lod til at lykkes , flere og flere Gange viste Funkerne og Ild - skæret sig inde i Kredsen , og for dem der 40 STENALDERFOLKET vejrede op var der nu heller ingen Tvivl om at det dagedes . Paa dette Tidspunkt var det Gæst umuligt ikke at skaffe sig at vide hvad de Gamle tog sig for , han rejste sig og gik hensynsløst lige hen til Stenkransen , Ingen ænsede ham under den almindelige Spænding , og nu saa han at en af Mændene sad paa Knæ midt imellem de andre med en lille Stok i Hænderne som han trillede hastig frem og tilbage , Spidsen af den stod ned i en Fordybning i et Træstykke de andre holdt fast paa Jorden , og her røg det fra , en Gnist brød op engang imellem , og en gammel Mand sad parat med Mos og Trøske til at opfange Ilden naar den blev stærk nok til at fænge . I det samme rejste den Ældste af alle Mændene sig , en gammel gammel Mand , som Gæst slet ikke kendte , fra en af de fjerneste Stammer , han strakte Hovedet højt op i Vejret , vendte sig med udbredte Arme ind over Skoven mod Østen og begyndte , med en gammel klangløs Stemme , i stærk Bevægelse , at galdre . Ubemærket trak Gæst sig tilbage til sit Skjulested i STENALDERFOLKET 41 Skoven , han havde set hvad han vilde . Hvad den Gamle galdrede forstod han ikke , det lød slet ikke som Ord han kendte . Tilsidst hævede han Stemmen i den indstændigste Paakaldelse , og de der fulgte hans Blik saa en lysende Kærne danne sig midt i den lange dunkelrøde Stribe der laa i Himmelranden langt langt borte bag den yderste Grænse af Skoven . Og her brød Solen igennem , først et stærkt glødende Ildpunkt hvorfra der gik Straaler op i det kolde Gry , saa den halvrunde Overdel af selve Solskiven ; langsomt , langsomt hævede den sig over Jordranden til hele det runde Legeme hang frit svævende derover . Mat og blodigrød var Solen , uhyre langt borte og uden Varme , og ikke før var den underste Rand kommen fri af Jorden før den øverste gik ind i et Skylag igen , Solopgangen gik under i Vintermulm , og tilbage blev kun det fjerne dystre Gry over bladløse Skove . Men det var dog nu bleven Dag . Skoven listede ud af Mørket og laa synlig milevidt i det kolde Morgenlys , uendelig stille , sort og nøgen i Sneen , nærved traadte de kendte 42 STENALDERFOLKET Ting , Sten og Træer , ud af Dæmringen , haandgribelige i Dagen ; igen var alle Ting bleven skabte . En dyb alvorsfuld Fortryllelse beherskede Skaren paa Højen mens de saa Solen , vældig var den , vredladen , rød i Hovedet af Kummer og mægtig ensom , der hvor den gik ude i Verdens yderste Udkanter — men nu vidste de at den vilde vende , selv om den skjulte sig for Uger igen , fra nu af vilde Dagene gaa frem ! Næsten i samme Øjeblik som Solen stod op fik Mændene Ild inde i Kredsen , det var med Flid maget saadan at den første lille Lue krøb ud og lyste paa Sneen just som Solen lod sig se , stor Tummel opstod , Rend efter mere Brænde , det tørreste og bedste man kunde faa , Barseltravlhed , Slagtetravlhed , et fordoblet Himmelhvin kom fra Grisene , for nu blev de stukket og det ikke blidt , savtakket gik Flintkniven dem i Halsen , Kronhjortene styrtede med et Ildskær i de store angstfulde Øjne , den ene efter den anden for et Slag af den tunge Stenhammer i Panden , med et sidste Grynt som i Søvne udaandede Svinene , og i Stilheden STENALDERFOLKET 43 der opstod hørte man det festlige Plask af Blodet der blev slaaet skoldhedt paa Offerstenen , hvori Solens Ring var indgravet . Buldrende slog det nyfødte Baal sine første lange klare Flammer og en liflig Røgstøtte op mod Vinterhimlen . Da begyndte der at lyde glade befriede Udraab fra Forsamlingen , Blusset blev hilset med Fryderaab , man sang for det og sprang en Dans for det i Sneen som lige saa mange Bjørne paa Bagbenene , skindklædte og med brede indbundne Fødder som Mændene var . Højtideligheden var forbi , Ofret og Gildet kunde begynde . Hvor frydede det efter det kolde Ophold i Nat , Mørke og Tvivl , paa en luftig Højde og i et altid vanskeligt Samvær med Magterne histoppe , at føle sig som Mennesker igen — og nu var Kvinderne kommen ! De stod i sluttet Trop nedenfor Højen belyst af Ilden , Dalens og Virkelighedens solide Børn , forfrosne og lykkelige , i deres bedste Stads , de rødeste Ræveskinds Pelse og med mange Rader Marsvintænder om Halsen , med store Potter i Favnen og op - brættede Ærmer , parate til Slagtning , bagved 44 STENALDERFOLKET dem Børnene med Pinde og Grene i Hænderne for at hente Ild hjem til Arnen igen . Naar Ofret var ovre , og Solens Part var bleven givet til Ilden , skulde Resten fortæres nede paa Bopladserne , i røgfyldte skønne Huler . Det var begyndt at sne , store vaade Klatter , ikke godt at spise ude , men det kunde gerne blive til en mange Dages Snestorm , for nu gik man i Hi , med Flæsk nok for Uger , og Skoven fuld af Vildsvin , om det skulde slippe op . STENALDERFOLKET 31 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE EN Sværm af Børn fyldte op paa Bopladsen , hvor de blev jaget fra den ene Ende til den anden af Mændene som det besværlige Folkefærd de var . Mødrene derimod forkælede dem og tog deres Parti , gjorde et stort Numer ud af at banke Stok og Sten , naar de Smaa faldt og stødte sig , og „kystede deres Sorger paa Katten " , idet de lod som om de tog store Haandfulde fra det Sted hvor det gjorde ondt og kastede det ind ad Skoven til ; der var de altid sikre paa Deltagelse . Tredje Stormagt paa Bopladsen var Hundene , det var op og ned hvordan man stod sig med dem , undertiden reves man , om en Knokkel eller en Tarm , Hunden i den ene Ende og Ungen i den anden , til andre Tider legede man i skøn Enighed og sov i hinandens Arme om Nat - ten , de Mindste som næppe var kommen op 46 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE at gaa slæbte rundt med Hundehvalpe i Favnen , en stor Del af Børnenes Tid hengik med Leg med Hundene . For Resten pjaskede de Dagen lang omkring i den flade Strand , hvor de ikke kunde komme noget til , eller puslede i Sandet med Gravearbejder og alskens Efterligninger i det Smaa af Mændenes Foretagender . I Skoven var det dem forbudt at komme , her kunde Ulvene tage dem , Mændene taalte dem ikke paa Jagten , før de var saa store at de kunde blive optaget i deres Selskab , men saa var de med det samme ude af de Smaas Verden . Tidligt følte Gæst denne Verdens Snæverhed , uden at han dog egentlig længtes efter at blive optaget mellem de Voksne heller , til dem stod han i et spændt Forhold . Efterhaanden modnedes der da Planer hos ham om at faa Part i Mændenes Verden uden at spørge dem derom eller gøre sig afhængig af dem , og her fik han paa afgørende Punkter en Forbundsfælle i sin Moder Gro . Fra han var ganske lille syslede han med at lave sig alle mulige Ting selv , først Le - getøj men siden rigtige Redskaber som de GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 47 Voksne brugte dem , han havde sin egen lille Arbejdsplads ved en Sten han havde udvalgt sig noget til Siden for Bopladsen . Her sidder han de lange Sommerdage og laver sig sin første Økse . I alt hvad han tager sig for savner han en Økse , og da Ingen giver ham nogen eller laaner ham nogen , maa han skaffe sig den selv . Alting paa Bopladsen tilhører en eller anden , maa ikke røres , og er det ikke en af de Store der har det saa er det Skovens , eller Søen ejer det , eller Aanderne , man kan Ingenting faa uden at give et eller andet igen , og har man Ingenting ja saa er det man er henvist til egne Frembringelser . Det er Gæsts unge Erfaring . Nu er en afkastet Hjortetak kommen i hans Besiddelse , han har selv fundet den paa en Smugtur i Skoven og taget den til sig , overbevist om at den er afkastet og lagt paa hans Vej netop for at han skal tage den . Hjorten faar en venlig Tanke i den Anledning , og at han er stødt paa den i Skoven udlægger han som et imødekommende Tegn fra dens Side ogsaa . Gæst nynner saa smaat , mens han studerer Hjortetakken og grunder over hvordan Øksen skal være . Kamerater som kommer og vil lege vender han Ryggen til , en af Hundene der bugter sig op ad ham og gør sig lækker bliver skubbet væk med Albuen , uden at Gæst saa meget som ser til den Side . Hjortetakken er lang og smækker , med faa Ender , og naar de kommer af kan hele Takken bruges som Skaft i sig selv , med Haandtag til den tynde øvre Ende ; den anden vægtige Ende har en tyk Gren , som maa skæres af et passende Stykke fra Stammen og gøres hul til Optagelse af Flintskærpen , alt i alt et stort og vidtløftigt Arbejde , men Dagen er lang , og Gæst synger højere da han er klar over Fremgangsmaaden . Med et halvt Øre hører han at en anden ogsaa synger i Nærheden , det er en lille Pige der hedder Pil , som har været Gæsts Legekamerat fra de var ganske smaa . Hendes Moder bor Dør om Dør med Gæsts Moder , derfor har de altid været sammen . Navnet havde hun faaet fordi hun var saa spæd og havde hvide Dun over det hele som en Pileknop da hun blev født , hendes GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 49 Moder , der selv kun var et Barn , havde givet hende Navn efter en Pil . Hun blev slank ligesom Pilen , fik glatte lysende Haar der lignede Solskin , hun smilede gerne , var den blideste af alle Piger . Ligesom Gæst yndede hun at lege alene men var altid at finde med sine smaa Enelege i Gæsts Nærhed . Han ser at hun nu er i Færd med at pille Bastfibre fra en nedfalden Lindegren hun er kommen over , saa tilpas opløst at Barken løsner sig uden at Basten dog er fordærvet , hun skiller de lange Baststykker ad i fine Strimler og lægger dem Side om Side paa Jorden , stille henrykt over hvad Mønstret allerede tegner til , hun synger i sine Tanker som en Sommervind , det er tydeligt at hun er inde paa noget som skal flettes eller væves . Gæst gaar straks igang med sit Arbejde , der optager ham saa stærkt at han Time efter Time slet ikke sanser andet . De overflødige Grene hamrer han fra Takken først , med en Sten paa Underlag af en anden , saa nær ind til Stammen han kan komme uden at skamfere den , Resterne skal siden fjer - nes , og det hele skrabes ; derpaa 50 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE begynder han at hakke den tykke Gren af hvori Øjet til Skærpen skal være , det tager Tid , han maa hugge sig den ene Flintflække efter den anden , og ogsaa det tager Tid , Gæst slaar nok løs paa Knoldene saadan som han har set de Voksne gøre det og som det skal gøres , men det er ikke hver Gang han faar en brugelig Flække , som oftest maa han lade sig nøje med et godt Skaar , nogenlunde aflangt ; og saa skærer og hakker han da rundt om den haarde Gren og filer , til Flækken er saa sprukken og sløv at den ikke kan mere ; det er næsten ikke til at se at Skuren er bleven dybere . Svært er det at vente til den er arbejdet igennem , og Gæsts Blod kommer i Kog , der kommer ingen Sang fra ham mere , sammenbidt lægger han alle Kræfter i , bliver Uvenner med saavel Hjortetakken , der er taabelig haard , som Flintværktøjet , der springer naar det er skarpt og naturligvis ikke bider naar det holder , han raser med Flinten i Skuren , til det værker ham i Armene og han faar Hul indeni Hænderne af de skarpe Flintklinger , de maa skæftes , og det under han sig næppe Tid til , han laaner Bast henne hos Pil , GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 51 som venlig gør Indsigelse , Gæst røver det halve af hendes Mønster , bevikler sine Flækker og saver og skærer og hakker en halv Dag igennem , til Skuren endelig er saa dyb at Grenen kan slaas af . Med Lidenskab besigtiger han Brudfladen , hvor der nu skal gøres Hul ind i Hornet . Heldigvis er Benvævet løsere i Midten , ikke saa haardt at trænge ind i , men der maa gøres særlige Flækker til det Brug , og Gæst ramler og hamrer med Flinten , en Masse gaar i Skaar for ham , det klinger mellem hans Hænder saa at Enhver kan høre at her er en vred og travl Mand , og saa borer han igen , blæser i Hullet og borer , med brændende Kinder , rystende paa Hænderne af Utaalmodighed , men uden at give op , for Øksen er allerede saa vidt at den taler til ham , den bliver god , siger den , og han vil uopholdelig have den færdig ! Triumfraab lyder fra hans Arbejdsplads mellem Strandstenene da Hullet er i Stand . Det er langt hen paa Dagen , Gro kalder paa alle sine Unger henne fra Ilden , og der vanker bagte Østers , lige fra Asken , ry - gende i deres eget Saltvand , der spises , 52 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE men Gæst hugger Maden i sig , med Blikket paa det ufærdige Skaft der ligger ham i Haanden , han render til Bækken og drikker , kommer i Løb tilbage og kaster sig over sit Arbejde . Det vanskeligste og mest afgørende mangler endnu , at hugge en Flintkile til med en tilstrækkelig god Eg og af en saadan Form at den kan passe i Hullet med den anden Ende og sidde fuldkommen fast . Men Flinten springer aldeles ikke som han ønsker sig , Bladet bliver uregelmæssigt , selv om Eggen træffer at blive brugelig , han gør det ene Forsøg efter det andet , sønderslaar Dynger af Flint , men er den som den skal være paa den ene Led passer den ikke paa den anden , rokker i Hullet , er for lille eller for stor , han fortvivler over Vanskelighederne og er ikke fri for i al Hemmelighed at græde af Kval over Modgangen , en hed trang Graad der værker ham i Brynene og er ved at kvæle ham , han slaar den mislykkede Kile i mange Stykker , knuser den til det fineste Pulver , den skal udslettes fuldstændig , han kan ikke se for Taarer og Vrede , Haarene rejser sig paa hans Krop GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 53 i Trods , han begynder forfra , snyder Næsen og begynder helt forfra , grundigere , Hastværk betaler sig ikke , han kæmper sig med langsom Vold frem imod det topmaalt genstridige , fuldstændigt vidløse Materiale , den elendige Sten der ler naar den gaar itu og er dummere end tilladt , men nu forandrer han Taktik , gør Hullet adskillig dybere , siden Flinten hvordan han saa mager det bestandig vil rokke deri , og indretter sig paa at slaa tilsvarende lange og smalle Blade . Naturligvis knækker det midtover for ham da det er saa godt sum færdigt , jovist ! Et Brøl undslipper ham , han slaar knusende ned paa Stumperne , rammer en Finger og slaar den omtrent flad , den bliver først hvid og saa blaa , han bæver men bliver nu ondartet stille , lader som om det slet ikke er hans Finger , uagtet den værker himmelraabende , Stille ! hvisker han med Fraade for Tænderne , om igen , elendige Dreng ! Og rolig men frygtelig , dybt saaret , tager han en ny Flintblok og begynder forfra , med ni Fingre og den tiende ubrugelig , opsvulmet og følelsesløs — og han naar det han vil , endelig , netop det 54 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE han vil ! Dels ved Beregning , dels ved Held lykkes en Kile for ham , falder ud tilstrækkelig lang og trind og saa tilpas at den med lidt forsigtig Knusning af Randene og en tilsvarende Tillempning af Hullet kan gaa derind med Baneenden og kommer til at sidde urokkelig fast . Skærpen der rager udenfor har en bred og solid Eg , brugelig til alt Arbejde , men ogsaa om det skal være et kraftigt Vaaben . Gæst stiller Skærpen paa tværs af Skaftet , det skal være en Skarøkse , som vil egne sig bedst for det særlige Brug han agter at gøre af den . Han har sejret , faaet Magt over de raa Elementer , og han kommer som tilfældigt hen forbi Pil med hvad han har frembragt , hun ser straks at det er et Mesterstykke og ler blændet , ærbødig , falder i største Forundring , men Gæst slaar knap synlig med Hovedet , ikke noget at tale om , en ringe Ting han har truffet at ofre Tid paa , ikke Opmærksomhed værd . Men da Pil ikke selv synes at have Blik for det viser han hende dog hvor vel Øksen ligger i Haanden , han gaar dens Linjer efter med et Fingerpeg , GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 55 mangler Ord for at sige hvilken Øjenlyst der er i dens Krumning . Og det er virkelig som om Øksen i selve sin Rejsning ligger bagover til et Hug , den er født med Slag i sig . Det der endnu ikke er færdigt paaviser Gæst ogsaa i Forbigaaende , det vil han ikke bedømmes for som det er , Knasterne skal naturligvis glattes , hele Skaftet skrabes . Nærmest henvendt til sig selv forklarer han endelig at Hjortetaksrøret hvori Skærpen sidder selvfølgelig skal have en eftertrykkelig Surring saa at det er udelukket at det revner ; naar det er gjort vil man kunne lægge al den Kraft i Slaget man overhovedet raader over . Med rynkede Bryn og sin kvæstede Finger i Munden forsker Gæst derpaa Pils Arbejde efter og nikker , nikker , det maa man sige , hun har ikke været ledig heller . Pil har tvundet en Masse Garn af Basten , hvilket hun gør ved at holde to Fibre i den ene Haand og trille dem mod Laaret med den anden , begge samme Vej , af sig selv ruller de sig da sammen til en snoet Traad . Heraf er hun i Færd med at væve en Maatte , be - stemt til et nyt nydeligt Skørt . Væven 56 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE er i al Tarvelighed , den bestaar af en Stok hvorpaa Pil har knyttet en Mængde Ender Garn , den ene tæt ved Siden af den anden , mellem dem væver hun med Fingrene alene alt det Garn hun kan lave , ud og ind , over og under hveranden Gang , mens det hele ligger paa Jorden , et stort anlagt Arbejde , som der jo ikke er Tale om at faa færdig hverken paa en eller to Dage . Gæst nikker og gaar tilbage til sin Værkstedsten . Nu er det Surringen det gælder , og her faar han Sorger , kommer til at frygte for at Øksen ikke vil blive færdig i Dag , for til en virkelig forsvarlig Surring skal der friske Dyresener eller Tarme , han stryger Bopladsen rundt , er nede i Husgraven hos sin Moder men kommer ikke over hvad han skal bruge nogetsteds , der træffer ikke at være slagtet noget Dyr for nyligt eller flyde noget omkring som kan bruges , skønt der er halve Aadsler nok , som Hundene gaar og slikker paa og slider i . Gæst græmmer sig , lysforladt og sorrigfuld driver han omkring , er henne og se til hvordan det gaar Pil . 48 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE Hun har lagt sin Væv til Side og har ladet sig friste af nogle Veninder til at lege med Ler . De er oppe under Brinken hvor der er en nedsivende Vandaare , som farver Gruset rødt , okkerførende , her gør Kvinderne sig tit Ærinde hen for at smykke sig og gøre sig tiltalende paa Kroppen ; Pil og de andre Piger smykker sig ogsaa lidt , lægger Farve paa , et ikke tyndt Lag , og overalt hvor de kan naa , ufarvede bliver de kun mellem Skulderbladene . Derefter graver de Ler ud af den vaade Brink , der er fint Ler i Lagene heromkring , pakker store Klumper sammen i Hænderne og kommer ned til Stranden med dem , sætter sig ved flade Sten hvor der er godt at ælte Leret , slaar Haaret fra Øjnene og begynder at lave Potter . Vand til Formningen henter de i Stranden i store Blaamuslingskaller . Først laver de lange Triller , som de lægger ovenpaa hinanden i Ring ; naar de er lagt op saa højt som de vil have Krukken ælter de dem ud i hinanden og jævner efter med en flad Sten , til Potten er færdig og kan stilles hen i Solen for at tørres . I Modsætning til den utaalmodige Gæst giver Pigerne sig Tid , dvæler ved 58 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE deres Ler mens de smaasnakker med hinanden og lader det gro under deres Hænder som de gror selv . Hvad de laver er tit forskelligt , men alle Krukkerne har Krukkens Grundform , saadan som den nu engang er bleven til under Kvindens Hænder , den ligner selv en Kvinde , er fyldig , rundelig udvidet forneden med Plads til hvad det skal være , Rummeligheden selv , over Midten er den smal , men saa vider den sig igen ud og bliver fyldig mod Randen ; lige saa meget den kan optage i sig lige saa meget vil den give . Nogle af Pigerne lavede korte tykke Potter , ja der var dem der var helt flade som Pander , men alle Pils Potter var høje og smalle som Aakandeflasker ; og da de allesammen havde gjort deres Krukker færdige og stillet dem i Solen stod Pils som en lille Familje for sig , lutter smalle , fine Krukker , ligesom hurtigere i Skabningen end alle de andres . Sukkende hænger Gæst omkring og betragter Pigernes Tidsfordriv . Men pludse - lig gaar han med lange Skridt tilbage GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 59 til sin Plads — Aaleskind ! Aaleskind uden Tvivl , naar Sener eller Tarm ikke er at faa ! Aaleskind er det sejgeste i Verden — om man nu kunde tage en af Egerne og stage ud med og fange hvad man skulde bruge ! Men det er netop det man ikke kan , og det er det der ligger paa Bunden af alle Gæsts Planer , Savnet af et Fartøj . Egerne tilhører de Voksne , og rører man deres Ting faar man Bank som en Hund , spørge om at laane en lidt og som Regel faa Nej som andre Drenge gør Gæst ikke , han hjælper hellere sig selv og gaar til Søs ridende paa en gammel Træstamme han har faaet varpet ud og som lige kan bære ham . Stagen han bruger , et langt Hasselspir , har han sindrigt forsynet med en Split i den øvre Ende , ser han nu noget nede paa Bunden af det lave Vand vender han Stagen og bruger den som Klemme , stikker den splittede Gren ned paa tværs af Krabben , Tangsnarren eller hvad der gaar ude i Stranden , stundom en Aal , som imidlertid i de fleste Tilfælde gaar af Klemmen igen inden han faar den op . Idag 60 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE da det haster og gælder Livet vil det naturligvis slet ikke lykkes . Der er Aal nok ude i Tanggrøden , hele Ormegaarde af dem nede paa Bunden , og Gæst faar mere end én Gang en i Klemmen , men de gaar regelmæssigt af igen . Selvfølgelig , Gaflen spærrer sig ud i Sandbunden og giver jo mere Luft for Fisken jo mere man trykker til . De Voksnes Lystre staar inde paa Bopladsen , lænet op ad Træerne i Skovbrynet , men det giver Lussinger saa hele Hovedet ringer derved længe efter blot at komme til at vælte dem , endsige bruge dem lidt . De har jo flere Flene med Modhager af Ben eller Hjortetak , surret i et Bundt til Enderne af en Stage saaledes at Modhagerne vender mod hinanden , udmærkede , men hverken at laane eller lave selv saadan lige paa Stedet , men Gæst gaar i Land og forbedrer sin Klemme ved at give den en Surring , saa Splitten ikke kan aabne sig længere op ad Stagen , og i Midten mellem de to Flene indkiler han et stort skarpt Fiskeben . Nu stager han ud igen , og denne Gang gaar Aalen ikke af , efter at han først har faaet en paa , den bliver klemt op mellem Flenene og holdt fast af Spidsen , GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 61 en lang svær en som han maa brydes længe med , selv efter at Hovedet er af den , inden han faar Hold paa den . Træstammen gaar rundt med ham , han kommer under Laag hvor han ikke kan bunde , faar slugt Vand inden han kommer ovenud og brækker sig da han igen sidder overskrævs paa Træbullen , men Aalen har han ikke ladet gaa og stager i Land med den . Skindet flaar han af med det bedste Redskab man har til det , Tænderne , men siden skal det parteres i flere smalle Strimler , et vanskeligt og tirrende Arbejde saa længe det er vaadt . Han trænger paa men bliver alligevel ikke færdig før Aften , det mørkner , alle Børn er gaaet ind , hele Forsamlingen af Pigernes smaa Krukker staar forladt og tørrer paa Stranden ; ikke før det er helt mørkt har Gæst sine Strimler færdige og faar Surringen lagt paa , med den ene Ende i Tænderne og Munden fuld af Aaleslim ; naar Beviklingen nu bliver tør vil den ligge ubrødelig fast . Han vaagner om Natten og er søvndrukken oppe og føle efter om Surringen snart er tør . Dagen efter er han tidlig oppe for at prøve Øksen , Skærpen sidder saa fast at 62 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE ingen menneskelig Magt kan rokke den , og at sprænge Røret nu med den Bevikling er jo umuligt . Han gaar til Skoven og prøver den , den kapper Hasselskud saa tykke som et Haandled over hurtigere end det kan siges . Det stiger ham næsten til Hovedet ; skønt han selv har lavet Øksen er han ikke langt fra at tillægge den overnaturlige Egenskaber . Ikke for ingen Ting har den udgjort Part af en Hjort , der er Hurtighed og olme Kræfter i den , den er forudbestemt til at blive farlig paa Jagten . Og det at der er noget af en Fisk paa den gør den sikkert kraftig og lykkebringende ogsaa paa Søen ! Men hvad den dur til til det Gæst særlig har i Tankerne , svært Træarbejde , Baadebygning , det skal nu ret straks vise sig . ET lille Stykke til Side fra Bopladsen stod der en Eg i Skovbrynet ud mod Bugten , Stranden ganske nær , et højt lige Træ med en fuldkommen lydefri Stamme , hvori man ligefrem kunde se at der stak et Far - tøj . For Aar tilbage havde Gæst udset GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 63 sig dette Træ og mere og mere drømt sig ind i Forestillingen om den udmærkede Ege der kunde blive deraf . Stammen var af et Par Mands Drøjde og havde større Længde end fornødent , Fartøjet vilde ikke blive bredt , til Gengæld kunde man gøre det usædvanlig langt , det vilde blive smækkert og hurtigsejlende og med Lethed kunne bære to Personer . Træet stod yderst i Skoven lige ud mod Søen , som om det selv var gaaet saa langt det kunde komme og bare længtes efter at rejse videre . Nu Øksen var i Stand ønskede Gæst at gaa i Gang med at fælde Træet for endelig at faa sig en rigtig stor udhulet Ege saadan som de Voksne havde dem . Næsten fra han kunde staa oprejst havde det været hans Lyst at sejle , han vadede Dagen lang omkring ude i det varme Fladvand og lod Pinde flyde fra den ene Ø til den anden , idet han legede at de store Sten i Stranden var Øer , senere hulede han dem ud i rigtige Baades Lignelse og foretog vidtløftige Rejser til fjerne Kyster , Sten langt ude i Bugten , hvor Vandet gik Skip - peren som vadede ved Siden af til op 64 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE under Armene . I disse Lege blev han altid hjulpen af Pil , og de var saa optaget deraf at de for den Sags Skyld lige saa godt kunde være borte i fremmede Verdener , de glemte alt omkring sig og hverken hørte eller saa mens de var paa Rejse . Nu skulde Legen imidlertid være Alvor . Gæst tænkte at udvandre . Det stod ikke aldeles klart for ham , men alt hvad Barndommen havde samlet i ham og alt hvad han tog sig for i denne Tid førte ham som en Skæbne i samme Retning . Det var ingen ringe Foretagende af en Dreng ganske ene at ville fælde den store Eg og tænke paa at forme den , men det var ikke en Gang den største Vanskelighed , andre og sværere Hindringer lagde sig i Vejen . For det første maatte man naturligvis slet ikke fælde Træet , det var et Overgreb paa Skoven som ikke kunde tillades uden at gøre den store Tjenester igen . For det andet maatte man aldeles ikke tage Ild fra Baalene paa Bopladsen , det var de Voksnes Baal , de var hellige , og det maatte man ikke . Men uden Ild var Arbejdet jo haabløst . GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 57 Samme Morgen Gæst havde faaet sin Økse færdig og prøvet den tog han Ild hjemme hos sin Moder og begyndte at bygge et Baal op henne i Nærheden af Træet ; saasnart Røgen gjorde sig bemærket havde han en af Mændene over sig der tog ham alvorligt i Skole og traadte Ilden ud , ved hvilken Lejlighed den Bøffel heldigvis fik brændt sine Tæer . Da han var gaaet ammede Gæst Ild op igen af en Brand der røg endnu i Asken og begyndte forfra ; denne Gang blev der ligefrem Opstandelse paa Bopladsen , flere vrede Mænd kom til , og Gæst blev slæbt ublidt ved Øret hjem paa Pladsen , Gro viste sig i sin Husgang , der blev anklaget , Mændene fægtede med Armene og forbrugte Ord , Hundene faldt i med som altid naar der blev Skænderi , gøede og røg hinanden i de rejste Børster , almindelig Aliarm paa Køkkenmøddingen ! Men Mændene slap snart Gæst , som Følge af et og andet i Gros Minespil , Skænderiet blev ved uden at ellers noget skete , og Gæst gik forhærdet tilbage til sit Baal igen , fik Ild i det for tredje Gang . Og denne Gang lod man ham uforstyrret , end - skønt han paa lang Afstand kunde høre 66 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE hvor de knurrede og gav Hals henne paa Bopladsen . Det var en grov Forseelse Gæst gjorde sig skyldig i , som mindreaarig og endnu ikke optaget i Stammen en Gang , en ren Hvalp , uden videre at lege med Ild , hvem havde nogensinde hørt at det var sket ! Da han imidlertid var Gros Søn og hun lod falde en mild Ytring om at saalænge han ikke var optaget i Mandelavet havde de jo heller ikke noget over ham at sige , og da Gro var saa skøn dér med Brysterne ude af Husgangen , blev det altsaa til et langvarigt , flerstemmigt Glam paa Bopladsen , mens Gæst ganske rolig gjorde Ild op og passede sit henne ved Træet . Da han havde faaet et ordentligt dundrende Baal op læssede han Stene i Ilden og begyndte uden Opsættelse at lægge dem paa Egens Rødder rundt om Stammen , efterhaanden som de blev hede , med en dertil egnet gaflet Gren , som han skærmede mod Forkulning ved hyppigt at svale den i Stranden . Røgen kvalmede op fra Egerødderne , syrlig og dunstende af den bedske Saft , og inden Stenene var bleven GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 67 kolde havde de allerede brændt sig et godt Stykke ned i Roden . Hos sin Moder havde Gæst laant en Potte og stillet den fuld af Vand ved Siden af for at være parat til at slukke , om Gløden skulde bryde i Brand og tage selv opad Stammen paa Træet . Henne paa Bopladsen skimtede han svære rødmankede Jægersmænd der blev staaende som rodfæstet i Jorden , da det gik op for dem hvad det var han havde for , og i forbitret Afmagt virrede med Hovedet — hvad tænkte Gro paa med sin Yngel ? Fælde Træer ? Og Skoven ? Hvad vilde der ske , over hvis Hoved vilde det komme , naar Skoven nu hævnede en saa uhørt Selvtægt foretaget af en ansvarsløs Hvalp ? Gæst nikkede hen for sig , mens han lagde nye Stene paa , han forstod vel deres Bekymring , men de kunde være rolige , den Side af Sagen havde han betænkt , Skoven skulde nok faa sit Offer . Han tog ikke en Eg uden at give noget igen , det havde hele Tiden været i hans Sind at Skoven skulde have noget til Bod for Træet , 68 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE naar han blev stor , et passende Slagtoffer , hverken skulde den nøjes med en Hjort eller en Urokse men have et Par Mænd , nogle faa Stykker af de Voksne her paa Pladsen , visselig ... og Gæst forker flere gloende Stene hen paa Rødderne af Egen og hører dem svirpe og forestiller sig Rygstykkerne af baade den og den , hvem han under godt , han føler til sit brændende Øre , Oh jo , Skoven skulde nok faa sit Offer ! Først vilde han rejse , men om ikke mange Aar vilde han komme tilbage og give Skoven hvad der tilkom den , det var en Handel ! I al den Tid Gæst arbejdede paa Baaden var der bestandig Knurren paa Bopladsen . Mændene lod som om de ikke saa hvad Gæst tog sig for , men det var ingen ringe Krænkelse for dem at en Dreng skulde sætte sig ud over deres Myndighed . Det var Gro der havde Magt over dem , og hun lod dem murre , var mest tilbøjelig til at slaa hele Sagen hen som ubetydelig og ikke Omtale værd . Hun var jo ikke indviet i Mændenes hemmelige Sammen - slutninger og havde ingen Forpligtelser GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 69 overfor deres Guder , de Ting , saa vel som Mændenes Offermaaltider , havde Kvinderne jo altid været holdt udenfor . Det var efter hendes Skøn nogle Kunster Mændene havde imellem sig , en Mængde strenge Omveje i Tilværelsen det behagede dem at gaa , Gro for sin Part gik lige paa naar det var en Sag der vedkom hende selv personlig eller hendes Børn . Det kom i den Anledning til Uroligheder paa Bopladsen , den blev ligefrem delt i to Lejre med Kvinderne og Børnene paa den ene Side og Mændene paa den anden . Den Dag kom da Egen faldt , efter at Gæst med megen Møje havde faaet den brændt over i Roden , det store Træ krængede over med en uhyggelig Knagen som kunde høres videnom , en Skrigen i Kronen da den splintredes og et drønende Suk der rystede Jorden idet Stammen med hele sin Vægt dundrede omkuld paa Stranden . Mændene vaagnede af deres Middagsblund derved og begyndte straks at larme , vilde ikke finde sig i denne Ufærd af en Dreng som brød Freden med alle Magter i Sko - ven og Himlen , og Gro maatte da igen til 70 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE at sige dem sin Mening . Fra en sikker Afstand fulgte Børnene paa Bopladsen Slaget , trængt sammen i en Flok , og saa med Undren hvordan Moder Gro ganske ene tæmmede hele den oprørte Sværm af Mandfolk , blot ved hvad hun sagde , og det med smilende Mund , mens alle de haarede Mænd støjede op med alle deres Vaaben paa sig og Mord staaende ud af Øjnene . Bedst som de var paa Spring med Harpuner , Økser og Buer for at gøre en Ende paa Gudsbespotteren , faldt Mordvaabnene dem ud af Hænderne , og de stod og maabede , bare ved noget som Gro under hjertelig Latter sagde til dem , hun maatte være meget tryllekyndig ! Hvad der blev sagt kunde de ikke høre , eller det gik over deres Forstand , men Slaget var ovre , det var tydeligt , og Moder Gro havde vundet uden mindste Anstrengelse . Men hvad Gro havde at sige Mændene var dette , at vilde de slaa hendes Unger ihjel maatte de virkelig ikke vente at finde hendes Husgang aaben i Skumringen mere herefter , hun vilde dog ikke have dem ren - dende og slaas som gale Tyre om hendes GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 71 Venskab og saa se dem udrydde Afkommet bagefter heller ! Gro fnøs en Kende , det var dog ogsaa lige stærkt nok ! Udsigten til at falde i Gros Unaade var der ingen af Mændene der kunde bære . Den ene efter den anden lagde sine Vaaben paa Jorden , hidsig efter ikke at blive den sidste , det ligefrem regnede med morderiske Vaaben fra dem . Og mens de stod og skelede , med tomme Hænder , gav Gro dem Grundskudet , efter at have let dem ordentlig ud , en Ting til vilde hun spørge dem om : var der en eneste af dem der nu ogsaa var sikker paa om det ikke var hans egen Søn han havde været lige ved at undlive ? Her rømmede Mændene sig , med ringe Mod , rystede som Okser paa Hovedet . Rækkevidden af hvad Gro afdækkede anstrengte dem , Faderfølelsen arbejdede i dem med Besvær , der stod de , og Børnene i Baggrunden saa dem putte Skæg i Munden og tygge det med nedslagne Øjne , mens Moder Gro lo over dem allesammen , men nu med en mildere Latter som de kendte og som fortalte at Fred og 72 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE Forsoning igen herskede mellem de Voksne . Dog Solen skulde ikke gaa ned den Dag uden at Børneflokken paa anden Maade blev en mindre , Mændenes Fornærmelse og Jagelyst , som Gro havde hæmmet i en Retning , skaffede sig Luft i en anden . RAABENE og det truende Opløb i Anledning af Gæst var døet hen , Middagssøvnen genoptaget , og den varme Dag hældede allerede , da der med et opstod Skraal igen paa Bopladsen , denne Gang var det Mændene der lo , ingen god Latter , og et enkelt lille spinkelt Skrig lød midt i . Det var bleven opdaget , af flere Tegn , at en af Pigerne i Børneflokken ikke var Barn mere , og ufortøvet blev der klappet til Brudløb . Den af Karlene der først opdagede det klappede i Hænderne og gav sig til at skoggerle , og straks klappede alle Mændene paa Bopladsen paa en Gang i Hænderne , som en Fugleflok der letter , og brast i Skoggerlatter , et Uvejr af Lystighed , Børneflokken sprængtes fra hinanden , og den arme lille Kvinde der var opdaget vidste Besked , sprang mod Skoven og løb GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 73 for Livet — og hele Mandeflokken lo stærkere og klappede stærkere i Hænderne , det var jo netop det der skulde ske , det hun nu gjorde , i den Tro at hun rendte fra det , rende skulde hun , Hja , Hja — og under høje Jægerskraal , med et blodigt Glam af Hundene , begynder Forfølgelsen . Den kunde vare kort eller længe , eftersom Pigen var rapfodet til og forstod at gemme sig , undertiden gav selv Hundene hende Naade og vilde ikke gaa paa Sporet fordi hun havde været god ved dem ; hvem der naaede Ofret først var ikke givet paa Forhaand , det blev med det samme afgjort hvem der for Øjeblikket var den hurtigste og den haardeste af Mændene paa Pladsen ; men Jagten endte altid ens , med at Pigen blev indhentet . Siden kunde man finde Staklen , som til idag havde været en af Legekameraterne i Børneflokken , krøben ind i den allersorteste Bund af et af Vinterhusene , blødende , skælvende mange Timer efter , med Hovedet begravet i sit Haar , ikke til at trøste . GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 65 Og dermed overgik hun til Kvindesiden paa Bopladsen , fik en Gravestok og blev sat til at skaffe Skalmad til Jægerne naar de kom hjem fra Rov og gabte op ved Baalet , aldrig fik hun Lov at lege mere . FRA Gæsts Arbejdsplads henne i Skovbrynet lyder der Øksehug Dagen lang , den ene Sommerdag efter den anden , til at falde i Søvn over at høre paa for dem der ligger paa Bopladsen , saa regelmæssig gaar Øksen , det er Gæst der arbejder . I Nærheden sidder Pil med sit Solskinshaar , forstyrrer ham ingenlunde , hun har selv travlt med de fineste Flettemønstre , taler med sig selv , hvisker og fletter , som altid lykkelig ved at lege alene . Kun naar hun faar en Spaan i Hovedet , der flyver fra Gæsts Økse , ser hun op og sitrer kuldskært under Øjnene , Gæst er nok vred , Uvenner med sit Arbejde og rød i Kammen , ja det er dog farligt hvor den Dreng regerer og gør sig Livet besværligt . Han er i Færd med at tildanne Egen udvendig , efter at Træet er styrtet , gaar som en lille Jætte omkring det vældige Træ og angriber det med sin Flinttand af en GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 75 Økse , en haabløs ulige Kamp at se til , Træbullen ligger bare og er tung , runger drægtig gennem hele den uhyre Vedmasse , hvoraf Størsteparten skal fjernes , men Gæst gnaver sig stædig ind paa den , er som syg efter at blive færdig . Først har han jo gjort Hul paa Barken og stemmet den af i store Flager , og da Stammen var nøgen og han bedre kunde skønne over Formen gjorde han Ild op under Rodenden og brændte den fra , ligesaa længere oppe mod Toppen i den Længde han vilde have Egen , et Arbejde Ilden besørgede næsten alene , han havde kun at passe paa at slukke med Vand naar den aad sig for langt ind . Og saa begyndte den ydre Formning . Havde han nu kunnet vende Bullen og arbejde ovenpaa den og med Træet , men han maatte hugge sig ind under den som den laa ; nogenlunde spids skulde den jo være , i alt Fald til den ene Ende . Det tager mange mange Dage , Gæst bliver fuldstændig stum i den Tid det varer , hugger og hugger , Spaan efter Spaan , skærper Øksen om naar den ikke bider 76 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE mere , hvad der sinker ham halve Dage , han faar Furer i Ansigtet , en Grav i Brynene , af Møje , saa ung som han er , er hele Tiden i Forvejen med sit Begær efter at se Skibet færdigt saadan som det staar ham i Hovedet , han trænger paa med en Lidenskab hvorunder han glemmer sig selv fuldstændig og bliver et med Træbullen , med Spaanerne , hver eneste taler til ham med et særligt Væsen og gør sin udprægede Modstand , han gaar op som for evigt i den snerpende Lugt af det friske Egetræ , der giver sorte Hænder . Og endelig , endelig er den udvendige Form saadan som han vil have den . Uden et Minuts Tøven begynder han paa Udhulingen , som han saa længe utaalmodig har glædet sig til . Først skal den øverste Runding af Træbullen tages af til noget nær Stammens Bredde , det Arbejde økser han sig igennem , i mange Dage , med Vabler i Hænderne som bliver til Saar og læges igen ; saa lægger han hede Sten paa og begynder selve Udhulingen , trøstet , nu kan Enden ses , men nu er det om at værevarsom og agte nøje paa hvordan Stenene GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 77 brænder sig ned , hele Tiden staa paa Vagt med Vand og slukke i Tide . Det udbrændte og forkullede gaar han efter med Øksen , brænder igen og hugger rent efter Ilden , og saadan bliver han ved til Egen er hul helt ned i Bunden som et langt smalt Trug . Der er nu ingen Ting i Vejen for at den kan sejle . Høje Sejrsskrig høres fra den besatte Gæsts Arbejdsplads en Dag , som om Nogen er ved at gaa under af Henrykkelse , og endskønt Mændene stille har sammensvoret sig om slet ikke at lægge Mærke til Drengens Foretagende mere , da de er kommen for Skade ikke at kunne faa det forpurret , kan man dog ikke lade være at lægge sin Vej hen i Retning af Stedet og forbi , for at se hvor vidt han er kommen . Og der finder de Gæst tavs , med Fryderaabene stikkende i Halsen , staaende som fortabt ved Siden af sit færdige Fartøj . En Ting har Gæst glemt at tage med i Betragtning , hvordan han skal faa Egen fra Stedet hvor den er falden og ud i Vandet ! Der er kun faa Skridt , men første Gang han slaar Haanden i Rælingen for at 78 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE rokke paa den fornemmer han at den ligger som vokset fast til Jorden , for hans Kræfter , urokkelig som en Kampesten . Han har glemt at lægge Ruller under inden Træet faldt ! Hvor kunde han glemme det ! Et Par Karle kommer ud fra Skoven , hvor de har luret , og spørger ham med falsk Deltagelse hvordan det dog kan være Egen ikke vil skride , det støder dem i Maven af opsparet Grin , flere kommer til , en hel Flok Karlfolk med Skægget fuldt af Grin , og sammen bryder de ud i en umaadelig Latter over den elendige Dreng , læner sig op ad hinanden for ikke at falde om , Morskaben ligefrem tager paa Kræfterne , sjælden har noget gjort dem saa godt . Med et viser Gro sig imellem dem , lokket til ved Hylet , og ogsaa hun ler , Gæst ser at hun ler — men endnu mens hun kurrer , for Moder Gro ler altid som en stor Skovdue , lidt trangbrystig som hun er af sin Fedme , gaar hun til Stævnen af Egen , løfter den uden Omstændigheder op og slæber i to - tre Ryk ud i Vandet med hele Fartøjet ! Da hun ser at det flyder GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 79 giver hun det et lille Puf og vader ind igen , med et Smil til sin Søn , ser hvordan utrøstelig Graad i et Nu skifter til Lykke i hans Ansigt , han ler gennem Taarer . Saa , nu kan du , siger hun til sin Søn og synger i Stemmen ; Mændene giver hun et saaret Blik , vender dem Ryggen og gaar rolig tilbage til Hytterne . Der stod Mændene . De ser det ryge af Jorden hvor Egens Agterende har trukket en Fure , de skeler derfra til Gros Ryg — aldrig havde de vidst at hun var saa stærk ! Det var fire Mands Styrke , saavel ! De ser til hendes Ryg idet hun gaar , vældig er hun , langsom i sin Vægt , det gynger i hendes uhyre svære Flanker og Lænder for hvert Skridt , i Knæene staar hun lidt indad som naturligt for en Kvinde , Armene kan ikke falde til Kroppen men ror frit i Luften ud til hver Side , saa svær er hun , hun gungrer der hun gaar — hvor hun er skøn ! Men at hun ogsaa er saa stærk ... fuld - stændig dumme ser Karlene paa hinanden . 80 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE En af dem forsker op over Himlen , betænkt paa hvad Vejr man kan vente sig , en anden ruller et Straa som i Vildelse mellem Fingrene , heftig nyse og snyde Næse gør en tredje . Nogle er allerede listet af . Resten falder fra hinanden . Historien kom aldrig siden paa Tale . Men Gæst har snappet Dobbeltaaren , som han forlængst har spaltet ud af en Gren og hugget til , springende er han i Egen , der modtager ham med en hul og skøn Tømmerklang og klapper Vandskorpen under ham , den ligger mageløst paa Vandet , ytrer sit Væsen som Fartøj med det samme , og lidt efter kan Gæst ses sejlende ude paa Bugten med sin nye lyse Ege og Aaren spaserende vekselvis saa til den ene Side , saa til den anden . Saaledes fik Gæst sit Fartøj paa Søen . NOGLE Dage efter gik det op for en og anden paa Bopladsen at man hverken hørte eller saa Gæst mere . Der skal en vis Tid til inden man mærker sig en Fraværende , der jo ikke umiddelbart falder i Øjnene . Endelig melder det sig at han 81 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE er borte . Gæst var forsvunden med samt sin nye Baad . Ligesaa den lille Pige der hed Pil , heller ikke hun stak sit lyse Hoved frem af Børneflokken mere . Kvinderne vidste det først , siden gik det op for Mændene , der følte sig krænket over at de ikke var bleven spurgt og skrev Ranet af Pigen paa den opsætsige Drengs øvrige Regning . Men Gro kunde oplyse at Gæst ganske rigtig var rejst og havde taget sin Legekammerat med sig ; Gro havde ikke modsat sig det . Mere blev Tingen ikke drøftet . Ikke længe efter var de to Børn som glemt , og Gæsts Navn vilde maaske aldrig være bleven nævnt mere , hvis ikke en Ting var indtruffet som paa en pinlig Maade bragte hans Brøde i Erindring . En af Mændene omkom paa Jagten under særlig paafaldende Omstændigheder . Han var ikke vendt hjem om Aftenen sammen med de andre , og da man søgte efter ham næste Dag fandt man ham spiddet paa Pælen i hans egen Faldgrube , som han i Mørkningen var gaaet i . Han levede endnu da de fik ham op og kunde gaa hjem til 82 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE Bopladsen , med Tarmene i Hænderne . Udenfor Gros Husgang lagde han sig , og hun holdt hans Hoved paa sine Knæ til han var død . Han var en af Stammens bedste Jægere og en smuk lystig Mand , Gro havde elsket ham meget og græd en Nat og en Dag for ham , over hele Bopladsen hørte man den underjordiske smertelige Tuden fra Gros Husgrav , hvor hun laa inderst i Mørket og sørgede . Gros Sorg faldt de andre Jægere for Brystet som i det mindste uklædelig for hende . Den Døde havde været en god Ven og Fælle , men da de jordede ham drog de dog Omsorg for at han ikke skulde komme igen , dyngede en forsvarlig Stendysse oven paa ham . En udmærket Mand havde han været , men naar Gros Øjne siden faldt venlig paa en eller anden faldt de jo dog nu ikke mere paa ham . Men om Fingerpeget i Ulykken , dens Aarsag , var Mændene ikke i Tvivl . De udtalte sig ikke derom overfor Gro , hun var saa afstumpet for selv de mest nærliggende Følgeslutninger og desuden personlig inter - esseret , men indbyrdes gav Hændelsen dem GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE 83 meget at snakke om . Sagen var jo aabenbar , Gæsts Forvorpenhed var det som havde nedkaldt Straffen over Stammen , som de meget rigtig havde spaaet , Skoven var bleven krænket , og nu havde den taget sin Hævn . Men Gæst var forsvunden , og Ingen uden Gro vidste hvor han var rejst hen . 74 GÆSTS HÆNDERS ARBEJDE DE TRE VØLVER TIL Gæsts Fødsel knyttede der sig en Hemmelighed , som Gro aabenbarede for ham i Enrum , inden han tog hjemmefra . Da Gro var kommen sig efter Fødslen ønskede hun at Drengen skulde spaaes og sendte Bud efter Nornerne for at de skulde komme og syne ham og tage Varsler om hans Skæbne . Nogle af Gros Mænd maatte sejle efter dem , for de skulde hentes oppe ad Kysten i en anden Stamme hvor de havde været i Forretning . De hørte ikke til noget bestemt Sted men vankede om mellem Bopladserne i deres betydningsfulde og undertiden noget frygtede Ærinde . De kom og var meget gamle Vølver , rokkede ved Stav og dyppede med Næsen af Ælde , de havde Skæg men ikke en Tand i Munden nogen af dem , gik klædt i gamle Skindpelse der ikke havde været af Raden i tyve DE TRE VØLVER 85 Vintre , men de var kloge . Gro tog vel imod dem nede i Jordhytten , beværtede dem paa det bedste og havde gjort sig særlig Umage for at stemme dem velbehageligt til Mode . Maden var Østers og Muslinger , der var taget af Skallen og fyldt paa en Potte , lige til at slubre i sig , dertil raa Fiskerogn og Vildsvinelever skaaret i Strimler beregnet paa at synkes hele , og til Drikke Kildevand vel sødet med Honning . De Gamle var tilfredse og gjorde sig til Gode , blev snaksomme og fortalte mangen god Historie , som Maden mindede dem om , fra Jagttider der laa længere tilbage end fra før Gro blev født . I Anledning af Fødslen mindedes de deres egne Barsler og Ægteskaber , glade Mishandlinger de havde gennemgaaet fra nu forlængst hensmuldrede Jægeres Side , ogsaa Børnene var døde , de var hjemløse Vølver nu , men endnu mimrede de de tandløse Kæber sammen og gnæggede af Fornøjelse ved Tanken om at de en Gang havde været Mennesker og faaet alt det et Menneske kan bære . Prøvelser var ikke det værste . Ak , nu kunde man gaa alene i Skoven ; selv de vilde Dyr 86 DE TRE VØLVER rynkede paa Læben ad en gammel Vølve . Javist . Da de var bleven mætte og havde faaet funklende Øjne , Norneviddet der tændtes i dem , tømte Gro Rygposen ud paa Gulvet og bad dem syne Drengen . De fandt ham stor , satte en Finger paa ham og erklærede ham for vel opfødt , de aabnede Munden paa ham og følte paa Gummen , allerede skarp , tidlig med Tæn der , de følte allesammen , og det gik godt med de to , men da den tredje havde Fingeren inde bed Drengen , og Vølven maatte ruske i Fingren for at faa den ud . Det var Moder Gro ked af og markerede at straffe Ungen derfor , i sit stille Sind fandt hun ham tapper . Man gik derpaa hans Lemmer efter og anstillede forskellige Sammenligninger , aabnede for et Dyb af Erfaring , man nikkede anerkendende , hviskede sammen , nikkede , jo Manden var vel født . Den ene af Vølverne stod nu op og blev synsk , begyndte at tale over sig og synge , en fæl uforstaaelig Vise , der fyldte Hulen med Uhygge , men det var kun for det bed - ste , en Tryllesang mod alskens onde Magter , og DE TRE VØLVER 87 hun endte da med at spaa at det Mandbarn skulde faa megen Lykke , og han skulde se mere end de fleste . Den anden Vølve nikkede mange Gange , sluttede sig ganske til denne Spaadom , netop det vilde ogsaa hun varsle , og Gro smilede af Glæde , tog Drengen ved hans Hæl og dumpede ham i Posen igen . Men den tredje havde Ingenting sagt , og da Gro saa spørgende paa hende kunde hun se at den Gamle lukkede Munden sammen saa at Hagen mødtes med Næsetippen , noget ulmede i Øjnene der ikke tydede godt . Det var hende der uheldigvis var bleven bidt . I Virkeligheden havde hun været misfornøjet længe før , lige fra hun kom , uagtet hun skjulte det . Det første hun havde taget Gro fortrydelig op var at hun havde sat lutter flydende Mad for dem som for at lade dem føle deres Tandløshed . Desuden havde Gros Person noget i sig selv anmassende og krænkende for smaa magre Folk , hun var jo stor og fed som en Hval og med uanstændige Lemmer , desaarsag attraaet af alle Mænd , sagde man , uden Tvivl , raa som deres Smag var ; ydermere havde hun klædt sig 88 DE TRE VØLVER frækt paa for Lejligheden , kun i en tynd Sommermaatte , forfængelig flettet med aabne Masker , et Marsvin i et Net kunde ikke være mindre skjult , en altfor tydelig Understregning af andre Folks Spinkelhed og skarpe Hjørner ; om Halsen stillede hun et pralende Smykke til Skue , flere Bjørnetænder i Krans end noget Menneske kunde tælle , en for hver af hendes Mænd , som man sagtens skulde gætte sig til , og hun lagde ikke Skjul paa det heller , for da de synede Barnet og de to andre var enige om at han efter visse Mærker at dømme vilde blive Kvinderne god , havde Gro let og udtalt at hun ønskede ham lige saa megen Lykke som hun selv havde haft , en Raskhed der var egnet til at gøre et ensomt Menneske forstemt ! Fremdeles var Gro stolt , hvad man ikke kunde undgaa at se , saasnart man betraadte Hulen , den var ren , Gro havde fejet , lige saa meget som et Haansord i Ansigtet paa saadanne som maaske havde haft Aadsler og en Alen tykke Gulve af Urenhed med ihjellagte Unger i hjemme hos sig ! Men det værste , det der skar mest i Øjnene , var at Gro havde tændt Lys ! Ikke som andre jævne Folk et Baal paa Gulvet eller et Trug med Fedt og en Haandfuld Mos i , men hoffærdigt og pragtlystent et stort Dyppelys , gjort som det syntes af Talg med en Væge af Siv , nye gale Paafund man hørte om og en Ringeagt for gamle simple Folks Skik , ikke at tale om at den næsten dagklare Belysning ikke var lige fordelagtig for alles Udseende , og at en Del Røg og Skummelhed egnede sig bedre for En naar man skulde kogle . Alt dette pinte den tredje Vølve , og da derfor Gro frimodigt spurgte hende om hvad hun spaaede , rejste den Gamle sig og lavede sig til at gaa , rokkede med Staven og dyppede mange Gange med Næsen , vrinskede for at klare Stemmen , og endelig kvækkede hun , med et hæsligt Fugleblik til Lyset , at hun for sin Part ikke turde love Drengen noget længere Liv end til det Lys hans Moder havde tændt over ham var udbrændt . Gro langede ud efter Ulykkesfuglens Mund , men for silde , Varslet var udgaaet af den , den Gamle skrikkede og søgte Husgangen . 90 DE TRE VØLVER Men inden hun naaede den bøjede hun sig forover og spyede , gav al den gode Barselmad fra sig igen paa Gulvet , ramlede ned paa alle fire og kravlede som en Tudse mod Udgangen . Gro snappede Krukken med Resten af Maden og heldte hele Vællingen ud over hendes Ryg , vilde Utysket ikke beholde Bestikkelsen indvendig skulde hun dog bevare Mærker deraf paa sin Bag ! Som en rasende Hunbjørn vendte Gro sig derpaa mod Lyset og pustede det ud ! I Gravmørke endte det Barselgilde . Men Gæsts Liv var reddet . Og da han rejste gav Gro ham Lysestumpen , vel indsyet i en Blæreskinds Pose og forsynet med et Senebaand til at hænge om Halsen , bad ham ikke skille sig ved den og huske dens Betydning . Gæst takkede sin Moder meget for Gaven . Dermed skiltes de . DE TRE VØLVER 89 HOS EGERNET INDERST i Fjorden hvor Gæst var født havde en Aa sit Udløb , den var kendt af Bopladsfolket en halv Dags Rejse op fra Mundingen eller saa , men længere oppe hvor den tabte sig i tykke Skove og Landstrøg som Ingen vidste noget om , kom de ikke og tænkte ikke paa at komme . Den Vej var Gæst og Pil rejst i det nye Fartøj . Det var først hans Mening at gaa til Søs straks ud gennem Bugten og lede sig frem langs Kysten til Øerne og det fjerne store Land han havde hørt de Gamle tale om , men det raadede hans Moder ham fra . I den hemmelige Samtale de havde haft derom foreslog hun ham at rejse op ad Aaen og ind i det Indre af Landet og prøve at leve der først , siden kunde han jo komme tilbage og lægge ud paa større Rejser , om han 92 HOS EGERNET stadig havde Lyst til det . Gro lod et Blik falde paa ham og rynkede Øjnene for at erindre sig Pil og skønne over begges Alder , hvorefter hun raadede Gæst til at blive to Somre borte . Og dermed rejste de . Egen var lang og rank , og da Pil roede i sin Ende af den lige saa godt som Gæst gjorde de ingen ringe Fart , de var taget afsted meget tidligt om Morgenen før nogen var vaagnet paa Bopladsen , med Undtagelse af Moder Gro , midt paa Dagen var de allerede gennem Fjorden og oppe ad Aaen , forbi kendte Enemærker , og fra nu af var det nyt Land de trængte ind i , fuldkommen sikkert hvad angik mulig Forfølgelse bagfra , derimod kunde de jo vente sig al Slags efterhaanden som de rejste frem . Da de følte sig vel af Vejen bag flere Fremspring af Landskabet og Bugter af Aaen hvilede de og holdt Maaltid , hvilket vilde sige at der maatte fiskes først . Gæst gik i Land efter Orm til sine Kroge , Fisk havde de set hele Vejen i Aaen , og det varede heller ikke mange Minutter inden de havde Fangst , Ormen var næppe sunken under HOS EGERNET 93 Vandskorpen før en Vrimmel af sorte Fiskerygge skød sig op imod dem fra Bunden , Krogen blev greben og ført hid og did saa at Snøren stod stram og skrællede i Vandskorpen ; de første de fik op var nogle brede storskællede Fisk med røde Finner , Gæst dræbte den sprællende Fisk i Tænderne , fik Munden fuld af Ferskvand og de søde Fiskesafter , han spiste videre med det samme nu han var i Gang , hele Fisken skred rask ind ad den ene Mundvig mens den pillede Rad kom ud af den anden , den lange Rotur havde givet Appetit . Gæst var glad over sine Kroge , han havde selv med en særlig ful Beregning arbejdet dem ud af Fiskeknogler , for med Fisk skal Fisk annammes , og det var i sig selv en forlystende Tanke at Fisken skulde faa et af sine egne Ben forkert i Halsen . I sin Ende af Egen sad Pil tugtig med Ryggen til og spiste en lille Fisk hun havde fanget , saa megen Levemaade havde hun da at hun ikke lod nogen se at hun spiste . Ingen af de store Kvinder heller gjorde det , man stak en Bid til sig nu og da i Dagens Løb og uset men satte sig aldrig ned til et 94 HOS EGERNET Maaltid ; Ingen havde nogensinde set Moder Gro spise . Fisk var her nok af , de var som rasende dernede efter at komme først paa . Snart var de mætte , lagde Snørerne sammen og roede videre efter at have søbet et Par Haandfulde af det ferske , frodigt lugtende Aavand . De roede den Dag og den næste med , gennem vildfremmede Egne , ud og ind ad Bugterne i Aaen . Den kom dem imøde skridende med et bredt roligt Vandspejl mellem høje Sivbredder , som for det meste skjulte Udsigten , svagt puklet og gyngende paa de smalle Steder hvor der var Strøm , hvilende med dybe Grunde i Bugterne , hvor smaa Hvirvler gik i Overfladen over det Dybe , det klukkede ind under de udhulede Bredder , Aaen havde sine Løndomme , forstod de . Naar de rask kom om et Hjørne skræmmede de noget levende op dernede , en dyb Fure gik foran dem med Ringe ud til Siderne , en stor Fisk eller Odderen , maaske Aamanden ; ofte fløj Hejren op fra et Sted hvor den havde staaet ganske nær og tog til Vingerne med krum Hals og Stængerne dinglende HOS EGERNET 95 bagud . Svalerne dyppede i Flugten efter Myg i Vandskorpen , det plumpede inde ved Bredderne , Frøer eller Vandrotter , og Snogen roede i store Bugtninger fra den ene Bred til den anden med Hovedet og de to Edderpletter i Nakken ovenud . Paa lang Afstand lettede Vildænderne i Flokke fra Aaen , Blishønen fjælede sig mellem Rørene eller dykkede ; et Sted hvor Udsigten aabnede sig saa de en Flok Raadyr sætte i høje Spring gennem Græsset og blive staaende et Øjeblik i Luften i hvert Spring . Skoven hvælvede sine Kupler langt ude til hver Side for Aaen . Ved Aaens Udløb i Fjorden og langt ind i Landet snoede den sig gennem brede Mose - og Kratstrækninger , ufremkommelige Gunger , men efterhaanden blev Dalen snævrere , Skovene til begge Sider nærmede sig til hinanden , og Landet formede sig til en krum Dal med Enge og Krat paa Bunden og store lukkede Skove paa begge Sider . Den anden Dag da de havde sejlet saa langt og længe at de følte sig ganske borte , opslugte af Stilheden og Ensomheden paa de nye 96 HOS EGERNET vilde Steder , førte Aaens Bugtninger dem lige ind under Skoven paa den ene Side af Dalen , Landet skraanede op her og stod med høje temmelig aabne Træer , noget ved Stedet tiltrak dem , Solen begyndte at staa lavt over Dalen den Vej hvorfra de var kommen , og da Sivene aabnede sig op i Aaen og der var et bredt Sted som af sig selv indbød til at lande , Bredden var flad med sandet og stenet Bund , mange Dyrespor , vistnok et Drikkested , besluttede de at gaa i Land her , trak Egen saa langt ind at den ikke kunde flyde og begyndte at se sig om . SKOVEN aabnede sig for dem , de var ganske ene med den og følte at de maatte nærme sig den , hvad den saa skjulte til dem , med den skulde de nu leve . De tog hinanden i Haanden og gik ind mellem Træerne , langsomt , Skovens Skygge lagde sig over dem , de hørte det lyde af deres Trin , stort hult og ensomt var der herinde . Foran brager det i Buskene , de staar stille , knitret gennem alle Ledemod , ser In - genting , men et Sted længere inde skælver det op hos egernet 97 igennem Hasselløvet , et Dyr er brudt igennem der , de nikker og ser til hinanden , aabner Munden men finder Intet at sige . Forsigtigt og med varsomme Fjed paa Skovbunden undersøger de nu de nærmeste Omgivelser . Skoven staar her paa en lang skraanende Bakke der skyder sig ud i Dalen mod Aaen , paa begge Sider gaar Engene op i mindre Sidedale , den store ukendte Skov ligesom skød en Arm ud her ; det forekom dem betryggende at vide dette Stykke af Skoven afgrænset i hvert Fald paa de tre Sider , og foreløbig søgte de at gøre sig hjemme her . Oppe i Bunden af den ene Sidedal fandt de at en Bæk løb ud , som forenede sig med Aaen længere nede , og ved at følge den et lille Stykke kom de pludselig til Kilden . Den laa for Enden af en Kløft , dybt nedskaaren af Bækken , ligesom en Indgang der aabnede sig til Skoven og Landet . Selve Kilden havde sit Udspring mellem Stene og krogede Rødder ind under et stort Skovtræ og med andre meget store Træer staaende rundt om . Det var et svalt dybt Hul med 98 HOS EGERNET det fineste hvide Sand paa Bunden , og i Sandet var der en mærkelig Grube , den saa ud som om den var levende , en Mund , den blæste Sandet fra Læberne , rørte om i det med Tungen , gjorde sig rund og stødte Vand op fra Bunden , lukkede sig og aabnede sig igen , uden at man kunde høre det mindste , og det var næsten ikke til at se heller at der kom Vand , gennemsigtigt som alt Vandet var i det dybe klare Hul , men man kunde forstaa paa Sandet i Gruben der hele Tiden var i Uro at der blev ved at komme Vand op , det puklede sig og videde sig ud nede i det klare klare Vand af stadig mere som kom op , det var det underjordiske Væld der fødte Vand og gav det op fra Bunden af Hullet , saa at det stod bredfuldt og løb over og blev til en Bæk . Forunderlig dunkelt og mægtigt var der her under de høje Træer , der hældede sig sammen over Kilden og talte med susende Kroner oppe under Himlen , hvor de lukkede for Dagen . Længere inde stod Skoven mørk , Træer og Træer med Roden ned i Jorden og tabende sig i en luftig Mur af HOS EGERNET 99 fjerne Træer og Dunkelhed blandet sammen , det aandede alvorsfuldt ud herfra ; men gennem et Hul til den anden Side mellem Træerne kunde man se ned paa Engene , som laa solbelyste og aabne med Aaens blaa Vandspejl snoende sig igennem . Under Træerne laa der dyb Skygge , og i Hjertet af Skyggen var Kilden . Gæst og Pil tog Mod til sig og hældede sig over Kilden , den gav dem deres Ansigter tilbage i sit Spejl , de tog det for at de var velkommen og drak , Mund mod Mund med den stille Vandgiver dernede , den første lange søde Drik som den nye Verden her bød dem til Velkomst , fyldig af Landets inderste Jordsmag og rene Kølighed . De drak og blev vædede og ferske i Ansigtet , velgjorte baade indvendig og udvendig . Og da de havde drukket lo de og følte et Under , Fortryktheden veg af deres Sind , de blev som nyskabte , der trængte dem Sødme ud i alle Aarer , saa godt var Vandet i Kilden . Det var som om de med det samme blev hjemme her , huskede næppe nok Bopladsen ved Bugten og alt hvad der laa bag dem , skønt det kun var to Dage siden de 100 HOS EGERNET rejste , det var altsammen uden Virkelighed mere , et nyt Liv og en ny Virkelighed var traadt i Stedet . Her var de , og her følte de at de vilde blive . Saadan en Kraft havde Vandet i Kilden . Derfor da de havde drukket og var bleven vederkvæget , syntes de ogsaa de skulde give Kilden en Gave . Det eneste Pil ejede var Halsbaandet med Ulvetænder , som hun havde faaet af sin Moder for at de vilde Dyr ikke skulde gøre hende noget , det var svært at undvære og det eneste Pil ejede og for Øjeblikket havde paa i det hele taget , men hun besluttede at give det bort og lod det falde i Kilden . Den tog vel derimod , det sank lige ned paa Sandbunden og blev liggende der . Gæst var kommen lige saa nøgen til det nye Land som Pil , med Undtagelse af hans Amulet som der dog ikke kunde være Tale om at ofre . Men han følte i sit Haar og udtog en lang Pren gjort af en Knokkel , følte andre Steder og fremfandt , ikke uden at en Del Haar fulgte med , flere Fiskekroge af Ben , en god Rulle Sener , nogle Flækker og andre smaa Nød - vendighedsgenstande , alt ofrede han til Kilden , hos egernet 101 og den tog vel ogsaa mod hans Gave . De var nu traadt i Forbindelse med Kildemanden og følte at de turde blive her og holde sig til i hans Nærhed , indtil de maaske ogsaa kom til at staa sig godt med Skoven . Den var højere og stærkere her , kunde de se , end den de kendte fra deres tidligere Tilværelse , og rummede nok mindst de samme Vanskeligheder . Foreløbig lod den imidlertid ikke til at tage Notits af dem , den talte langt og længe med sig selv , som Skove og gamle Folk gør , og de paa deres Side havde jo ikke i Sinde at gaa pludseligt eller fremfusende tilværks imod nogensomhelst synlig eller usynlig Magt i det nye Land . GÆST sejlede Egen op ad Bækken saa langt den kunde komme for at vide den i Sikkerhed der . Mod Aften fiskede de i Aaen og fik alle de Ørred op de gad have , de store Fisk jog de mindre væk for at komme til Maddingen . Men efter at de havde spist og sad i Græsset oppe udenfor Skoven i Nærheden af Kilden 102 HOS EGERNET faldt de i Tanker . Der foresvævede dem den samme Ting , uden at de talte derom , Stranden derhjemme de havde forladt . Raa Fisk smager sødt den første Gang men fersk den anden , og en Muslingeskal med Saltvand til at dyppe sin Mad i kunde man ikke her rejse sig og gaa et Par Skridt for at hente . Overhovedet Stranden — hvor man kunde gaa og smaaspise hele Dagen om man vilde og hente sig Østers i Land , store tykke , tunge , vaade og salte Østers , der kneb sig i næsten med en Mands Styrke og som man maatte sønderslaa mellem to Sten først inden man kunde komme til Maden ; Blaamusling som man kunde mase i Tænderne og suge Saften og Saltvandet af ; Strandsnegle halet ud med en Torn , Hjertemusling , selv Tang der var ram og salt men ogsaa havde noget godt i sig Gæst sukker . Nu ikke at tale om et rigtigt Maaltid paa en Gang af varme ... Østers , hvor Skallerne har aabnet sig i Ilden , rygende varme Østers , kogt i deres eget Saltvand og tilpas krydrede med Aske ... egentlig talt var det til at forstaa at de Gamle blev hvor de var og HOS EGERNET 103 aldrig ytrede Lyst til at fjerne sig mere end en halv Dagsrejse fra Stranden ... og Baalet ... Gæst sukker . Han ser sig om paa Himmel og Jord , selvfølgelig de har ingen Ild og kan jo ikke rende hen hos nogen der har og komme igen med en Brand . Uvilkaarligt rækker Gæst efter et Par Pinde og sidder og ser paa dem , retter den ene mod den anden og triller den hurtigt rundt i Hænderne , saadan som han havde set den kloge Mand gøre da han tryllede for at faa Ild paa Solhvervsfesten , men han blev snart træt og tabte Modet , det havde ikke den fjerneste Virkning , han tiltroede sig ikke den Magt der hørte til heller , tvivlede paa at Ilden vilde komme netop af disse to almindelige Stykker Træ . Der var en Løndom her han ikke var bleven indviet i ; desuden et Offer maatte jo holdes parat , mindst et Raadyr til at give Ilden , ellers kunde man udsætte sig for meget ved at besværge den ; Gæst lader Pindene falde , tænker foreløbig ikke mere paa det der er over hans Evne . Men han gyser i det samme , Afte - nen falder paa , og det er slet ikke varmt mere . 104 HOS EGERNET Det mørkner , Lyset begynder at gaa ! Modet faldt , de blev saa fattige , efterhaanden som Aftenen skred frem , ophørte lidt efter lidt at være sig selv . Natten hjemme paa Bopladsen havde sin Gru , men de kendte den næppe der , stak sig altid i Tide i Sikkerhed for den , ind i de lune Huler til Kvinderne , i en Rede af Skind og med et Par Hundehvalpe at varme sig ved . Her var de ene , gik ganske ubeskyttet , uden Ild eller Læ , Natten imøde . Snart begyndte de at blive syge , Solen var gaaet ned , og Tusmørket kom krybende ud af Skoven . Inde i den var det forlængst ganske mørkt , de turde slet ikke se den Vej mere . Endnu hvilede der et Dagskær over Engene og Aaen , og Skovkuplerne ovre paa den anden Side af Dalen skinnede med grønne Rande i det sene Efterlys , men pludselig falmede ogsaa de , og hele Dalen laa udslukt . Der blev saa stille overalt , Himmel og Jord forandrede sig , den ene synlige Ting efter den anden mistede sit Væsen og gik under i Mørke ; der skete noget med Luften , den blev en anden , og Kulde kom op fra Jorden , Planter og Stene blev vaade HOS EGERNET 105 som om de græd . De sidste Fløjt af Dagfuglene , som havde lydt i Aftenskæret , døde hen , og andre foruroligende Livstegn , Røster fra en usynlig Verden , lod sig høre i Stedet . Kragetrækket var gaaet hen over Aftenhimlen , i spredte Skarer med grovmælte Tilraab fra den ene til den anden , nu kom der ikke flere af dem heller , og man var mere ene efter at Kragerne tav . Det skreg fælt og langtrukkent gennem Skoven , et Væsen de ikke kendte . Gæst og Pil sad ganske stille i Græsset mellem Aaen og Skoven , paa samme Sted som hvor de først var bleven berørt af at Dagen hældede , de havde ikke haft Sind til at røre sig siden . Noget brummer dem forbi , lige op ad deres Hoved , med en pludselig tiltagende Lyd , og er lige saa hurtigt borte igen , svinder som en ensom Stemme i Aftenen , og de bliver dødeligt forskrækkede , enhver Lyd gør dem stive nu , træffer dem i Hjertet , de kan ikke taale mere , ikke bære mere , lader Hovedet falde , de lægger sig ned paa Jorden og søger begge noget at komme under , 106 HOS EGERNET begraver Ansigtet i hinandens Haar . Forfærdelig var Natten der kom . Skovens hemmelige Væsen , som var skjult og som man kun anede om Dagen , traadte frem nu da Mørket begyndte at kogle og svede , Jord , Skov og Himmel gik i et og blev til en uhyre lodden Hule fuld af lumsk Støj , mange forskellige Stemmer , et uendeligt gurglende og ringende Kor som lod til at komme fra Mosen , Hujen her og der , det puslede og krøb i Skoven , snorkede , skogrede , struttede , lodne Vingeslag lød over Træerne , i den hule Skov var der noget overnaturligt der tudede en Gang imellem og forvandlede hele Verden til en genlydende Rædsel , lige ved , men fjernt fra Skovens inderste Kamre rejste der sig et langtrukkent gjaldende Hyl , som slog mod Himlen og galede igen fra dybe Slugter og løb bølgende hele Verden rundt , et Varsel for at nu var al Fred opsagt i Skoven . Det trykkede de to Menneskebørn mod Jorden , de rodede sig tættere til den og til hinanden , med fast tillukkede Øjne , og Blodet løb sammen i deres Aarer , det glam - mede , glammede i Skoven , de havde forlængst glemt HOS EGERNET 107 hvem de var , hvor de var , Mørke og Gru fyldte Sjælen , som Mørke og Gru fyldte Alnaturen om dem . I denne Tilstand faldt de i Søvn , uden at vide af det , og vaagnede igen ogsaa uden at sanse det , det var den samme Nat , men nu er der Vanvid og Død i den , for nærved under Buskene ser de to Øjne der lyser som Gløder i Mørket , en Skygge der bevæger sig , de rejser sig skrigende , flere lange Skygger stryger mellem Buskene , — og nu sker der noget uhyggeligt , noget som ikke har været hørt før her i Skoven , et tostemmigt afsindigt Menneskeskrig , de hviner i lange Tag ud af Halsen og begynder forfra igen , opløfter et forfærdeligt Hyl , som de ikke en Gang kender selv , og bliver mere gale deraf , skriger værre endnu , hurtigere , en langvarig , fuldkommen vild og gruopvækkende Skrigen . Borte var Ulvene som Streger i Natten , med Kløe i Ørene uden Tvivl længe efter . Og Skriget fik hele Skoven til at lytte ! Der faldt en Pavse over Skoven milevidt , alt Pusleri holdt inde , Vingeslag hørtes som tabte sig og Galop af flygtende Ting i det 108 HOS EGERNET Fjerne . Og da Menneskeskriget endelig var hørt op , med et sidste gennemtrængende Hvin , og saa forfra igen , og tilsidst nogle dybe forurettede Stød , blev der dødsstille i Skoven ; Mennesket havde ladet sig høre ! Men det var slet ikke et Par Mennesker mere , men to krybende sorte Klumper i Mørket , de var begyndt at gaa paa fire for at komme væk hen et Sted og gemme sig , de saa sig vanvittige om og fik Øjnene fulde af Mørke , tudede og bed ad hinanden , saa lukkede de Øjnene i igen og søgte Skoven , og saaledes blindt kravlende naaede de Træerne og famlede sig op ad dem , begyndte at klatre opad , med lukkede Øjne , følte sig for til de naaede de første Grene , skubbede sig op i Gafler mellem Stamme og Grene , længere og længere op , indtil de mærkede at Grenene begyndte at blive tynde og svajende , saa gav de sig tilfreds og krøb sammen paa en Gren med Armene om hinanden og om Stammen ; og her blev de hængende hele Resten af Natten . Hvile fandt de ikke men faldt hen i en Dvale , vidste ikke om de sov eller drømte , eller ret hvor de var , eller om det var dem mere , hos egernet 109 de frøs ynkeligt i det luftige Træ , gik rystende og med fast tillukkede Øjne en Evighed af Angster igennem . Natten var lang . Der var kun denne ene Nat , der havde aldrig været andet end denne Nat og dens Elendighed , aldrig andet end haarde Grene at sidde paa , Mørke udvendig fuldt af Skovens onde Raslen og Pust , og Mørke indvendig bag lukkede Øjne med Rædsler ogsaa der , hvad enten man vaagede eller drømte , der havde aldrig været andet end Mørke og Skræk . De var blinde og havde tabt sig i den sorte Uendelighed hvor alt er Angst , og Tiden aldrig gaar . MEN en Gang faar alt Ende . De mærkede omsider at Natten blev en anden , det tav i Skoven , og naar de aabnede et Øje paa Klem saa de at det ikke var synderlig mørkt . Paa Himlen stod Maanens hvide Horn , men til den anden Side rødmede det i Skyen , og her forstod de vilde Solen komme . Den brød op mellem Træerne som et Baal , og med det samme følte de ganske svagt 110 HOS EGERNET Varmen af den paa deres Skind . Skoven aflagde sin skumle Forvandling og blev Træer igen , som om den aldrig havde været andet , Smaafugle begyndte beskedent at pippe , et Tegn paa at Fred i Naturen vendte tilbage . Der blev saa roligt i Skoven , med et stadigt tiltagende Kvidder , efterhaanden som Solen steg og Lyset bredte sig i de grønne Kroner . Da sænkede Trætheden sig uimodstaaelig over de to , de faldt af den ene Blund i den anden paa deres Gren , ikke uden fortrædelig Opvaagnen naar de nikkede og slap Taget og var paa Hældningen til at falde ned . Det var endnu næppe gaaet rigtig op for dem hvem de var , de saa paa hinanden med brustne Øjne , ønskede kun at sove . Endelig da det var bleven helt lyst begav de sig ned , stive af Kulde og temmelig uklare , søgte ud i Skoven for at varme sig og gabe Usselheden af Kroppen . Det var højlys Dag . Aaen laa blank med Himlen i sine Bugter , Ringe ude paa Høllerne af Ørreden der slog op efter solforgyldte Møl ; det høje Græs stod bøjet og sammenklæbet af Dug . HOS EGERNET 111 Dybt inde fra Landet , hvor Solen kom ind gennem Dalen med et blændende Væld af Lys , brølede det , vældige klangfulde Toner der fyldte hele Dalen og rungede igen fra Skovene paa begge Sider og virrede længe frem og tilbage i de stille Dale , det maatte være Solen , aldrig før havde de hørt Solen brøle naar den stod op og kom skridende ind gennem Landet . En Verden af Lys gød sig ud over Dalen og Skovene , selv det mindste Græsstraa blev stærkt , Stenene fødtes i Lys , Alverden tog mod Dagens Naade . Allerede stod Skoven hyllet i en Soltaage , og fra de hule Kamre i dens Indre kurrede det morgensøvnigt og fortroligt , Skovduens skjulte Sommerstemme . I en Stenhob snoer sig Lækatten og slikker med sin Ormesnude mod Solen . Et Sted hvor Græsset er tørt og Solen staar paa sover de to Menneskebørn , er segnet om nu da de tør sove og sover med den stigende Sol i Ansigtet . Men de skriger i Søvne , gøer ilde og vaagner med et Gisp , ser paa hinanden med gale Øjne , indtil de kender 112 HOS EGERNET hinanden , saa sukker de og sover ind igen , dybere , faar endelig en sund Søvn , mens Fisken smækker med Munden i Aaen , og Guldsmed leger mellem Sivene , og Fuglekoret i Skoven stiger højere og højere i Vælde . Op paa Morgenen da de vaagnede havde de udsovet og var bleven lægte i Sjælen , saa sig rolige om og fik rolige Syner tilbage , Skoven og Aaen og Alting som det var og som de kendte sig selv i igen . De havde overstaaet Natten og dens Gru og var nu vendt imod den nye Dag og hvad godt der var i den . Glubsk bed Ørreden paa Krogen , og glubsk slog de to Udvandrere Tand i hvad de fik fat , endnu morgenvrede og med forgræmmede bitre Furer om Munden , som Natten havde skrevet ; den havde gabet over dem , nu bed de igen , paa hvad de kunde gabe over , alt hvad de saa , de spidse tyndskallede Mosesnegle , de gik ned , Sneglehus og det hele , en Frø som kom indenfor Rækkevidde , ogsaa den fik et Klem med Tænderne og vandrede ned hel som den var ; de var ikke fri for at rives en Kende om HOS EGERNET 113 Maden og knurre naar den ene eller den anden kom først og sikrede sig den gode Bid . Men da de havde spist og var bleven formildet vendte de tilbage til Kilden og drak , og det var som om et Smil hængte ved da de hævede de dryppende Ansigter fra Kilden . De spejlede sig og faldt i Forundring , de kunde se ikke alene sig selv men en Skov , som stod paa Hovedet , og en blaa Himmel dybt dybt nede , det var som om Kilden var et Hul i Jorden , hvorigennem man saa en Verden ganske som den man var i men omvendt , Træer der hang ned i Afgrunden med Kronerne og lette fine Skyer uhyre dybt nede , saa dybt at man maatte holde sig fast ved Stenene for ikke at svimle ; det var et Under . Pil som var kommen til Kilden med Haaret i Tjavser ned over Øjnene bandt det op og fik klar Pande , satte Blomster i Haaret ; Gæst saa sig om efter Flint , med Virketrang i Hænderne . Natten og dens Væsen havde sat dem tilbage i Mørket mellem de Umælende , Dagen gjorde 114 hos egernet dem til Menneskebørn igen . DET blev en travl Dag der kom . Gæst var klar over at de ikke kunde tilbringe flere Nætter som disse sidste og gik i Lag med at bygge en rigtig Rede oppe i et Træ . Den første Nat de var paa Rejse havde de tilbragt i Baaden paa Aaen , ret bekvemt , havde trukket Egen paa Grund da det begyndte at blive mørkt og var faldet i Søvn i den uden at ane nogen Fare , var sovet fra det hele , lige til det blev lyst igen , uforstyrret ; men sligt gik ikke mere end een Gang . Sikrere var Træerne . Til Sovested valgte de selve det høje Træ der havde Kilden ind under sin Rod . Det var ikke let at komme op i , Stammen var meget for tyk til at man kunde fatte om den , og de nederste Grene sad højt oppe , men fra et tyndere Træ der stod lige ved kunde man entre over i Kronen . Mellem Grenene og Stammen var der en passende Krog , højt højt oppe , naar den blev fyldt ud med andre afhuggede Grene og et Fletværk af Ris kunde der blive et mageligt og fuldkommen sikkert HOS EGERNET 115 Leje . Mens Gæst nu begav sig op i Træet for at hugge Grene af og bygge Reden , plukkede Pil Græs , som hun lagde i Solen for at det skulde tørres , det var til at fore den ud med . Der boede En i Træet i Forvejen , et Egern , det tog imod Gæst med blandede Følelser første Gang han kom op i Træet , kom frem paa en Gren og teede sig i højeste Grad nysgerrigt , satte sig op og struttede Gang paa Gang med den lodne brede Hale , spidsede Øren og mimrede med Snuden , det var den umuligt at holde sig i Skjul skønt den indsaa Faren ved at vise sig , den nærmede sig i Sæt og stak øjeblikkelig af naar Gæst rørte paa sig , brugte Mund højt oppe fra Toppen af Træet bag Løvet ; lidt efter var den der igen , satte sig op paa Bagparten og pudsede sig paa begge Kinder , perlede med Øjnene , struttede , kom nærmere og forsvandt saa igen galende i to - tre lange Spring . Den lille Mand , som Gæst meget godt kendte men ikke før havde været saa nær , var aaben - bart meget optaget af hans Komme og i Tvivl om 116 HOS EGERNET hvad det betød . Da Gæst begyndte at hugge løs oppe i Kronen af Træet veg Egernet helt op i de øverste Kviste og skældte forfærdelig ud , Gæst holdt ikke af at forstyrre den , vidste jo ikke hvad Magt den havde her , men da han dog ikke havde i Sinde at gøre den Skade turde han nok komme i dens Træ . Siden kunde man vel gøre ham en Tjeneste til Gengæld . Gæst kappede Grene af saa store som han kunde overkomme og lagde dem tilrette i Gaflen hvor Reden skulde være , gjorde dem fast med en Binding af Kaprifoliestængler , og ovenpaa lagde han Kviste og Ris , saadan som Storken bygger ; et godt og sikkert Leje var snart i Stand . Lige fra Gæst var begyndt at skille Grene af Træerne og tage hvad han skulde bruge af Vidjer og andet friskt som groede var han klar over at han forgreb sig paa Skoven , Egernets Adfærd var værd at bemærke , det vidste kanske mere om Skoven end man skulde vente efter dets Størrelse ; det var bedre at gøre no - get for at forsone Skoven med det samme . Saasnart HOS EGERNET 117 Reden var færdig og han var kommen ned fra Træet begav han sig derfor længere ind i Skoven , med Ulyst , men dreven af Følelsen af det nødvendige i at gaa ind til den og prøve paa at oprette en gensidig stum Forstaaelse . Han gik op over den skovbevoksede Bakke der dannede som et Næs af Skoven , kom ned i en Dal paa den anden Side og over en Bakke igen , Skoven lukkede sig bag ham , han var nu inde i den store dybe Skov og følte sig i dens Vold men blev tøvende ved at gaa i et uvist Haab om at noget skulde ske der stillede ham Ansigt til Ansigt med Skovens inderste Væsen . Det skete dog ikke , og dog var det hele Tiden nær . Et godt Stykke inde opdagede han en Lysning i Skoven , og i Midten af den stod der et meget stort Træ temmelig for sig selv , en Eg , han forestillede sig straks , at det maatte være et mægtigt Træ , det var gammelt og meget svært med en uhyre Stamme og lange krogede Grene , Kronen udgjorde en hel Skov for sig . Nogle mindre , underligt sorte og skæve Træer groede i Nærheden , 118 HOS EGERNET krøb hen ad Jorden , uhyggeligt levende , med Øjne paa Stammerne og sære Lemmer , for dem var han bange . Men det store gamle Træ indgød ikke Frygt . Hele den vældige udbredte Krone var overalt lukket af det tykkeste Løv , og mellem Bladene sad der Agern som lutter grønne Børn , Træet var med Unger , svulmede af Frugt , uden Tvivl var det et rigt Træ , og det var nok det stærkeste i Skoven . Da Gæst kom helt hen til Egen saa han at Stammen var hul , Træet havde en Revne i Maven , og straks fulgte Gæst en Indskydelse , lagde sin bedste Flintkniv , en halvfærdig Økse af rød Flint og fem gode Fiskekroge ind i Hulheden . Det forekom ham rigtig truffet at Skoven fik netop de skærende Redskaber han havde anvendt imod den , og han gik derfra med Tillid til at han nu turde bruge af Skoven hvad han behøvede . Men det sidste Stykke tilbage løb han , det var ikke godt at have Skoven i Ryggen naar man var alene , og først da han var vel ude af den igen aandede han op . Efter at dette vanskelige Besøg hos Skoven var overstaaet gav Gæst sig trøstig til at bære Græs og Løv op i Reden . Det blev en hel lille Ø deroppe i det luftige Træ , svømmende mellem Himmel og Jord . Vidt saa man omkring , til den ene Side laa hele den krumme Dal med Aaen i Midten udbredt for deres Blik , og langt ude øjnede de Fjorden de var kommen fra i en lyseblaa Spejling med Himlen , bag den som et mørkere Blaa Søen udenfor Kysten der tabte sig i en Taagebanke . Men til den anden Side strakte Skoven sig ind i Landet , det grønne kuplede Tag af Kroner , Skov og Skov saa langt Øjet saa . Allerlængst ude i Synskredsen hævede Skoven sig som en Bølge mod Himlen , og paa det højeste Sted var Skovmuren gennembrudt , en Aabning mellem Stammerne hvorigennem man saa Himlen , en blaa fjern Port , med skraa Luftstøtter staaende op i Skyen ovenover mod Solen ; det bares dem for at det var Porten ind til den vide Verden , og gennem den skulde de en Gang rejse . Og da de havde deres Ø i Orden oppe i Træet rejste de , sejlede et langt Stykke op ad 120 HOS EGERNET Aaen og gjorde sig bekendt med Dalen længere inde . Den gik dybt ind i Landet , de naaede ikke at se Enden paa den den Dag . Mange nye Ting kom dem imøde , de overraskede Dyr og Fugle som de aldrig før havde set , og Aaen aabenbarede dem stadig mere af sit Væsen . Den var fuld af Fisk , det glimtede nede i Stimerne naar en enkelt vendte Siden op ; dybest gik de store Fisk , i Overfladen sværmede Hundestejler i smaa sammenpakkede Flokke . Paa grundt fladt Vand stod Gedden som en Pind med sin stribede Krop og det fæle Underbid , forsvandt i en Muddersky naar man kom den for nær ; Aalen bugtede sig brun dybt nede paa Bunden i det brune solede Dynd mellem Aakandestilkene . Ind under Brinkerne opdagede de smaa Huler dybt nede , hvori der stak Krebs , de var ikke vanskelige at faa op og et ganske behageligt Knas ind imellem den megen Fiskemad . Paa alt smagte de , enhver Ting havde en Sjæl som gik dem i Sjælen , den ferske dyndede Lugt fra Vandet , Breddernes stærke Aan - de sammensat af vaade Vandplanter , af Kalmus og HOS EGERNET 121 Krusemynte , fra Engene vældede Græsset ud over Aaen , strøede sit lette Frø i Strømmen mellem de gyngende Siv , og ind over Engene var der et tykt Vildnis af duftende Planter og Blomster omsværmet af Bier , en Honningtaage hvorhen man saa ; i de smaa Lunde af Pile og Buske som groede ude paa Gungerne støjede det af Fugle , her var de i Sikkerhed med deres Reder . Hed er Dagen , Solen staar paa i den smalle Baad , hvis Ved bager i Solen og dufter garvet , sterkt og ferskt lugter det af Fisken som ligger paa Bunden af Egen i Solen , selv lugter man som Ild af Haaret , og det nære Vand frister , man dypper sig , gaar under Laag i det dybe svale Vand , som trykker paa Lemmerne og vil skyde dem op igen , man faar Vand i Munden og Vand i Sjælen , god er Aaen ; og bagefter soler man sig og brænder mellem Skulderbladene , med et kølende Aakandeblad lagt paa Hovedet . Nærved ruller Odderen sig i Græsset paa Bredden , faar Pelsen fuld af Fnug og Blomsterstøv , fug - tig og flygtig ser den til de to som den ikke 122 HOS EGERNET kender , nyser og gaar som en Orm i Aaen igen . I en Bugt af Aaen oppe ad fast Land til finder de Vildsoen vellystig strakt paa Siden i et Dyndhul med en Flok Smaagrise ovenpaa sig , hun vender det lille røde Øje da de passerer men bliver hvor hun er . Fiskeørnen slaar ned i en Bredning af Aaen , bruser mægtigt i Vandskorpen og kommer paa Vingerne igen med en Laks i begge knyttede Kløer . Hele Dagen gjorde de Opdagelsesrejse paa Aaen . Men før Aften var de tilbage til Kilden og gik til Ro oppe i Træet endnu inden Mørkningen faldt paa , trætte og mætte og veltilfredse i enhver Henseende , paa et fjedrende og gyngende Leje af Græs med Kviste i Bunden . Dynger af Græs tog de over sig , i Særdeleshed over Hovedet , for at være rigtig fjælet . Og her i deres luftige Rede sov de ind , umærkelig gynget og baaret af det høje Træs Arme , rokket i Søvn uden at de anede det , lifligt paa en Gang varmet og svalet af det friske Græs . Og i Søvne gled de ind i en anden luftig og svævende Verden , blev hos egernet 123 baaret , rokket og gynget gennem uendelige varme og svale Tilværelser , i en dyb og rolig Dvale . OVER Hovedet paa dem , højere oppe i Træets Krone , vogtede et Skovvæsen over deres Ro . Den lille Mand Egernet havde sit Hus under Himlen , oppe i de allerspinkleste Kviste , lige stærke nok til at bære ham og hans Hus men utilgængelige for ethvert andet Dyr tungere end Egernet . Her havde han flikket sit Bo sammen , et Sommerlysthus anlagt i en gammel Kragerede og dækket over med et Tag af Kviste , Blade og vissent Græs , med en lille Dør ind til , og indvendig foret med Mos , altsammen ganske nydeligt , og her blundede han om Natten , men let , Ingenting kunde ske uden at han hørte det med sine lodne Øren og var lysvaagen i Tide . At de to latterligt store , haleløse og nøgne , lyserøde og i enhver Henseende vanskabte og ubehændige Mennesketing nu ogsaa havde bygget Rede i Træet foruroligede ham 124 HOS EGERNET i Begyndelsen , skønt han ikke kunde styre sin Nysgerrighed . Nu boede de der , og nu fik man se hvad der vilde ske . Sandheden var at det ikke var første Gang Egernet boede i Træ sammen med Mennesket , hvorvel han ikke netop huskede det , men det var i hans Aarer at han kendte dem . Her var nu et Par ubeskyttede Menneskebørn vendt tilbage til Træerne , og Egernet modtog dem som man modtager meget fjerne Slægtninge , tilbageholdent men inderlig draget ; de kom til at staa sig rigtig godt med hinanden . Egernet var noget for dem blot ved at bo i Træet , og de var ogsaa noget for ham ; efter at de var flyttet derop kom Maaren eller Vildkatten der aldrig mere , Rovfuglene der truede Egernet ovenfra heller ikke , de havde Respekt for de nye Indbyggere . Lossen kom op til dem en Nat , men da gav Egernet Hals og teede sig som ude af sig selv , Gæst vaagnede lige tidlig nok til at se et Par grønligt funklende Øjne ganske nær ved i det mørke Træ og til at plante sin Flintøkse midt imel - lem dem . Lossen nøs og lod sig plumpe ned fra hos egernet 125 Træet , kom aldrig siden igen . Med Tiden blev de meget fortrolige , Egernet blev saa tillidsfuld at han kom ganske nær , naar Børnene havde noget at give ham , og tog det af deres Hænder . At se ham spise var en stor Fornøjelse , han satte sig op og tog Maden mellem Frempoterne , med futtende og vimse Bevægelser , undersøgte i en Fart hvad det var , endevendte det , tog rask en Bid og mimrede travlt med den i Munden , Tænderne gik paa ham saa hurtigt at man ikke kunde følge dem , han struttede med Halen , mimrede , tog en Bid til , de lange skarpe Fortænder arbejdede saa det var en Lyst at se , gjorde Hul i en Nød eller et Agern saa Spaanerne fløj , med Beundring iagttog Gæst den lille Tømmermand og ønskede sig kun saa godt Værktøj som de fire fortrinlige smaa Mejsler Egernet havde i Munden . Men naar Egernet var mæt og ikke trængte til noget i Øjeblikket var det mærkeligt at se ham gemme hvad han havde faaet , det første det bedste Sted , i en Sprække i Barken , i sit Hus ; til andre Tider 126 hos egernet hentede han frem hvad han havde gemt , vimsede ned ad Træet og begyndte ivrigt at grave et Sted ved Roden af et andet Træ i Nærheden hvor ikke det mindste Kendetegn var at se , og op fiskede han en gammel muldet Nød , som han maaske havde gemt der for Maaneder siden og nu netop kom i Tanker om . Det var værd at lægge Mærke til at man skulde gemme noget , Pil mærkede sig det . Pil elskede den vævre Trold og gav meget for at lokke ham saa nær at hun lige kunde faa Lov at røre ved hans fine Pels og fornemme hans lille Varme , men tage ham var der ikke Tale om , han var for flygtig og følsom til det , taalte ikke Berøring af det mindste Haar før han øjeblikkelig var væk , han var nok tam men opholdt sig i sin egen Luft , synlig men i Virkeligheden en Aand i Skoven . Mægtig kom hans Kræfter frem , til Trods for hans Lidenhed , naar han fik Flyveanfald , og det kunde komme over ham som et vigtigt Ærinde han skulde i , eller det var hans Leg , tilsyneladende uden Aarsag gjorde han vild Jagt fra Træ til Træ , fløj hos egernet 127 i lange forvovne Buer som en Fugl fra den ene Trætop til den anden , strømmede som en Lue langs de tyndeste Kviste , og var der for langt til nærmeste Træ landede han paa Jorden , galopperede videre som en rød Orm i Græsset med højt bølgende Hale og var i et Nu oppe ad stejle Træstammer igen , kastede sig fra Gren til Gren ; paa et Øjeblik var han langt borte i Skoven . Det laa saa fristende nær at følge ham . Gæst og Pil blev smittet af hans Flyveglæde og gjorde Forsøg paa at entre bagefter , møjsommeligt fra det ene Træ over i det andet , naar Grenene nærmede sig saa meget til hinanden at de kunde komme over , et ynkeligt Afbillede af Egernet , de var for tunge , langsomme og forsigtige , blev aldrig til noget i Træerne . Men Svimmelheden og Vanskelighederne ved at komme fra Træ til Træ uden at behøve at røre ved Jorden havde en egen Tillokkelse for dem , som de ikke kunde modstaa , det var som en god Drøm at se Verden fra Træerne , den luftige skuffende Udsigt oven - fra var paa en Gang noget nyt for dem og en 128 hos egernet dunkel Genoplevelse , de blev som drukne deraf , glemte alt andet , var kun i en evig Skov og et evigt Solskin , en evig Sommer , saalænge de øvede sig i at krybe omkring fra Træ til Træ . Ad den Vej trængte de efterhaanden ind i Skoven . Paa deres Udflugter , som de gjorde længere og længere , kunde de naarsomhelst løbe op i Træerne , ved det mindste usædvanlige der kom paa . Afstandene tilbagelagde de nede paa Jorden , men de fleste af deres Iagttagelser gjorde de fra Træerne med Udsigt nedad og selv skjult . Saaledes blev Egernet dem en Fører der efterhaanden lokkede dem ind i Skoven og gjorde dem fortrolige med den i Miles Omkreds . Reden oppe i Træet har de faaet bygget over med et Tag , efter Egernets Mønster , nogle faa Rafter sat op ad hinanden og tækket med Blade , de kunde lige være derinde , og Hytten var næsten ikke til at opdage nedenfra naar man ikke vidste det , her var de om Natten i Læ for Regn og Vind og alt hvad der er af ondt i Mørket , her blev de gynget i Drømme og visset af susende hos egernet 129 Træer og af Skovens luftige Enetale . De gaar i Bastmaatter , som Pil med snilde Hænder har vævet , stride at have paa i Begyndelsen og overflødige det meste af Dagen , men Morgen og Aften skønner de paa dem . Pil smykker sig og er forskellig hver Dag , saa med vilde Blomster , stadig en ny Slags som hun finder i Skoven eller Mosen , saa med Fjer Fuglene har tabt og som hun stikker i Haaret , hun forskønner sig med Kildeokker , som ogsaa er at finde her hvor det kommer ud med Vældene i Bakken , og det gør de da begge to , Gæst er ikke over at forbedre sit Udseende ved et Par kraftige røde Streger i Ansigtet . De er altid optaget , har altid noget for , ingen Tid paa Dagen er uden ivrig Møje og Fornøjelse , om det saa kun bestaar i at plukke de smaa spidse Bægre ud af visse Blomster og suge den næsten usporlige Honningdraabe ud der er i Bunden deraf . Humleboer finder de i Engene og suger de runde Celler ud med et Straa , lægger dem i Boet igen og kan siden vende tilbage til 130 hos egernet dem naar Bien har fyldt dem paany . Men naar ikke mindre Syssel optager dem ligger de paa Opdagelsesrejse i Træerne , Dage igennem , saa de ofte glemmer at spise og ikke savner det . Fra Dag til Dag blev de bekendt med det meste af hvad der boede i Skoven . Naar de var gaaet op i et eller andet Træ og holdt sig rolige tilstrækkelig længe faldt Skoven om dem i Ro og begyndte snart at pusle og leve paa sin egen daglige Maade , ganske som om de ikke var der . De saa da Hjorten passere forbi nedenunder , med den lange trinde Ryg , drive mageligt omkring og gnubbe sig opad Træstammerne , slikke Blade i sig med Tungen , et stort sundt Dyr som der stod en egen Livsvarme op fra , de fik duggede Øjne oppe i Træet over Hjortens smukke Lugt . Men kom de til at skræmme ham , ved at flytte paa sig i Træet eller hviske for højt , øjeblikkelig var han paa Flugt , med det ene Rusk gennem Underskoven efter det andet , længere borte saa de et Glimt af hans Ryg idet han med høje svævende Spring satte af - sted mellem Træerne , selv med et Træ paa Hovedet . hos egernet 131 Der kunde da heller ikke være Tvivl om hvor Hjortene kom fra , de var Sjæle af Skoven , blev til af den , og ofte kunde man se dem fødes , først Hornene , der begyndte at røre sig mellem andre Grene og se levende ud — og saa pludselig føder Busken , Hjorten ud af den , stor og stærk i Luften som et Syn , endnu med noget af Busken paa Hovedet ! Hvor skønne og rige var Hjortene ! De var af Egens Blod , havde jo Takker som Egens Grene , og de var de fleste i Skoven som Egene var de fleste og de mægtigste , Hjortene og Egene var Herrer i Skoven . Men langt inde i Dalen , paa Grænsen mellem Skove , Græsgange og vildsomme Moser , gjorde de Bekendtskab med Urokserne , iagttog dem selv usete fra et Træ og faldt i dybeste Forundring over de vældige Dyr . De stod eller laa ned mellem store Graasten som overalt stak op af Skovbunden , Træerne her var lutter høje Fyrre med skællede og røde Stammer , Enebær , Lyng og Blaabærris i Bunden , det var en Bakke som 132 hos egernet skraanede op med gammel Fyrreskov til den ene Side og tabte sig i aabne Lysninger og Kratmoser ned mod Aaen . Her paa Skrænten var Urokserne søgt op , det var i Middagsstunden og deres Hviletid , de fleste tyggede Drøv og viftede sig sindigt mod Fluerne med Halen , man hørte Tænderne skure sammen i Kinderne paa dem . Selv nær ved kunde man ikke lige straks se hvad der var Sten og hvad der var Okse , undertiden rejste noget sig op som enhver vilde troet var en stor Granitblok og blev til en hornet Ko ; ikke umuligt at det var selve Jorden og den stenede Grund der frembragte dem . De havde lange trinde og svungne Horn , som ledte Tanken hen paa Nymaanen ; Ingen kunde jo heller vide om det ikke var en Ko der gik deroppe i Himlen . Første Gang de hørte dem brøle genkendte de straks den vældige Tone de havde hørt da de saa Solen staa op over Dalen , og som de havde taget for Solens Stemme , en Erfaring som jo ikke udelukkede at Solen kunde være en Okse . Hvor de saa hørte hen , mægtige var de , ikke et Kny kom fra de to hos egernet 133 Menneskebørn oppe i Træet . Der kom en god Aande op fra Urokserne , ligesom fra Hjorten , men sødere , paa lang Afstand sporede man Livsvarmen fra de svære Dyr , de udgav Bølger af Melkelugt , gjorde Luften tyk af en lunken Em fuld af Græs og Sødme , og man hørte Aandepustet gaa i Bælgen paa dem med dybe Stød , der svarede igen i Skovstilheden . Træerne duftede hedt i Solbranden af Harpiks , fra Stenene kom en mosset og vaad Lugt , selve Jorden gav en kraftig Sjæl fra sig , fedt og lunt og overdaadigt var der i Oksernes Hjem . I Køernes Nærhed holdt Kalvene til , smaa Okser med brusket Mule og begyndende Horn brydende ud mellem Pandehaarene , med smaa Kager af Gødning og Dynd opad Flankerne hvor de gamle havde store , viftende sig med en stumpet Hale ; svært var det ikke at røbe sig oppe i Træet ved at kalde paa dem og prøve at blive Venner med dem . Vildsvinene derimod , som var allevegne , optog paa en anden Maade . Det var aaben - bart at de blev til af Dyndet i de skumleste 134 hos egernet Sumphuller , her kom de fra og var sorte som Dynd , og i Mulden rodede de altid , man saa dem trække omkring i Tykningen med Trynen begravet i den løse løvmuldede Skovbund , under megen Grynten med Munden fuld af Jord , omsværmet af stribede værkelige Smaagrise . Grum var den gamle puklede Galt at se til , med tornet Manke og skinnende hvide Hugtænder der kom ham som Krumknive ud af Munden , dem ønskede Gæst sig og saa med Begærlighed efter dem , de var altfor gode til Galten . Vellugten der kom fra den gryntende Familje var ikke just indtagende , den følte man Trang til at knibe Næsen i for , og traf det sig at Flokken trak hen under Træet hvor Gæst og Pil sad og kiggede i Løvet , samlede de Kræfter til et pludseligt Raab paa en Gang begge to og iagttog med Fryd Virkningen deraf oppe fra deres Træ . Først stod Grisene aldeles stille og dumme , med smaa røde ildvorne Øjne stirrende hen efter hvad dette fæle Raab fra oven betød , saa søgte de alle i et Nu Redning i Flugt , hovedkuls og trængende sig saa hos egernet 135 tæt sammen i Flok at nogle af dem blev trykket op ovenpaa Flokken , Smaagrisene efter i en forsinket Galop med skingre Hvin , mens der kom dybe sumpige Brøl fra de gamle , det var til at le over saa man kunde falde ned fra Træerne . MEN en Dag fik de Besøg af Ulven . Den kom strygende ved højlys Dag inde fra det Indre af Landet , lang , slunken og forløben , og gjorde Holdt nedenfor Træet hvori de sad , da den fik Øje paa dem , lettede Forpoten og lod til at være kommen netop for deres Skyld . Den rejste sig paa Tæerne og spredte Varbørsterne ud , lys i Blikket , ganske solet at se til i Ansigtet af Vennesælhed , og Børnene begyndte næsten at tro at de havde gjort den Uret . Egentlig havde de jo aldrig set Ulven nærved og havde maaske dannet sig fuldstændig falske Forestillinger om dens Natur . Hvis man blev Kamerat med den var den kanske lige saa god at lege med som en Hund , og en Hund savnede de . Den lignede skuffende en Hund . HOS EGERNET 119 Skønt fristet til at stige ned og indlede et Venskab blev de imidlertid siddende hvor de sad i Træet ; Ulven kunde jo , hvis den mente det godt , komme op til dem . Graaben blev gaaende nedenunder ligesom i Tanker , slikkede sig om de magre Kæber , tøvede meget længere end man skulde tro Bekendtskabet var værd . Børnene fik Tiden til at gaa ved for Spøg at kaste Pinde og Grenestumper ned efter Ulven , den blinkede med gule slørede Øjne og stillede sig forlystet an , bed paa Skrømt efter Kasteskytset og viste sig oplagt til Leg som en Hvalp , skønt det var en gammel knoglet og erfaren Rakker , den gjorde barnlige Hop og legede med Poten , saa rørt ud og forsøgte at bjæffe kælent , krusede de tynde Læber til hvad der skulde være et Udbrud af Munterhed , indyndede sig saa saare , og Børnene følte virkelig den største Lyst til at komme ned og klappe den legelystne Hvalp , saa til hinanden , skubbede sig lidt frem paa Grenen , var i Tvivl . Fristeren dernede legede mere forførerisk , gjorde Hop hen i Skoven og vendte Hovedet om efter dem som for at lokke dem med hos egernet 137 sig , men en Ting var Børnene paafaldende , de syntes ikke Ulven lugtede nær saa sødt som han lo , der trængte Luftninger af gammelt Aadsel helt op i Træet til dem , og Ulven saa ud som om man kunde støde sig paa den , med Raden stikkende ud af den skabede graa Bælg ; det lønnede sig dog nok ikke at gaa ned til den , og de blev hvor de var . Da Ulven endelig havde indset det haabløse i at vente og bedaare de to , lod den Masken falde , gabede himmelhøjt af Kedsomhed og blottede fire lange Rader fastende Tænder , Hunger og Mord stod den aabenlyst ud af Øjnene . Efter derpaa at have sat sig paa sin Hale og tudet , en bitter uhyggelig Enegraad , lettede den et Bagben op ad Træet , kradsede Støvet af sine Fødder og strøg videre , lang , slunken og med hængende Hale , uden en eneste Gang at se sig tilbage . De to oppe i Træet saa paa hinanden og blev hvide i Ansigtet , følte at de ved højlys Dag havde haft Besøg af Natten . Saadan som Ulven havde klaget sig saa - dan genlød det hver Nat i Skoven , andet var det 138 hos egernet altsaa ikke der glammede , og det de havde troet var Skoven og den halve Verden fuld af overnaturlige Magter indskrænkede sig , naar man fik det paa nærmere Hold , til at være en gammel sulten og skuffet Ligæder . Nu var de saa meget klogere . Med lange Øjne saa Gæst efter Ulven til den forsvandt i Skoven — om han nu havde haft Bue og Pil ! Maaske han kunde have skudt den gamle svigefulde Omstrejfer og givet Pil en ny Perlekrans af Ulvetænder i Stedet for den Kilden fik . Uden Tvivl var det fordi hun savnede den at Ulven var bleven saa fræk . DAGEN efter sidder Gæst ved en stor Sten i Nærheden af Kilden som han har valgt sig til Arbejdsplads , der høres den fineste Flintklang fra hans Værksted , han har delikat Arbejde for , Pilespidser , som man gør ved at dele passende Flækker over paatværs , meget gaar i Spaaner før man faar nogle som man vil have dem . Gæst har faaet Hu til at gøre sig Bue og Pil . Han har været hos de unge Aske efter et hos egernet 139 Emne , funderer paa hvordan han skal skaffe sig Streng og tænker sig gennem alle de Steder han kender i Nærheden , om han har set Rør . Gæst ser Buen for sig og angriber Træet med skarpen Flint , det slanke Askeskud skal kappes med Omsigt , saa at Buen bliver lige smidig i begge Ender , der skal gøres Indhak for Strengen , han kan ikke vente til Tingen er færdig men arbejder som i en Besættelse , længes efter Strengen mens han er ved Buetræet , og ser Pilen for sig mens han er ved det , han hverken hører eller ser . Pil har Flettearbejder for og maa laane Gæst Bast til en Streng , han kalder paa hende da han har faaet den spændt paa og tager den første stramme syngende Klang af den med Fingeren mens hun hører derpaa , smiler med Frembringerens Smil — om det ikke synger godt i Buen ? Ved hans Side ligger et Bundt Rør , som han har hentet sig nede ved Bredden af Aaen og skrællet Hinderne af , med lange ranke Led , af dem skal der blive Pile . 136 hos egernet Dagen gaar , og Pil faar en Mængde flettet , under ivrig hviskende Enetale med sig selv og hyppige Kast med Hovedet for at slynge Haaret fra Øjnene ; hun er igen henne og se til Gæst men finder ham denne Gang lukket og mørk , umeddelsom , en helt anden Gæst end før , han har haft Sorger , den første Gang han trækker stærkt til sig i Buestrengen og slipper den igen brister Strengen med et Knak , det pludselige Stød kan den ikke taale . Nej naturligvis det gaar ikke med Bast , med mindre man gør Snoren saa tyk at den saa ogsaa bliver flov i Klangen og uden Smækkerhed . Buen skal spille , ellers har den jo ingen Sjæl . At Strengen egentlig skal være af Tarm ved Gæst særdeles vel , for hvad der skal gaa til Tarm maa være kommen af Tarm , men her fører hans Planer ham i Ring , hvordan skal han skyde noget inden han har det han skal skyde med ? Indtil videre gør han da Strengen af Haar , og her maa Pil holde for , da hendes Haar er baade længere og finere end hans eget ; liggende ned med Hovedet paa en Sten finder hun sig fromt i at han med en anden hos egernet 141 mindre Sten gnaver saa meget Haar af som han skal bruge , hjælper ham endogsaa med at tvinde Strengen . Den viser sig holdbar og ganske god i Klangen . Det at den er af Menneskehaar giver den en egen Betydning , at tage sig iagt for af andre Mennesker , om man skulde møde nogen , men naturligvis overfor alle haarede Skabninger var der Skæbne i den . Da Buen var færdig satte Gæst sig ned og spillede et Stykke for Pil paa den . Det lød ganske dejligt , ensformigt men dejligt , og han greb længe i Strengen mens Pil lagde Øret til og frydede sig over Musiken . Det var Gæsts første Harpe . Han blev siden en Skjald . Men nu var det Jæger han tænkte paa at blive . Den første Pil han havde færdig skød han lige op , og den steg som en Orm mod Himlen med sin lille Flintbrod , gik højere end de højeste Træer , og da den et Øjeblik havde set sig om i det Blaa vendte den om og søgte Jorden med Brodden nedad , stod fingerdybt i Mulden og med Skaftet lige til Vejrs da Gæst efter nogen 142 hos egernet Søgen fandt den igen i Græsset . Han brød Freden med Fuglene samme Dag . Med Tiden blev han en fremmelig Skytte . I Begyndelsen var Buen kun kort og Pilene af Rør , men den voksede med ham , og Pilene blev af Træ , lange og sejge . Gæst var her inde paa noget som han aldrig blev færdig med , hver ny Bue han lavede blev en Forbedring , han voksede , og den voksede , blev lang og slagkraftig , det var snart ikke et Legetøj mere med en lille uskyldig Klang , Gæsts Bue begynder at lade sig høre i Skoven med en glubsk Røst . 140 hos egernet DEN GAMLE DANSKE SKOV FOR hver Dag der gik blev Gæst og Pil klogere , flere og flere af Skovens Stemmer lærte de at forbinde med hvor og hvem de kom fra . Gæst ordnede den Verden i sit Hoved han skulde underlægge sig som Jæger . Den Tid kom hvor han kunde sidde hjemme i Træet ved Kilden og af de forskellige Lyde der kom fra Skoven paa Dagens forskellige Tider nøje gøre sig Regnskab for hvad der foregik i den , hvor Vildtet gik , i hvilke Egne af Skoven eller Dalen , og hvordan Landet der var beskaffent . Umærkeligt begynder Højsommeren at gaa over i Høsten , uden at de to føler anden Forandring end at Skoven byder dem et rigere og rigere Udvalg af al Slags Frugt . Raa Fisk er ikke deres eneste 144 DEN GAMLE DANSKE SKOV Mad , Dage igennem lever de af Skoven uden at savne dyrisk Føde . Hasselnødderne begynder at sætte Kerne , endnu bløde og melkede , de gaar i de kølige Morgener og smaaspiser i Krattet hvor der er lunt for Vinden , klappet i Ansigtet af Haslens ru Blade , fuldstændig begravet i Buskene , og her træffer de deres ræverøde Ven Egernet ivrigt i Færd med at prøve den nye Høst . I Moserne og Skovens fugtige Lysninger staar der tykt med Blaabær og Tyttebær ; ikke sjældent træffer de Bjørnen her staaende paa Bagbenene i Risene og mejende hele Favnefulde af Bær ind i Flaben ; naar de holder sig stille og ikke kommer den pirrelige Gamle for nær kan de godt faa Lov at spise af en Busk ved Siden af . Af Bjørnen lærte de siden at finde og opbryde de hule Træer hvori Bierne byggede og som kunde være fulde af Honning fra øverst til nederst , store gule dryppende Kager og gammel sort Honning i Bunden som næsten var bleven til Harpiks af Ælde . Men heller ikke med Bjørnen blev Freden varende , efterhaanden som Gæst den gamle danske skov 145 udvidede sig som Jæger . Skoven er fuld af Hindbær , Jordbær , Brombær , det vilde Æbletræ spilder sine Frugter ned paa Jorden , til Glæde for Vildsvinet og for et Par Menneskebørn , som den vilde Orne mønstrer et Øjeblik mens den tygger men ellers ikke gør noget , naar de er artige . Hvor Vildsoen har rodet Jorden op for sine Grise med Trynen kommer de bagefter og samler hvad der er overset af Rødder og spirende Olden , Løg og andet godt , Fuglene giver dem Appetit paa allehaande Græsfrø , Rønnebær , Hyben , med Hjortene nipper de til det friske duggede Morgengræs og de unge Skud paa Buskene der smager saa harpikset og solet . Saadan blander de sig med Skovens Dyr og faar Part i alle Skovens Gaver , med den Forskel at de ikke som Dyrene gerne holder sig til en særskilt Næring men lærer lidt af hver enkelt . Dyrene havde delt Skoven imellem sig efter deres egen rummelige Overenskomst , det ene levede paa det andets Bekostning og blev fedt til Fordel for et tredje , franeden af op , men alle bestod og DEN GAMLE DANSKE SKOV 146 trivedes vel ved Fordelingen , skønt de fleste med Flid undgik hinandens Selskab . Og nu havde de optaget et Par paa Bagbenene gaaende Skabninger i deres Verden , i Begyndelsen omfattet med sky Opmærksomhed , siden overladt til sig selv , en Ligevægt der dog ikke skulde vare ret længe . Hver Dag i Skoven ligner den anden . I det tidlige Morgengry , naar Rovdyrene , Ulven , Ræven og Lossen , har trukket sig lyssky tilbage til deres Gemmesteder kommer Hjortene forsigtigt frem i Skovbrynet ned mod Engene eller i Lysningerne og begynder at hugge i sig af det saftige skøre Græs , ved næppe om de tør , staar paa tre Ben og løfter Hovedet hvert Øjeblik med klippende Øren for at spejde , og naar de saa har sat et helt Læs vaadt Grøntfoder tillivs , hastig slugt og sunket helt , trækker de sig tilbage til deres skjulte Hvilesteder i Tykningen , hvor de Dagen over har Ro til at skyde Foderet op i Munden og tygge det paany . Urokserne søger ud fra Sumpskoven og gaar i lange Rækker den ene bagved den anden ad de samme ældgamle Dyrestier de 147 DEN GAMLE DANSKE SKOV har banet gennem Skoven , spreder sig naar de er kommen ud paa Sletterne i Dalen for at græsse og skifter roligt Ben , idet de langsomt æder sig frem , halvt begravet i det lange Græs , viftende sig med Halen ; ofte slaar Stærene ned paa Ryggen af de vældige Dyr paa Udkig efter Bremselarver . Solen staar højere og højere paa Himlen . Hvor stille i Dalen og Skoven ! Hvor stille i Dalen , kun de græssende Dyr , den lukkede Lyd af deres store malende Kindtænder og det klangfulde rummelige Pust i Bælgen af Aandedraget . De store Træer i Skovbrynet rejser sig ud af Underbundens Morads af væltede Stammer , Trøske og Slyngplanter , og kupler sig med svulmende frie Kroner op i Solskinnet . En dæmpet høj Tone kommer fra Grønsværet , Bierne der har travlt , Sletterne og Engene staar i et Væld af Blomster , hele blaa og gule og røde Taager , Hære af vilde Blomster , og i hvert Blomsterbæger en Bi . Det summer , tygger i Skoven , en stille Hede , en langsom Flytten Plads af Skyggen , mens Dagen lider . En lille sort Høj af rygende frisk Muld danner sig som af sig selv i Grønsværet , det er Muldvarpen nede under Jorden der skyder , og naar den skyder igen da er saa lang Tid gaaet . Hvert Dyr passer sit , de fleste tavse , og alt er vel saa længe de tier . Vildsvinet smasker paa Bunden af Tjørne - og Blommekrattet , hvor ingen andre Dyr end den og Pindsvinet kan trænge igennem . De to Menneskebørn er nu et eller andet Sted i Skoven , mellem Hindbærrene , eller i et Træ , ogsaa de er tavse , i Skoven taler de aldrig højt , for da runger der straks et Kor af Aander som svarer igen fra alle Skovens Lønkamre og gør Nar ad deres Stemmer ; hvorfor heller snakke i Skoven ? Over Trætoppene hænger Musvaagen , og højt højt oppe hvor Himlen er blaa som en Mur sejler nogle Storke , hvide som Ild under de svimlende høje Skyer , sejler i mægtige Spiraler uden at røre Vingerne som om de ved ren Viljestyrke skruede sig tilvejrs i Æteren . Midt paa Dagen er Skoven total stille , kun Fluer og Bier høres . I Dunkelheden DEN GAMLE DANSKE SKOV 149 ved Foden af en Eg ses det klippende Øre af en Hind som har lagt sig der . Skovduerne tier , Ænderne flyder i Sivene med Hovedet under Vingen . I et udgaaet Træ sidder Uglen og sover med det blinde fjerede Ansigt vendt mod Dagmaanen . Men henad Aften naar det begynder at blive svalt lever Skoven op , det tripper og lister paa Dyrenes Veje , som gennemkrydser Skoven , nu er det man saa smaat søger mod Drikkestederne ved Aaen hvor Dyrene i Aarhundreder har været vant til at komme . Marschen finder ikke Sted uden Leg og Krumspring undervejs , det er som om Dagen løber ud i nogle Minutters Sorgløshed nu førend den farlige Nat kommer . Paa Græsset under de høje Træer hvor Aftenrøden falder ind og gør Stammerne røde , spjætter de unge Hjortekid omkring de rustent kaldende Hinder i en overstadig Styltedans . Ræveungerne gør mod Solnedgangen fjernt fra utilgængelige Holme i Mosen med Hængedynd omkring , udenfor Graven hvor de boltrer sig den ene ovenpaa den anden , mens Moder Ræv med duggede Øjne og en Gaasevinge i 150 DEN GAMLE DANSKE SKOV Munden ser til . Fuglene finder andre Toner nu end om Dagen , sidder oppe i de højeste Kviste af Træerne , forgyldte endnu af det svindende Lys , mens der nedenunder er Skumring , og synger Solen af Skoven med stille dunkle Fløjtetoner . Saa gaar Solen ned . Gennem Tusmørket høres fra det Fjerne dybt inde bag Skovene en langtrukken , ensom og skummel Tuden , der synes at komme fra alle fire Himmelhjørner paa en Gang og laaner Genlyd allevegnefra , et Kor af alle Skovens forbandede Aander , den fylder hele Verden , gaar i et med Mørket og glammer op mod de nytændte kolde Stjerner ; det er Ulvene der indvarsler Natten og Nattens Gerninger . Nu er Freden opsagt i Skoven . EN Nat er der en gammel slunken Hanulv der sondrer sig ud fra Flokken og gaar paa Støverfod alene , lydløst kommer han hinkende ned gennem en af Sidedalene mod Aaen , drevet af en genopduk - kende Erindring i sit Ulvehoved , et Par DEN GAMLE DANSKE SKOV 151 lyserøde halvvoksne Menneskebørn som den ved er at finde her i Omegnen , og som den da ogsaa støder paa flere og flere vellugtende Spor af jo mere den nærmer sig Aaen . Den er sulten , inderlig sulten , skønt det slet ikke er saa længe siden den har faaet noget , den er altid sulten , har altid været det , hungrer i selve sit Væsen og er Livet igennem paa Kløerne for at æde sig op , en falden Skabning som ikke begriber at jo mere den fortærer des mere nærer den sin uudslukkelige Hunger . Nu var der en Stemme i dens altid brændende Tarme der foregøglede den noget om at den i Nat skulde forfriske sig med Menneskekød . Men bedst som den strøg afsted med Næsen mod Jorden og netop havde den fuld af en Masse frisk Fært , som fik den til at sagle , hændte der noget ubegribeligt , Jorden forsvandt pludselig under dens Fødder , den svævede og stødte sig ilde da den naaede fast Grund igen , og da den var kommen sig efter Kolbøtten fandt den at den var i et Hul med stejle Jordvægge paa alle fire Sider . Den prøvede at 152 DEN GAMLE DANSKE SKOV springe op igen , men Hullet var dybt som en Tragt , der var ikke Tale om at komme op igen . Saa sad den der da hele Natten og havde Udsigt til en Firkant af Stjernehimlen , indtil det blev Morgen og Firkanten ovenover den blaa . Da blev Ulven urolig og vendte sig mange Gange i Hullet , den blev saa sulten at den følte en Ulv ekstra i sine Indvolde , som om den var to , og begge drømte en vaagen Drøm om igen : et Par lyserøde Menneskebørn , ikke saa store at de kunde skønnes at være farlige , men heller ikke smaa Mundfulde , lige for en Ulv at mestre . To Gange havde den fyldt sine Næsebor med den rige nære Kødlugt fra dem , en Nat da de frimodigt havde lagt sig til at sove i Græsset , men da havde de desværre skreget saa uhyre at enhver maatte tro der var Hærskarer af Mennesker paa den Plads , det var gaaet Ulven i Haserne , og den var rendt fra det sikre Maaltid . Den anden Gang var da de sad oppe i et Træ , hvilket de imidlertid havde været for fejge til at komme nedfra . Ulven var saa sulten og drømte saa den gamle danske skov 153 levende at den næsten kunde se hvad den saa gerne vilde se . Og i det samme saa den dem virkelig , for tredje Gang , oppe ved Randen af Graven , hvor de med Haaret hængende frem over Ansigtet laa paa Maven og kiggede ned , ubehageligt muntre og holdende sig paa en uhøflig Maade for Næsen . De kendte ham straks , saa at det var den gamle Graaben der havde villet have dem til at lege med sig i Skoven , han løb som en Skygge omkring sig selv , skottede dagsky op , og de saa ham vædske gult nede i Graven af Skræk over hvad der ventede ham nu . Det var jo aldrig falden den gamle Morder ind at han en Gang skulde staa foran en voldsom Død . De lo af ham , og til Svar satte han sig paa sin Bag og tudede for Lig , i Haab om at faa det til at krybe i Haarrødderne paa dem , saa Nænnet gik af dem , men de morede sig kun saa meget des mere over Rakkeren , der besørgede sit eget uhyggelige Eftermæle . Pil fik da saa et Halsbaand igen . Tæn - derne var meget lange men halvt opædte , 154 DEN GAMLE DANSKE SKOV den Gamle havde været usund i Kæften . Skindet stank og havde gnavede Huller i Haarlaget , men kunde bruges , til man fik Skind af yngre og bedre . I de kolde Nætter nu følte man Trang til noget mere at dække sig med end Hø og Bastmaatter . Men af Ulvens Tarme fik Gæst sin første rigtige Buestreng , haard og sejg som hærdet i Ild , fjedrende og dog saa stærk at ingen menneskelig Magt kunde slide den over . Hverken Ulven eller noget andet Dyr var sikker for et Skud af den . Saadan gik det til at den gamle Ulvs Appetit blev stillet , samtidig med at Gæst sikrede sig Næring for sin . 148 DEN GAMLE DANSKE SKOV JÆGEREN OG HANS ARNE ULVEN var det første større Stykke Vildt Gæst tog paa egen Haand som Jæger . Fra nu af blev det hans Lyst at maale sig med alle Dyr i Skoven , i Hurtighed , Vid eller Kræfter . Freden brød han med Dyrene først ved at grave Faldgruber for dem , det blev da til dem selv om de vilde gaa i dem eller ej . Skylden for deres Fordærv faldt i det højeste paa Gruben . Hvad , der var jo rigelig Plads udenom ! For dog ikke ligefrem med Flid at forhindre Dyrene i at gaa i Faldgruben havde Gæst anlagt sin paa den gamle Dyresti ned imod Drikkestedet ved Aaen . Alt dette var efter Eksempler kendt hjemme fra Bopladsen . Jægerne der fik det allermeste af deres Vildt paa den Maa - de . En Del jagede og omringede de vel i 156 JÆGEREN OG HANS ARNE Skoven ved Hundenes Hjælp og nedlagde det i Nærkamp , og vilde Dyrene ikke selv gaa i Gravene ringede de Flokke af dem ind og tvang dem til at gaa hen over Stederne hvor Gruberne laa . Men i Reglen fangede Vildtet sig selv . Der var endnu saa store Flokke i Skovene , selv efter mangeaarig Jagt paa samme Sted , at denne magelige , Samvittigheden ikke belastende Fangstmaade stadig var den foretrukne . Det tog mange Dage for Gæst og Pil at anlægge Graven . Jorden maatte først møjsommeligt hakkes op med Stokke og læsses i en Vidjekurv med Hænderne , men de var to om det , og Arbejdet var bare en Fornøjelse , navnlig da Graven begyndte at blive saa dyb at Gæst maatte staa paa Bunden og grave mens Pil hejsede Jorden op i Kurven . De kom først gennem Muld og siden Sand og Ler saa dybt ned at der begyndte at staa Vand i Graven , saa turde de ikke gaa dybere af Frygt for at Bunden skulde gaa ud , Jorden var nok ikke særlig tyk her , og falde ned i Underverde - nen var jo ikke Meningen . For det 157 JÆGEREN OG HANS ARNE Tilfælde at Nogen skulde forske efter hvem der havde gravet Graven , lagde de Gravestokkene saa synligt som muligt ved Siden af , det havde jo da de . Deres egne Fodspor udslettede de omhyggeligt . Og da Hullet var færdigt var det bare at dække det over med tynde Vidjer , Muld og Løv , saa at Stedet ikke kunde skelnes fra Vekslen . Men der gik en hel Uge efter at de havde taget Ulven inden de fik andre Dyr i Gruben , Ulvefærten blev ved at hænge ved Stedet ; endelig en Morgen havde de en Hjort deri . Og senere kunde de tage saa meget Vildt de havde Brug for . Men trængte de ikke til noget lagde Gæst et Par store Grene hen over Graven , saa Dyrene maatte gaa udenom . I Modsætning til Jægerne hjemme paa Bopladsen satte Gæst ikke tilspidsede Pæle i Bunden af sin Faldgrube til Dyrene at spiddes paa , Gæst ønskede ikke at gøre Brug af denne Fremgangsmaade , Pælen efterlod en styg Fejl i Skindet naar det var beredt , desuden var det Skade for Dyrene , da de ofte var døde om Morgenen saa man ikke kunde faa 158 JÆGEREN OG HANS ARNE Blodet af Kødet ; Gæst satte ikke Stager i sine Gruber . Den fældede Hjort gav Gæst og Pil fuldt op at gøre . Skindet skulde tørres , skrabes og beredes , der var tusind Ting at varetage efter de Erfaringer de bragte med sig fra det daglige Liv paa Bopladsen , Takkerne behøvede Gæst til Værktøj , Knoglerne havde han Brug for , ligesaa Tarme og Sener , ikke at tale om Kødet som skulde skæres op og speges ; imidlertid var de begyndt at bygge Vinterhus og havde travlt ogsaa med det , det blev for koldt om Nætterne oppe i Træet — og nu under alt dette var der en Vanskelighed der meldte sig og trængte paa , Ild var uundværlig nu , Ild maatte skaffes . Gæst indsaa det , straks da de havde taget deres første Hjort , her var med det samme en passende Gave at stemme Ilden forsonlig med , og endnu inden de har faaet Skindet af den gnider han sig i Hænderne , det er en kold Morgen , han gnider sig i Hænderne med et Overskud af Kræfter , just saadan er det man gør naar man tryl - ler med en Pind for at faa Ild . Uden 159 JÆGEREN OG HANS ARNE Opsættelse griber han en Pind , det runde Stykke af en udgaaet Gren , stemmer det mod et andet tørt Træstykke og begynder at trille den kraftigt frem og tilbage i Hænderne . Han bliver hed i Haandfladerne , faar ogsaa Varme i Kroppen derved , men paa Træet kendes der tilsyneladende ikke noget . Pinden gør en Fordybning i Træstykket , og den er virkelig ogsaa bleven lidt varm , Gæst holder den mod Munden og mærker at Pinden er varm , han lugter til den , der er en ganske lille sveden Lugt ved den , det var dog altsaa ikke helt galt ; han triller videre , længe og ihærdigt , til — sidst med en voldsom Kraftanstrengelse , til han ligefrem ser Stjerner og Ild for Øjnene , og da han udmattet maa holde op ryger det fra Pinden , en fin Røgstribe med en stærk syrlig og stikkende Dunst , fuld af Mindelser fra Baalet . Enden af Pinden og Hullet i Træstykket er ogsaa kendelig forkullet . Men videre kommer Gæst ikke . Han kan faa Røg , og Træet bliver sort , med smaa Kulfnug der maler op af Hullet , men Ilden selv lader sig ikke se . Hver Gang 160 JÆGEREN OG HANS ARNE han hviler bliver Pinden kold , og han maa begynde forfra , men forgæves . Der hører naturligvis et Tryllemiddel til som han ikke kender . Gæst prøver flere forskellige Slags Træ , bryder sit Hoved med hvori Hemmeligheden bestaar , alt forgæves . En Ting er tydeligt , jo hurtigere man drejer Pinden des mere Røg kommer der , altsaa maa der gøres noget for at faa Pinden til at dreje hurtigere rundt end man kan gøre det med Hænderne ; han lægger en Snor en Omgang om Pinden og faar den til at gaa rundt ved at trække frem og tilbage i Snorens Ender , men han har da ingen Haand fri til at holde paa Pinden og tager et andet Træstykke i Munden som han stemmer mod den øverste Ende af Pinden . Nu trækker han til og trykker imod alt hvad han kan , Pinden kommer i en hastigere Omdrejning og staar haardere i Træstykket , ogsaa det han har i Munden , snart mærker han at det ryger ogsaa der , Pinden bliver varm i begge Ender ! Han trækker nu voldsomt frem og tilbage , men Sno - ren der er af Bast skamfiler sig og JÆGEREN OG HANS ARNE 161 begynder at fnugge , brister bedst som han er i Gang , hed i Hovedet lægger han en Sene om Pinden , og da den er fedtet og vil slippe ham af Fingrene giver han sig Tid til at knytte Enderne om et Par Pindestumper til Haandtag . Da Boret gaar for trangt rundt med begge Ender i Træet og han skønner det ikke behøves , ombytter han Træstykket foroven med en Knogle hvori der er en Fordybning for Pinden at glide i uden at den bliver varm , Knoglen tager han i Munden og trækker nu til med Senen , mærker at det begynder at virke , han presser paa med Pinden i Hullet og trækker stærkt , voldsomt frem og tilbage , Røgen kvalmer op og bider ham i Øjnene , saa godt gaar det — Av , i det samme glipper Knoglen mellem Tænderne , gaar rundt , og han støder Pinden med hele sin egen Vægt ind i Munden , men sligt skal ikke ske , endnu skal Pinde og Ben ikke faa Magt over ham , han spytter Blodet ud , tager Knoglen i Munden igen og bider haardt paa den nu , saa der bliver dybe Mærker i den , hvad bilder den sig ind , han saver frem og tilbage , kniber Øjnene i for 162 JÆGEREN OG HANS ARNE Røgen som bliver rigelig , han tager paa Redskaberne som for at slide dem fuldstændigt i Stykker , og mumlende med Knoglen i Munden hvad der kan lyde som den uhyggeligste Besværgelse fordobler han Takten , trænger sig rasende sammen , med lukkede Øjne og Ild og Stjerner for Synet — og bluf , siger det , pludselig bryder baade Pinden og Hullet i Træstykket i Brand , en lille Flamme slaar ned og lægger sig i Ring om Borehullet og Pinden ; da Gæst aabner Øjnene efter Anstrengelsen ser han at Ilden er kommen ! Som et Fæ sidder Gæst , endnu rød i Ansigtet af Lidenskab , forbavset og lykkelig , med den brændende Pind i Haanden , taber den , og Flammen slukkes ! Uden et Ord sætter han Pinden i Hullet igen , husker sig om og begynder forfra , markerer at tabe Knoglen og støde Pinden op i Munden , spytter , gentager Boringen paa samme Maade og mumler igen med Knoglen i Munden en Besværgelse ikke til at skelne fra den forrige , han gaar over til Hurtigboring som før , lukker Øjnene som før og venter nu at det skal sige bluf , og JÆGEREN OG HANS ARNE 163 at Ilden skal være der , naar han er igennem hele Ceremonien . Men det siger ikke bluf denne Gang , og da han aabner Øjnene , ryger det nok en Del fra Pinden , men der er ingen Ild . Skuffet og ærgerlig husker han sig om , skulde han have glemt noget , han gør det hele om igen , støder Pinden op i Munden , spytter , gentager Boringen paa samme Maade og mumler igen med Knoglen i Munden en Besværgelse ikke til at skelne fra den første , han gaar over til Hurtigboring som før , lukker Øjnene som før og gør sin yderste Anstrengelse som før — ingen Ild ! En Uret er det af Ilden ikke at komme , naar man gør alting om igen som det har vist sig at det skal gøres , langsomt , for Enhver har ogsaa sin Værdighed , gaar Gæst endnu en Gang det hele igennem , støder sig haardt i Munden , det skal ikke mangle , spytter , mere end Blod nok , borer og mumler med Knoglen i Munden , og nu lyder Besværgelsen mere ægte end før , uhyggelig , han fordobler Takten som før , gaar over til Hurtigboring , men er nu 164 JÆGEREN OG HANS ARNE rasende , vil man gøre Nar af ham , det suser ham i Sjælen , og der knitrer Stjerner for hans lukkede Øjne , tænderskærende gør han Vold paa Redskaberne — og bluf , siger det for anden Gang , Gnister og ren Ild slaar ud af Hullet omkring Enden af Pinden ! Denne Gang er Gæst mere fingerfærdig , rækker øjeblikkelig den spæde Lue en Haandfuld vissent knastørt Græs , den slikker ind i det , Græsset ryger og heder , i et Nu er Flammen stor , Gæst giver den i en Fart mere og denne Gang lidt fastere Sager , trøsket Træ , gaar over til Smaapinde , hele Grene , Pil kommer til og hjælper ham , ganske forlegen af Lykke over Ilden , snart staar der et buldrende , højrøstet , vildt og hedende Baal i Skoven ! Redskaberne hvormed Gæst havde frembragt Ilden lagde han omhyggeligt til Side , Pil fik ikke Lov til at se dem . Hvad det var for en Besværgelse han havde brugt fortav han endogsaa for sig selv ; rette Vedkommende havde kunnet se at han mumlede , og var de tilfredse , behøvedes der ikke mere Klarhed over den Ting . Og nu fik Ilden sit Offer , en rigelig Part af Hjorten . De havde maattet slagte den 165 JÆGEREN OG HANS ARNE nede i Gruben , da de kun stykkevis kunde faa den op , Ilden brændte ved Siden af , og efterhaanden bar de det meste af Dyret op til den ; første Gang den fik skulde den have saa den kunde smage det . Ved en Lejlighed som denne vidste Gæst at der skulde synges og gøres Paakaldelse , havde jo paa Afstand beluret de Voksne naar de gjorde det , men selve Sangen og Trylleordene kendte han ikke , han gik da rundt om Ilden og kvad en hul skummel Efterligning , uden Ord men med nogle skuffende Lyde , der meget godt kunde være den hemmelighedsfuldeste og stærkeste Galder . Heller ikke i denne mørke Kunst vilde Gæst indvi Pil . Ikke i alt skal Kvinder indvies . Men det overlodes hende at føle Betydningen af de dunkle og vigtige Handlinger der foregik mellem Ildmagterne og Gæst den Alvidende . Ilden lod til at være tilpas , baade ved Offer og Sang , den blev saa stor og herlig af alt det Fede den fik , bredte sorte Røgvinger ud og for til Himmels med Vellugt , sydede og slog Skrald , ligefrem brølte af Madlyst , det blev en meget vellykketOfring . Det var en skyet Morgen da de JÆGEREN OG HANS ARNE 166 begyndte paa Trolddommen , men Solen traadte frem inden Ofringen var tilendebragt som Tegn paa at de lyse Magter baade i Himlen og paa Jorden var tilfredse med Anretningen . Men da Ilden havde afspist satte Gæst og Pil sig til med noget af det skære Kød , som de havde lagt til Side til eget Brug ; kendt var jo Ildens Forkærlighed for Knogler og Indvolde ; og de blev som nye Mennesker nu da de fik stegt Mad igen . En vældig Stegelugt og den krydrede Røg fra Baalet bredte sig i Skoven . Fra nu af fik Pil en Ild at passe . Efter Ofringen gik de hjem med en brændende Gren og oprettede deres Arne et Sted i Nærheden af Kilden , en Skrænt med aaben Skov hvor de var begyndt at grave ind til et Vinterhus . Og her blev deres første Boplads . HUSET tog ikke mange Dage at indrette , det blev et Hus som et Hus skulde være , halvt en Hule ind i Bakkeskrænten med en lang snæver Indgang og rummeligere indadtil , det hele 167 JÆGEREN OG HANS ARNE overdækket med Rafter og Græstørv . Kamret , som var paatværs af Husgangen , havde en Jordbænk paa den inderste Side og var her foret ud med Rør , tørt Mos og Kæruld , alt hvad Pil kunde finde af blødt og behageligt , samt med hvad man havde af Maatter ; Skind haabede man at skaffe sig med det første . Her var Sovestedet . Men nu da de havde Ild som skulde passes , kunde kun den ene af dem sove ad Gangen . Ilden brændte paa Gulvet , og ovenover Baalet var der et Hul mellem Græstørvene til Røgen at slippe ud af , og her faldt Lyset ned til dem om Dagen . Aftenerne begyndte at blive lange og mørke nu , og de vidste at Vinteren stundede til , men de havde deres egen lille Dag nede under Jorden , kunde til enhver Tid gøre sig det saa varmt som de ønskede , begge havde ganske klare Forestillinger om hvordan Vinteren skulde gaaes imøde og hvordan alt skulde gribes an , nu da de havde Ilden . Kød vidste de kunde altid skaffes Vinteren igennem , men der var jo mange andre Ting det var godt at gemme hen i Tide , JÆGEREN OG HANS ARNE 168 Pil tænkte paa sligt , og noget af det første hun tager sig for , efter at Gæst har gjort Ild , er at finde sig Ler og begynde paa et stort Pottemageri . Nogle Krukker gør hun saa dybe som hun i det hele taget kan række med Armen for at forme dem , det er til Forraadskar , andre mindre er til at koge i , men alle Potterne er slanke i det ; nogle af dem forkæler hun ved at trykke Mønstre ind i dem med Neglen mens Leret endnu er vaadt , giver dem noget flettet og et Mønster paa for at de ikke skal se helt nøgne ud , andre giver hun Øren til at hænge op og nogle igen Ben for at de skal kunne staa , og da hun har saa mange som hendes Hjerte begærer , kalder hun Gæst til Brændegilde , de stiller alle de tørre Potter ovenpaa hverandre , dynger Lyng og Ris udenom og sætter Ild paa hele Stakken . Naar den er udbrændt er Potterne ogsaa haarde og tjenlige . Nogle sprækker og gaar til Grunde i Ilden , det er dens Part , og undertiden tager den glubsk mange , men Resten har man for sig selv , naar de er bleven af - svalet . Den Dag faar man Suppe ; og det 169 HJÆGEREN OG HANS ARNE er Pils Pottegilde . Hele det lange milde Efteraar arbejder Pil med at faa fyldt sine Krukker og stillet dem hen , med Honning og Bær , blandet sammen i en liflig gærende Vælling , med Nødder i Massevis ; hun tørrer Kød og hænger det til Spegning under Rafterne i det tilrøgede Loft ; ind imellem væver hun og bereder Huder , hvormed Gæst hjælper hende , et mindre vellugtende Arbejde , det er som om Skindene maa gennemgaa enhver Art af Forkrænkelighed , først Begravelse i en Kule sammen med Bark , saa en Genopstandelse og et Bad i Ting der ikke nævnes kan og en Lutring ovenpaa i Aske , endelig en Salvning med Fedt , inden de gaar ind til et nyt Liv som uforgængeligt Læder . Fodtøj maa til , nu Jorden altid er saa vaad og kold , de laves paa den Maade at man sætter Foden midt paa et dertil egnet Skind med Haarlaget indad , samler det opad Benet saa langt det rækker og surrer Remme udenpaa , Foden stikker da i en vandtæt Pose , og med Tiden beholder Støvlen sin Form . Hertil og til Vinterpelse behøves der mange Skind , og Gæst faar JÆGEREN OG HANS ARNE 170 alt hvad han kan overkomme at bestille som Jæger . Dyrene begynder at lægge Mærke til ham og blive sky , for han har aabnet Ufred med dem alle . Der kommer skarpe Ting flyvende fra ham , som man skal tage sig i Agt for , han faar Stager til at bide , og han lugter ikke mere som før , har faaet en røget Bilugt , han er nok gaaet i Komplot med Ilden , Dyrenes værste Fjende . Saa man skeler til ham allerede paa lang Afstand og fjerner sig inden han er nær . Snild er han og svigefuld , bygger de nydeligste smaa Stenkister i Marken , med en Fisk eller en Fugl indeni , ganske som en Dyrevraa , af sig selv forsynet med Mad ; men naar Odderen eller Maaren veltilmode gaar derind og rører ved Maden , skrider hele Stuen sammen , det er ikke lette Sten den er bygget op af , og det hænder at Odderen bliver fladere end den er i Forvejen . Han sætter Løkker paa Harens Landeveje i Hindbærkrattet , og naar Grævlingen før Solgry stikker sit stribede Ansigt ud af Graven stikker den det lige ind i en Løbeknude gjort af Haar og 171 JÆGEREN OG HANS ARNE hænger sig i sin egen Dør . Det store Vildt gaar af sig selv i hans Faldgrube og sidder der om Morgenen med bange , sørgende Øjne , tavse alle , i Erkendelsen af at de ikke har staaet sig ; alle undtagen Svinet der hvælder forurettet , saa saare det ved egen Fæiskhed er gaaet i , og vil hvine Nætter og Dage , med mindre man bringer det til Tavshed . Til Fodtøj er dets Skind særlig egnet . Men Gæst længes efter at maale sig med Dyrene i Marken , paa mere lige Fod , og anvender al den Tid han har tilovers paa sine Vaaben , især Buen , som han atter og atter forbedrer . Endnu er hans Pile for smaa og Armen ikke stærk nok til at han kan stoppe de større Dyr dermed , men Fuglene begynder at faa Respekt for ham , flygter for Buens Klang , men da er Pilen allerede i Luften , og mere end een Gang hænder det at Fugl og Pil mødes paa deres Bane , og ned kommer Fuglen sat paa Spid i Luften ! De tykke Trækfugleflokke om Efteraaret bød paa Fangst i det Store , en Kæp kastet ind i Andeflokkene paa Skovsøerne , eller JÆGEREN OG HANS ARNE 172 mellem Agerhønsene som fløj op i larmende Skarer fra Lysninger og Heder i Skovens Indre , nedlagde flere end man kunde bære . Selv efter at alle Trækfuglene havde samlet sig , i vældige skyagtige Flokke og var rejst og der blev saa lydt i Dalen efter dem og i de falmede Skove , blev mange Fugle tilbage , Gæst øver sit Øje og sin Arm paa dem , skyder alle sine dyrebare Pile væk og gaar hele Dage i Krattet og leder efter en som han særlig elsker , laver sig nye og skyder dem væk ogsaa , for Pil maa afskydes om Fugl skal rammes . Dog ikke alle efterstræber han , Skaden der bor i et Træ nærved Husgraven og kommer og piller i Affaldet udenfor skal spares , den skrattede hjemme paa Bopladsen og blev taalt som den skratter her , Gæst har kendt den fra han var spæd og synes næsten han forstaar dens Sprog , Skaden ser med Forstand paa Mennesket og skal ikke spises . Naar Skadeparret under megen Latter trækker fra Træ til Træ , den ene bagefter den anden , med sorte og hvide Glimt , forekommer det ham at han 173 JÆGEREN OG HANS ARNE kender dem fra en anden Verden . Hvor drog Trækfuglene hen ? Det grunder Gæst over , de tomme Skove staar og lytter , bleg er Himlen og Solen fjern , den er gaaet dybt i Syd , og Gæst ser forsagt efter den , hver Gang den er fremme staar den kendeligt lavere , og Skyerne lukker for den længere og længere ad Gangen . De store Storme gaar gennem Skoven og river alt Løvet af dens Hoved , jager det sidste i en hvirvlende Dynge ned paa Jorden og fejer det ud af Skoven . Træerne staar ganske sorte og nøgne , og Blæsten gaar deri med en voldsom aaben Tone . Kulde og Regn drager ind over Dalen . Endelig en Dag kan det ses at Himlen er syg , Lyset svundet helt af den , det skumrer midt paa Dagen , og i Gravstille falder den første Sne , daler lige ned i store vaade Fnug ; inden Aften er Jorden hvid .. Om Natten slaar Storme sig til , det rusker op , Sne og Vind støder ned gennem Røghullet til de to der sidder med Ild i Jorden , de hører Skoven brøle , det dundrer i dens Kamre , og de føler at det bli - ver koldere , uendelig lang er Natten , og 174 JÆGEREN OG HANS ARNE da det endelig dages er det ingen rigtig Dag , bliver slet ikke lyst , ude staar Storm og Sne med hinanden i Armene og hvirvler ovenud af Trætoppene , uhyre bruser Skoven , aabent , isnende koldt er der derude , en hvid fygende Skumring , allerede ligger Sneen knædybt foran Husgangen . Nu er de smaa , det Par unge Folk i Huset under Jorden , tørrer stille Næsen og kryber nærmere til Ilden , stirrer tankefuldt ind i dens hede Verden . Et Par Dage og Nætter brøler Vinteren deroppe , og de holder sig i Ly , spiser en Bid nu og da og sover efter Tur , den der vaager sørger for Ilden og faar Tiden til at gaa med Arbejde , uden Vanskelighed , for der er altid noget der kan gøres , og der hører Dage og Uger til og en endeløs Taalmodighed for at faa deres Ting gjort med de Redskaber de har . I al Evighed filer og skraber Gæst med Flint paa sine Sager af Hjortetak og Ben , sidder med et stort Udvalg af forskellige Dyreknogler om sig og begynder trøstig paa haabløs udseende Opgaver ikke til at se Enden paa , Udstyr til Baaden , et Lyster , hvoraf hver Flen jægeren og hans arne 175 først møjsommeligt maa arbejdes ud af en Knogle , saa tilspidses og forsynes med Modhager , skrabes og nettes og endelig samles paa Enden af Stagen ; Pile , altid et uendeligt tidsspildende Arbejde , for de tynde voksede Skud der indbyder til det kan jo slet ikke bruges , de maa flækkes ud af gammelt Træ , skæres til og skrabes , Dages Arbejde gaar tabt naar Gæst afskyder en Pil og ikke finder den igen , men aldrig bliver han træt af at lave nye , og hver Gang udtænker han en nettere Maade at gøre det paa ; jo smukkere Pile des mere venter han sig af dem . Ikke er Pil heller ledig . Skindene som de er klædt i fra Top til Taa har hun beredt , prikket Huller i med en Pren og samlet med Øle , hvert Øjeblik hun kan afse anvender hun paa at tvinde sig Garn , og hun og Gæst er tilsammen begyndt at knytte et Net , vidtløftigt , en hel Vinters Arbejde hvis de er heldige , men saa er Fisken ogsaa fortabt naar de faar det gjort ! Baade et og to Døgn gaar let for dem mens Uvejret raser hen over deres JÆGEREN OG HANS ARNE 176 Kælder , hvori de kukkelurer , og brummer dybt i Røghullet over deres Hoved . Tilsidst er det som om de altid har siddet her , det har aldrig været anderledes . Tæt ind paa dem til alle Sider de nøgne sorte Jordvægge og paa Gulvet Ilden , som lyser op i Hulen , rundt om dem saa nær at de kan naa dem alle deres Ting , Pils Forraadskar paa Hylder og smaa udgravede Kamre ind i Jordvæggene , Spegekødet under Loftet , og paa Inderbænken Masser af Skind ; Gæsts Værktøj og Forraad af oprinkede Sener og Remme hængt ordentlig op paa Pløkke i Væggen , Gavntræ i et Hjørne , Knogler og Flint i en Dynge foran Ilden , Pilebundter og Stager hen under Loftet . Alt indbyder til at blive her , og ud maa man kun naar Lerkrukken maa fyldes med Vand fra Kilden , da kommer man tilbage som forvandlet til Sne , Fygevejret er trængt ind til det inderste Haarlag af Pelsen med fin skarp Frostsne , og længe efter bliver Kulden siddende i Klæderne . Kilden fryser til , danner store hule og klingende Isskorper om sit Udløb , men endnu er Vandet levende . Brænde maa hentes ind fra Dyngen udenfor Hulen , JÆGEREN OG HANS ARNE 177 dræbende koldt at røre ved , selv Ilden viser ikke Smag for det før det har ligget noget og er blevet tøet op . Hvor er nu Sommeren ? En fjern Uvirkelighed , noget umuligt , det har jo altid været Vinter . Kun i Ilden er Sommerens Kraft bleven tilbage . I Honningen som de slikker af deres Krukker er der Sommer , som forhekset bliver de siddende med Fingeren i Munden , ved ikke hvad de tænker men har faaet blomstrende Enge i Sjælen , paa en Tid hvor de ikke en Gang mere husker hvad blomstrende Enge er . Gæst rører Buestrengen , sidder i Jorden og svulmer af Tone , en Sommertone , han ved ikke hvad ; tankefuld lytter Pil , hvorfor tryller han saa saare ! Gæst er bleven dyb og vil spille , een Streng er ham ikke nok , han sætter to paa Buen , den ene lang og den anden kort , nu kan den ikke bruges til at skyde med naturligvis , men nu er den Harpe , og Gæst leger yndeligt de lange lange Nætter i Jorden for Sommeren og den skønne Verden der er gaaet under . Men naar Snestormen er forbi kommer de op og finder Landet i Sne , ukendeligt , hvidt saa langt Øjet rækker med sorte Træer og en lav sort Himmel , men stille ; Gæst gaar paa Sporsne og kommer hjem med en Buk , fuldkommen forslæbet og saa stolt at han i lange Tider ikke ytrer et Ord . Lidt efter lidt maa Pil fiske Begivenheden ud af ham , det er det første voksne Dyr han har skudt paa Foden , naturligvis fordi det var hildet af Snedriverne , saa han kunde komme det nær og sætte tre Pile i det . Aa jo , en Jæger nedlagde dog vel nu og da et Stykke , faa var forbavset over sligt . Fjern var den Tanke at de skulde komme til at savne Vildt paa Pladsen . Dog den Sne der var faldet laa ikke længe , allerede Dagen efter veg Frosten , det satte ind med en Vind fra Søen , og den dybe Sne blev vaad og slap Hænderne , fra Skoven lufter det fugtigt , Træerne staar med dryppende Grene , Dalen begraver sig i Taage , og der bliver en bundløs Levring af Tøsne og opblødt Jord hvorhen man gaar . Inden Aften regner det ! Dage , Uger igennem regner det eller er Taage , sner saa lidt igen og gør Jorden 179 JÆGEREN OG HANS ARNE hvid , og den tør igen , er Frost et Par Uger ad Gangen , saa alle Søerne i Skoven lægger til , og Gæst er ude paa de frosne Gunger for at se efter hvad det er der gemmer sig der om Sommeren , han finder Ulvegrave paa Holmene , opdager Bjørnen der ligger skindød i et hult Træstød ; et Sted paa en Holm finder han Benradene af mange Ulve , her gaar de hen for at dø naar Livet ikke vil have dem mere , fælt er Stedet . Gæst gaar i Skoven og ser efter Dyrene , hvordan de nu lever , de er stille , staar sammen i de dybeste Tykninger og rømmer sig sagte i Kulden . Uroksen damper med en lille Snedrive paa Ryggen , tygger Vinterdrøv og er stille , holder sig i Læ Dage og Nætter paa samme Sted i Dalene , paa lang Afstand høres det klæge Smæk naar den flytter Fod i Mudderet ; Uroksen er mager men fattes intet , vissent Græs fra i Fjor er der nok af under Sneen , den sparker det op naar den er ædelysten . Men aldrig kommer de store klangfulde Brøl fra Skovene nu . Uroksen tier . Alle Dyrene tier , staar i Skoven og flytter JÆGEREN OO HANS ARNE 180 af den ene Hase over paa den anden , Dyrene venter . Hvad venter de , hvad husker de ? Hvor kan de vide om det overhovedet nogensinde bliver Sommer mere ? Gæst begynder at tvivle paa det , Solen ses aldrig mere , hvem ved om den vender ? Han kender jo ikke dens Gang som de Gamle , men en Dag da der paakommer ham Frygt for at Solen aldrig skal vise sig mere gaar han med Ildbor op paa et højt Sted og laver ganske ene til Ofring , tryller Ild op og brænder alle sine bedste Pile , dem det gør ham mest ondt at afse , han kan ikke tænke sig noget større Offer . For nok er et Dyr en god Gave , men Pilene staar over Dyret , da de er dets Overmand , Gæst ser sine allerkæreste Pile , en halv Vinters Arbejde , uvurderlige imellem , fuldstændigt lige og trinde , med renhuggede Flintspidser og den fineste Tarmtraads Bevikling , han ser dem gaa op i Luer og synes i sit stille Sind at Magterne histoppe gerne kunde skinne lidt naar de faar slige Gaver . JÆGEREN OG HANS ARNE 178 Pil er ladt fattig tilbage ved Husgraven , i Mørke ogsaa hun , men uden de Forbindelser med de Overnaturlige Gæst synes at have , hun ser ham med en bleg ensom Ild i den slukte Dag oppe paa en Bakke og undrer sig over hvilke Hemmeligheder Manden har for ; tavs og med blødende Mund kommer han tilbage derfra . Men da Gæst paakaldte Solen var den allerede vendt . Den første Gang den viste sig efter at have været begravet i Uger stod den nok lavt men funklede med en ny Ild , det var kendeligt at den havde forynget sig og var paa Vej tilbage nordpaa . Næste Gang den splittede Skyerne , efter en Byge , stod Regnbuen over de vaade Dale , en kold luftig Bro mellem Svælg af Skyer . Himlen lukker sig igen , ned slynger Skyen sit Mørke , det pibsneer , og igen drukner Dagen ; men det har smilet , Regnbuen har vist sin Farve , Jorden vil leve . Megen Vinter blev det endnu , Sne , Frost og bidende Vind , Regn , Taage , milde Dage , og Tilbagefald igen , Uger , Maaneder , Aarstiderne var bagefter ; men det Ian - ge ængstende Vintermørke var alligevel JÆGEREN OG HANS ARNE 182 brudt . Atter kom en Sommer . En Vinter til oplevede Gæst og Pil paa samme Sted , det samme tiltagende Mørke , den samme Synken af alt Haab , indtil de igen opdagede at Vaar var i Luften , endnu mens de tvivlede . Men da Sommeren kom igen for anden Gang blev det den Sommer da de gik ud af Barndommen og ind i nye Verdener . 181 JÆGEREN OG HANS ARNE LYSE NÆTTER ALLERYDERST i Synskredsen ind ad Land til hævede Skoven sig som en Bølge , gennembrudt paa det højeste Sted af en Aabning mellem Stammerne , hvorigennem man saa den blaa Himmel , som en Dør ind til den vide Verden ; gennem den drog Gæst og Pil en Sommerdag de var ude at fare , de var kommen i Løb , havde faaet det Fjerne i Sjælen og blev ved at løbe . Dagen var baade varm og kold , Solen hedede , men i Brisen var der Kulde ; for første Gang i Aaret har de smidt Klæderne , er krøben ud af de gamle lede sodede Skind , der ligger efter dem som en Larve , og er strøget nøgne ud i Luften og Solen , men Luften er kold , skønt Solen bager , de løber , og af Løbet bliver de hede og røde over hele Kroppen , svaler sig i Vinden og føler sig tynde og luftige som den og 184 LYSE NÆTTER brændende som Solen , Luft og Sol slaar sammen om dem , de kølige unge Skove slaar sammen om dem , Himlens Blaa og de svulmende hvide Skyer bruser og svulmer over dem , de løber , er i Luften , flyver , nu , nu vil de til Verdens Ende ! Løbende kommer de op paa det højeste Sted i Skoven , en Lysning med enkelte store Træer paa Toppen af en Bakke , herfra kan de se langt ind i Landet , nye grønne Skove , Dale de ikke kender , en ny Synskreds med fjerne Skovporte , og mod dem løber de , løber , løber , løber , opad Bakker , ned i Dale , uden en eneste Gang at se sig tilbage , de er Luften og Solen , de er Vinden , de er den vide Verden ! I Spidsen løber Gæst , med Bue i Haand , og løbende afskyder han Pilen , den flyver foran ham , fører ham ind i det Fremmede , han ser den stige mod det blaa Himmelrum og rejse Odden mod Skyerne , indtil den gaar forover og søger Jorden , og Gæst er med den i Himlen og søger Jorden med den , render til han finder den og skyder den opad LYSE NÆTTER 185 og fremad igen . Langt skyder han og med et vældigt Rusk af Buen hver Gang , den er lang og svær , Tvilling til hans Arm i Styrke , og lang og smækker er Pilen med en tvehaget Flintod , i Slægt med Lynstraalen , og bevinget med Storkefjer for at gaa højt , den er hans Længsel , den gaar foran ham i Spring mellem Himmel og Jord , som han springer selv mellem Himmel og Jord . Og saadan løber de ind i Sjæland , ind i vidtstrakte , brusende unge Skove , med hist og her en Lysning og en Bakke , hvor flimrende Aspetræer blander sig med Himmelstøtterne i Synskredsen , de ser hvad Mennesker aldrig før har set , urstille Søer paa alle Sider omgivet af Skovens Mure , lyng - og enebærbevoksede Højder hvorfra Udsigten aabner sig til nye Skove og nye blaa Sunde , der strækker sig langt ind i Landet fra Havet . Og de kommer til milevide Græssletter bestrøet med store Sten og indrammet af Varmebølgerne i det Fjerne , Duft i Stilheden af vild Malurt , et Spind af Lærkesang som af evige Kilder oppe i Luften , Elleskove og Aaer hvor den vaade 186 LYSE NÆTTER Mand Bæveren bakser svømmende i Skovmørket med sine gnavede Tømmerstokke — og igen det aabne Land med bølgende vilde Græsmarker og Sten , Blomster saa langt Øjet naar , og derover som en Væv ud og ind , op og ned de luftige Svaler , og over dem igen en Falk der hænger og dypper i Flugten højt mod det Blaa ... Mod den afskyder Gæst sin Pil og render , flyver efter den gennem det høje Græs , i et Sus af sit eget Haar ... og idet han vender sig ser han sin Legekamerat komme løbende bagefter let som en Vind , næsten uden at røre Jorden , med det lange Haar staaende som en Lue bagud i Luften og Kransen af Ulvetænder slængt samme Vej , en Dusk vilde Blomster i den ene Haand og en smuk Fuglefjer hun har fundet i den anden , Munden staar aaben , hun render , flyver ... og da ser Gæst at det slet ikke er „den lille Pil " mere men en langbenet ung Jomfru med fagre Arme der kommer flyvende som en Sommervind over blomstret Græs . Men hun paa sin Side ser at det ikke er en Dreng mere der løber foran hende men en ung Jæger med Hovedet højt paa stærke Skuldre , hun hører ham raabe , et Fangstbrøl mod Himlen , og videre løber han , skyder og løber , med Spring ovenud af Græsset som en Hjort for at vejre — hun ryster Haaret , fylder Brystet og følger ham , og saadan taber de sig løbende i Vildmarken , i et Solflimmer paa fjerne Sletter bliver de borte . Ræven kommer op ovenpaa sit Hus mellem Stenblokke og smyger med Næsen i Luften efter de to , da de er vel borte , lugter et Drama . Hvor sælsomme er Mennesker ! Den har før set mange Mænd rende efter en Kvinde , men her bæres det den for at det er en stor sværlemmet Lømmel som i største Hast . søger Redning i Flugten , forfulgt af en Jomfru . Uf , Ræven klarer Næsen , sælsomme er Mennesker ! Den gør omkring og forsvinder med Lunten efter sig mellem Stenene . Ensomme , urstille ligger de vide Sletter , hyllet ind i Lærkesang foroven og Biernes høje Sommertone forneden mellem Blom - ster , Skyerne lever deres Luftliv , ensom og 188 LYSE NÆTTER almægtig skrider Solen , den lange søde Sommerdag hviler i sig selv , til dens Væsen har Ende . Mæt af at straale gaar Solen i Bjerge . Da kommer Lærkerne ned fra Himlen sammen med Duggen , falder skraat ud af Rummet og staar et Øjeblik stille over det høje skumrende Græs , inden de smutter ned og bliver borte paa Reden , mætte af Sang . Grøn og sval er Verden , idel Tavshed en kort Stund , mens Dunkelheden gror op mellem Stenene og blander sig med Aftentaagen , Stjernerne tænder , kølige og smaa . Snart lader andre sene Stemmer sig høre , Uglens Tusmørkeskrig , en rejsende Skarnbasses Spilleværk i Aftenen . Fra dunkle Lunde kommer en langtrukken fortryllet Tone , Natravnen , og fra Sige og Kær lyder Frøernes svale Drømmekor hele Himmelrummet rundt . Og Dagen gaar under . Men det bliver ikke mørkt , til Nord hvor Solen er gaaet ned blunder Dagen , Himlen lyser , Sletter og Skovbryn ligger i en Dæmring , og de hvide Skyer bevarer sig synlige , staar med slumrende Tinder op i Natten , en blaa Nat , LYSE NÆTTER 189 Buskene fylder sig med Taage , og der træder hvide Nattegængere ud af dem . Fritsvævende og vældig hæver Maanen sig over Jordranden , maaber blændet mod den anden Side af Himlen hvor Solen er forsvundet ; en stor hvid rolig Stjerne gaar i Maanens Følgeskab . Fjernt virrer Genlyd mellem Skove , Ulven som glammer mod Maanen , kæfter og springer over i Stemmen af Forargelse over Underet . Men Maanen lever sit runde Liv paa Himlen , stiger og svæver i Ensomhed , skrider over stille Søer med sit Spejlbillede og giver blind Mands Blik til hvilende Skove og hvilende Højder i det Fjerne . Et Sted dybt inde i Landet ved et Vand mellem Birke brænder der Baal , Dyrene i vid Omkreds snuser og bliver staaende foran aabne maanebelyste Veksler mellem Lundene , tør ikke gaa over , aldrig har der været set Ild i disse store mennesketomme Trakter før , Stegelugt , hvad nu , skal man nu brændes og spises ? Klare Luer slaar op fra Baalet , og Røgen ses i den lyse Nat , nu og da gaar en sort oprejst Skygge for Ilden , der er ingen Tvivl om at Mennesket er 190 LYSE NÆTTER kommet med sine hede Kunster . Men det er Gæst og Pil der har tændt deres Aftenild her og glæder sig ved Varmen efter at have løbet i Sol og Vind hele Dagen . De er ikke fortabte , nøgne og uden at tage nogetsomhelst med sig rendte de hjemmefra imorges , ved ikke nu hvor i Verden de er , men den Tanke at vende om falder dem ikke ind . Natten ængster dem ikke , den er saa lys , og de har Ilden . Gæst gør Ild op med det første det bedste Par Pinde og er saa fri at springe en Del af de dertil hørende Mysterier over , forbyder ikke en Gang Pil at se til , Ild faar han i hvert Fald , det ryger og gløder paa et Øjeblik under hans stærke Hænder , en Sang af fuld Hals gør det ud for Besværgelse , og da Baalet flammer slænger han et Par Fugle deri , Offer og Aftensmad paa en Gang . Den store Ildhøjtidelighed og det hellige Maaltid fejrer man nu hver Dag . Gæst har ladt alle sine Redskaber efter sig hjemme i Vinterhuset , den nærmeste skarpe Sten faar indtil videre gøre det ud for Kniv . Da de har spist op , Fjerene , Næb og Kløer samt det pillede Skrog faar Ilden og LYSE NÆTTER 191 syder meget tilfreds , brækker de Grene af og bygger en Løvhytte for Natten . Saaledes vendte de tilbage til den simpleste Form for Liv igen , ældre endnu end den de havde lært hvor de kom fra , begyndte paa bar Bund , i Frihed og ene to . Og de lyse Nætter beholdt dem , de blev ude Resten af Sommeren , glemte ganske Bopladsen ved Kilden og Bopladsen ved Kysten , rejste og sov et nyt Sted hver Nat , saa nye Verdener , blev som Fuglene , som Fluerne , som Lyset , lutter Flugt og Lys , udenfor Tiden , besjælet kun af hinanden . Elskovsstjernen stod tændt over dem , som den stod tændt over de Uskyldige der søger sammen og udvikler Rugevarme og bliver flere paa den grønne Jord , de tabte sig mellem dem , mellem Fugle som laa paa Æg og Hjorte med nyfødte Kid , og Svaler som knitrede sammen i Flugten , og Guldsmedene paa Bryllupsflugt to og to som et bevinget Væsen , og Gøge der legede Skjul og kukkede ihvor de var , og Pindsvin der havde en Tagfat for i Tusmørket , og fnysende Ramlere , selv Haren i Hede — overalt 192 LYSE NÆTTER en Lokken , Kalden og Galen , vanvittigt Mjav af Vildkatten i Maaneskin fra de højeste Trætoppe , forpinte Skrig af Lossen i Brynde — men overdøvende alt Urtyrens brølende Udfordring fra det ene Landskab til det andet , som en Guddomstone fra Himlen , mangedoblet af Genlyd og svulmende i alle Dale . Ræven der belurede Menneskeparret nu og da fik som Fluer i Ørerne , aldrig havde den truffet saa lattermilde Mennesker før eller hørt dem synge saa stormende , meningsløse Sange som de to sang naar de var ude og galopere . OM Efteraaret kom de tilbage til Bopladsen ved Kilden , solbrændte og modne , og genoptog deres Liv der . Kilden bød dem velkommen med sin kendte fortrolige Stemme , de spejlede sig i den og huskede hinandens Barneansigter som de havde set dem deri , de var nu borte , og i Stedet var der kommen et Par veludviklede unge Folk , som næsten ikke kunde være ved Siden af hinanden i Vand - spejlet . Paa Gæsts Ansigt var der udbrudt Skæg , LYSE NÆTTER 193 han var bleven Mand . Skønnere end noget andet jordisk Under kløftede Pils unge Bryst sig mod sit Spejlbillede . Dybt i Kilden , svimlende dybt nede saa de en Ørn kredse paa Vingerne i Afgrunden , de saa til Vejrs , den samme Ørn kredsede himmelhøjt oppe under Skyerne ; Virkeligheden mødtes med sit Afbillede i Kilden . Deres Hus stod urørt som de havde forladt det men var omtrent skredet sammen , de byggede det om og forede det ud med store Sten for at holde paa Væggene . Med Undren genfandt Gæst sit Værktøj , vejede sin gamle Økse i Haanden , tænk at han havde hugget en Ege til en Gang med den Negl ! Nu slog han store tunge Økseblade , smækre men næsten en Fod lange , og skæftet i Forhold dertil . Buen han brugte var dobbelt saa lang som før , han havde lagt sig efter at føre Spyd med sig paa Jagten nu , lange flintskærpede Stager som var farlige for selv det største Vildt naar han kom det paa Kastehold . LYSE NÆTTER 187 At skaffe hvad der skulde bruges mod den kommende Vinter voldte ingen Vanskelighed , Gæst er mere betænkt paa at gøre sine Ting velbehagelige for Øjet end paa deres Anvendelighed alene , som er prøvet nok , han bruger Maaneder til at slibe en Økse , vil have den fuldkommen glat , over det hele , og gaar frem med yderste Haardnakkethed , sidder Dage igennem foran en stor flad Sten og kører Flintstykket frem og tilbage saa langt Armene gaar , helder Sand og Vand paa og maler , presser paa og maler , til Stenen hules og det kendes ogsaa paa Flinten , men langsomt , han er stærk og bliver stærkere under Arbejdet , mange mange Timer og den ene Dag efter den anden gnaver han sig frem , stum af Lidenskab , kun et lukket urokkeligt Skæg at se til saalænge Begæret er over ham , og han giver ikke efter før det sidste mindste Spor af Bruddet i Flinten efter Tilhugningen er udslettet , selv om der for Formens Skyld maa et Lag af hele Øksen for at slibe det ud , Øksen ser han for sig fuldstændig glat , og den skal blive det . Sine Spydstager gør han aldeles runde i Gennemsnit og totalt lige , kan ikke elske dem før LYSE NÆTTER 195 de er fuldstændig trinde og lige . Pil er ikke anderledes med sine Ting , det har indfundet sig hos de to som en Blomstring af deres Væsen at alt hvad de frembringer skal være vel gjort , saadan og saadan som de ser det for sig og ikke anderledes . Pil hæger sig ved Kilden , spejler sin Dejlighed og udtænker nye tækkelige Hylstre , prøver og vender Skindene paa sin Person , paa den Led og paa den , inden hun skærer dem til og føjer dem sammen til et nyt Skørt , hun taler halvhøjt med sig selv derom , glatter Stofferne ud paa Jorden og grunder over dem ; hun fletter og finder paa nye Mønstre , fletter alt hvad hun ser , ogsaa sit Haar , og Gæst maa arbejde en Kam ud af Ben , med flere Flene , til at rede det ud med . Da det begynder at blive rigtig koldt syr hun skønne Odderskindspelse og laver Vanter af krængede Ilderskind , som hun syr ud med forskelligt farvede Skindlapper udenpaa . Men de allermindste og fineste Skind Gæst kan skaffe garver Pil med særlig Omhu og gemmer til Side , og naar hun laver Potter , dem hun smykker og klæder paa med 196 LYSE NÆTTER de rigeste Mønstre , former hun for egen Fornøjelse en hel Mængde smaa Krukker ved Siden af som en Række Unger de store Potter har faaet . Ud paa Vinteren føder Pil sit første Barn , en Pileknop paa Pilen , og nu er de tre i Reden , det første spæde Klynk af et nyt Liv høres i Hulen under Jorden , en lille Menneskebøn aldrig til at forglemme . Det var en haard Vinter , Sneen laa længe , og Huset ved Kilden føg til med en stor Drive , laa begravet i Uger , mens Verden ovenfor laa begravet i Mørke . Saa længe havde det været Vinter at Sommeren gik i Glemme . Mindet blev tilbage , men Sommeren selv kunde ikke huskes . Det havde altid været Vinter . Selv Aaen lagde til , og Gæst gik paa Isen i Pelsværk til Øjnene som en Bjørn og stangede Aal . Den mudrede Fisk smagte fjernt af Sommerdynd og aabne ferske Vande ; fjern var Sommeren . Men nu var der kommen et Foraar til dem i de mørke Dage , en lille Bebuder , spæd og værgeløs som de allertidligste LYSE NÆTTER 197 Vaarblomster der staar med Løgene under Sne og hænger hvide Klokker op i den vaade Vind , som de laadne Knopper paa Pilen der skinner med Vaarsmil op mod Tøbrudskyerne og den første varmeløse Sol , Pil havde gentaget sig og faaet en Knop som hun selv da hun var spæd , hvid i Luven over det hele , fnugget og solskinslys i Hovedet , ogsaa en lille Pige , den mindste , skæreste og lifligste lille Kvinde i Verden . Gæst fik Graad i Halsen , der skete noget for alle Tider med hans Hjerte da han første Gang løftede den lille varme Orm op i sine Arme og saa hvor hun var spæd . En Knop var hun , og Knop skulde hun hedde . Hun var blid som sin Moder , ytrede kun nogle faa Kny da hun var kommen til Verden og faldt saa tilbage til den lange Søvn hvoraf hun var kommen , ligesom Vaaren der sover længe og hviler længe i sig selv , inden den bliver til Vaar . Det var et mærkeligt , ganske sjælden fagert og forunderligt , stiltiende og frodigt Barn . Gæst satte en Streng til paa sin Bueharpe , de to han havde kunde ikke tolke hendes Væsen tilstrækkeligt , i den ny lagde han 198 LYSE NÆTTER hendes Sjæl , en fin høj og glæderig Tone , de lange Vinterdage sad han og legede for sin Pil og sin Pileknop og sang Sange , til det var som om den snævre Hule under Jorden blev fuld af Solskin og Fugletoner , Sommervind og Løvtræernes stille Tale i nysudsprungne Skove . Og det kom altsammen som han sang , det skønneste Foraar vældede ind over dem det Aar , da Vinterens Tid endelig var omme , og Blæst havde blæst og Bygerne byget , og Sol var bleven solet . Den første grønne Dag med Varme paa Læsiden og gule Blomster i Græsset bar Pil sin Knop ud til Kilden og lod Vandspejlet kysse hende , for at hun skulde faa dens Kraft og blive ren og uudtømmelig som den ; hun rakte hende mod Himlen og gav hende til Dagen , mod Skoven og bad om Læ for hende ; og derpaa lagde hun hende under det store Træ ved Kilden for at hun skulde røre ved dets Rod og faa Frugtbarhed . Og mens hun laa der kunde de se Jordens Under tegne sig i de skære Øjne . De smaa Hænder trak sig sky tilbage for den første Berøring med Verden — men hvad var LYSE NÆTTER 199 det ikke ogsaa for Ting hun oplevede , en stor Frø sprang med et vældigt Højdespring lige tværs over hele Pileknoppen — uden Tvivl et heldigt Varsel — men hvad skulde hun tro ! Længe varede det dog ikke før Knoppen lagde Tilbøjelighed for Dagen til at fortære saavel Frøer som alt andet rørligt inden for Armsvidde , og fra nu af artede hun sig som de fleste andre Undere i Menneskeskikkelse af samme Alder . Foraaret gik , i Salighed og Sang , og Sommeren oprettede sin Sommerevighed en Gang igen , Skærsommer , Højsommer , et blændende Rige fuldt af Leg og gode Dage , det blev Vinter igen , og ogsaa Vinteren var god . Men da Foraar kom igen kunde den lille Pige selv stamme ud i Luften og række sine smaa Hænder mod Solen og Skoven . Og det Foraar brød Familjen op fra Bopladsen ved Kilden og beredte sig paa Langrejse . Gæst vilde se Verden . Han havde besluttet at drage ned ad Aaen , ud af Fjorden og videre langs Kysten fremadmod nye Lande . I Vinterens Løb havde Gæst bygget 200 LYSE NÆTTER en ny Ege , større og bredere end den gamle , af et rent Kæmpetræ , men det var kun et lystigt Arbejde for ham at bygge Baad nu med de svære skarptslebne Biler han havde . Da alt var færdigt og Aarstiden til det , drog de stoltelig af , med alt hvad de ejede og ønskede at eje i den nye rummelige Baad . Der er Gæsts Vaaben , Bue og Pil , Landse , og hans gode Værktøj , hvad de har Brug for af Skind og Klæder ; og der er Gæsts Harpe som er opstaaet af Buen og er hans Ven ; der er Fyrtøjet , som Buen ogsaa har maattet omdanne sig til Fordel for , Gæst slaar en slap Buestreng om Ildboret og drejer det ved at trække Buen frem og tilbage med den ene Haand , mens han holder Boret paa Plads med den anden , det slaar aldrig fejl , hvad enten man mumler eller synger dertil . Mad skal de kunne koge paa Baaden , Gæst har gjort et Ildsted midt i den af Jord og Stene , han tænker paa Rejser hvor de maaske ikke skal faa Lejlighed til at gaa i Land hver Dag ; Arnen skal ud og sejle . Lyster , Kroge og Net har de naturligvis med ; hvor der kan LYSE NÆTTER 201 flydes kan der ogsaa fiskes . I sin Ende af Baaden sidder Pil , og Aaren i hendes Hænder er et Kunstværk , prydet med Snitværk og Forsiringer af Gæst de lange Vinteraftener ; men i Egens Forstavn har han udskaaret et Billede som skal forestille et Egern , det skal gaa foran og betyde Lykke . Om Halsen har Pil en Perlekrans med mange Rader Dyretænder , og det allesammen udvalgte Hjørnetænder , et kosteligt Stykke , med Sjæl i sig af alle de Dyr Gæst har fældet siden han blev Jæger . Ved hendes Fødder i en Rede af Skind sidder Pileknoppen , blaaøjet og hellig , i Hermelinskinds Kyse og med en Fugleknogle i Haanden hvori Faderen har puttet Smaasten , saa at den rangler fortryllende naar hun svinger den som en Herskerstav i Luften ; det er noget der forskrækker onde Aander . Men i Forenden af Egen sidder Gæst med brede Skuldre og dypper Dobbeltaaren , dybe langelige Tag som giver Baaden et Sæt fremefter hver Gang . Saaledes drog de af . Modstrøm havde de haft da de roede ind i Landet i fjerne nu næsten 202 LYSE NÆTTER glemte Tider da alt begyndte , nedad med Strømmen gik det nu , tilbage mod Fjorden og med Retning imod nye Strande . Gæsts Næsebor spiler sig ved Tanken om at gense Havet . REJSEN varede et Par Sommermaaneder og førte dem Sjæland rundt , som det tilsidst viste sig , for undervejs tabte de Orienteringen og var ikke ganske klare over hvordan Verden var vendt . Fjorden sejlede de ud af ved Nattetid , i Stilhed og midt ude , saa ikke noget til Folkene paa Bopladsen og havde heller ingen Ærinde til dem . Gæst havde bevaret en Forestilling om at man skulde have Kysten paa venstre Haand naar man var kommen Fjorden ud og vilde langs Landet i Retning af det ukendte Fremmede de Gamle talte om , han sejlede den Vej , og de kom snart ud i temmelig urolig Sø , holdt sig saa nær ved Kysten som muligt . Til den anden Side vidste de at der var Land , men det var ikke i Gæsts Planer at søge den Vej , og Farvandet syntes ham desuden noget for stort . De blev da ved at holde langs Kysten i det LYSE NÆTTER 203 Haab en Gang at slippe ud af Landet og finde frem til de store Floder de Gamle snakkede om . Men Kysten viste sig at være indskaaren og meget bugtet , gik flere Gange ind i vidtløftige , forgrenede Fjorde , og da de stadig sejlede i umiddelbar Nærhed af Land maatte de gøre alle Forgreningerne med inden de slap ud i aaben Sø igen ; det blev en lang Rejse , de blev drejet flere Gange om sig selv og tabte al Retning , men bekymrede sig tilsidst næppe heller om hvor de kom hen . De havde ingen Hastværk , nærede sig undervejs , laa stille og fiskede , og Gæst gik i Land for at jage hvor Landet indbød dertil . De saa meget og havde mange mærkelige Oplevelser , hvoraf dog ingen af skæbnesvanger Natur . Kysterne var overalt temmelig ens , lave og med Skov eller Brinker ud til Søen , nogle Steder Klitter , indad Land til tykke lukkede Skove hvorhen de kom . Som oftest kunde de se andre Kyster eller Øer paa den anden Side Farvandet , paa sine Steder temmelig nær , men de holdt sig stadig langs med det Land hvorfra de var sejlet ud , med Kysten 204 LYSE NÆTTER paa venstre Haand , saadan som Gæst vidste man skulde . Undertiden saa de Røg inde over Skovene eller i Nærheden af Kysten , og da for de med Forsigtighed , skjulte sig om Dagen og gik ikke forbi de mistænkelige Steder uden ved Nattetid , Mennesker havde de ikke Sind til at træffe . Saaledes tabte de sig i Verden og blev vidtberejste , fik udvidede Øjne af altid at se nye Kyster . Omsider kom de igen til en Fjord som gik ind i Landet , der var mange af dem , maatte man sige , denne var ikke videre bred , og Gæst overvejede om man ikke burde sætte tværs over den og sejle videre paa den anden Side , men bestemte sig dog til at følge Land , man kunde jo ikke vide om den var lukket i Bunden eller maaske netop aabnede op den rigtige Vej . Men hvor forunderligt blev de ikke til Mode da de var kommen et Stykke ind i Fjorden og saa den udvide sig til en Bugt med fladt Vand og mange Maager , Kyster og Næs ligeoverfor som de syntes de skulde kende , mærkværdigt hvor den lignede den hjemlige LYSE NÆTTER 205 Fjord de var fra i Tidernes Morgen ! Kunde det være muligt at to Fjorde , med mindst en halv Verden liggende imellem , kunde være hinanden aldeles saa lig ! Ganske den samme Skov der krøb skraat ind fra Stranden ! Og med samme Boplads inderst inde i Bugten — de svang om et Næs og saa paa en Gang Røg , optrukne Baade paa Strandbredden — men nu endelig gik det op for dem at det var den hjemlige Boplads de ad usigelige Omveje var kommen tilbage til igen ! De var simpelthen sejlet rundt om hele Landet , og da det var en Ø maatte de jo ende med at vende tilbage til deres Udgangspunkt . De blev vel modtaget . Gensynet var i Virkeligheden hjerteligt , ingen Spor af Bitterhed paa nogen af Siderne . At et gammelt Mellemværende var glemt og ikke skulde graves op igen fulgte da af sig selv , nu da den tabte Søn af Stammen var vendt hjem og havde gjort sig navnkundig som en betydelig Søfarer . Endelig var det da bleven godtgjort , ved en direkte Omsejling , at Sjæland var en Ø . Ja , var det ikke det de Gamle altid havde sagt ! Det fremgik jo ogsaa 206 LYSE NÆTTER af en umiddelbar Betragtning at Jordens Kreds var rundagtig , det kunde man se , Jorden var en Ø i Havet , havde Enhver maattet formode , og nu var det da bleven bevist . Hvad der var mest fortjenstfuldt , at levere den haandgribelige Paavisning ved en Rejse , eller at sidde hjemme og udtænke Sammenhængen ved indre Fjernsyn fik staa hen , begge Parter havde al Grund til at nære Agtelse for hinanden . Gæst fandt sin Moder Gro uforandret . Hun gik ikke ofte men foretrak at sidde og lade sig Tingene bringe ; Folk som hun vilde snakke med maatte umage sig til hende . Pil og Pileknoppen blev da stedet for hende efter Ankomsten , og hun udtalte sig anerkendende om Barnets Huld og øjensynlig vel gennemførte Forplejning ; et smukt Sidelys faldt ved samme Lejlighed paa den unge Moder . Efter at Syningen var ovre blandede Pil sig glad mellem Veninder , unge Mødre som havde været Barn med hende men som nu ogsaa , mens Pil havde været borte , havde faaet Smaa , og Pil maatte løfte sin Knop i Vejret og klinke den sammen med alle de andres LYSE NÆTTER 207 Knopper , for at man kunde maale hvilken der var størst . Der var megen Forskel , nogle af de unge Mødres Børn var tykke og korte , andre nærmede sig næsten Kugleform , men Pileknoppen var , skønt fyldig , mere slank og smækker i det end alle de andre . Stor var Gensynsglæden i denne Ende af Bopladsen ; det kom nu for Dagen at Pil , hvorvel hun ikke havde ladet sig forlyde dermed , havde længtes meget efter at se andre Kvinder hun kendte og udveksle Moderkundskab med dem . Gæst blev paa behørig Maade optaget i Mandelavet paa Bopladsen , gennemgik uden at blinke alle de blodige og grusomme Prøver der hørte til før man kunde blive indviet i Mændenes nedarvede Hemmeligheder ; det viste sig at han kendte de fleste ret godt paa Forhaand . Gæst blev nu snart en af Stammens ypperste Jægere . 194 LYSE NÆTTER DE REJSENDE MEN han kunde ikke blive fra Søen . Paa Rejsen rundt om Sjæland havde han faaet Skyerne i Sjælen , de gik over ham som store Luftvæsner med udspilede Vinger og rejste gennem Himlen — hvor drog de hen ? Det var klart at de førtes afsted af Vinden , for den Vej det blæste gik Skyerne altid — hvorfra kom Vinden , og hvor gik den hen ? Kan Vinden tage Skyerne med sig er der vel heller ikke noget i Vejen for at give sig den i Vold paa Vandet i et Fartøj , Gæst begynder at prøve sig frem med Sejl paa Egen , en Maatte sat op paa en Stang til at begynde med , det minder ikke meget om de luftige Skyer , men han gaar dog i Drift samme Vej som de , slet ikke saa smaat endda , det er tydeligt at han her er inde paa det de rejsende 209 rigtige . De Gamle ryster paa Hovedet ad Gæsts Sejlegriller , sligt har de hørt om før men ikke spildt Umage paa ; men han faar flere af de unge Mænd paa Pladsen med sig , og sammen gør de vidtløftige Forsøg med Sejl paa deres udhulede Baade , først inde i Bugten , siden dristigere og dristigere ude paa aaben Sø . De naaede snart Grænsen for hvad de smalle Eger kunde bære af Sejl , de kæntrede let , kunde nu en Gang ikke gøres bredere end det tykkeste Træ i Skoven , man prøvede sig da frem med at lægge to og to sammen og forbinde dem med Tværtræer , eller man gav Egen en Udligger , en Træstamme som flød et Stykke ude til Siden for Egen og var forbunden med den ved flere Træstivere , det gav Baaden en Evne til at bære Sejl som om den var tre - fire Gange saa bred , uden dog at lægge Hindringer i Vejen for Farten . Med saadanne nye sammensatte Fartøjer gjorde de Unge længere og længere Rejser ud til Søs , efterhaanden som de forvissede sig om at de var fuldkommen sikre . De Gamle ønskede ikke at sejle med den Slags 210 de rejsende bevingede Skibe , deres Valgsprog havde altid været at man ikke skal sejle længere fra Land end at man kan bunde , hellere stage end ro ; Skibe med Sejl synede uærbart paa Søen , man henledte Opmærksomheden paa sig dermed ; mandigere var det at ro end at lade Vinden besørge Arbejdet ; og endelig saa det nok sikkert ud med denne Udligger i Søen der forhindrede Baaden i at krænge over , men selve Sikkerheden var dog en Udfordring til Magterne baade oppe og nede , de blæsende saavel som de vaade , der kunde drage skæbnesvangre Følger med sig . Det gik da her som altid mellem den nye fremfusende Slægt og den ældre Besindighed — man skiltes . En skønne Dag drog de Unge ud paa en større Rejse , Kysten helt ovre paa den anden Side havde de ymtet om , og kom ikke mere tilbage . De Ældre fik Ret , sad paa Bopladsen som de altid havde siddet , og Ungdommen gik det formentlig galt , i hvert Fald blev de forvovne Skippere aldrig nogensinde mere set paa Sjæland , saa længe nogen levede der kunde huske dem , de var døde , eller Verden havde de rejsende 211 opslugt dem . I Virkeligheden var de gaaet over paa den anden Side ; Gæst og hans Fæller opdagede Fyn og fandt Bopladser der omtrent som hjemme , en lignende skaldyrædende Befolkning , mere imødekommende end grumme , faa af dem Menneskeædere og slet ingen Overnaturlige , som man kunde have ventet . Man havde Gammen der , men da det dog var usædvanlige Ting man var draget ud efter varede det ikke længe før man stak til Søs igen . Med noget nær det samme Udbytte afsøgte de unge Havstrygere efterhaanden hele Resten af de danske Øer . Saalænge turede de omkring i de baltiske Farvande til de omsider fandt de store Indlandsfloder , løb op ad dem og trængte dybt ind i Mellemevropa , de fiskede sig frem , og naar de ikke kunde flyde længere gik de i Land og blev Jægere , skød sig frem , gennem Vildmarker og tykke Skove , trængte ind i vilde Bjergegne , indtil de fandt Floder igen paa den anden Side , saa blev de paany Fiskere og sejlede tusinde Mile ind i Asien , tabte sig i grænseløse Stepper og blev 212 de rejsende Renjægere , førtes nordud gennem tynde Skove og over frosne Moser til Ishavet hvor Solen næsten var tabt , her jagede de Sæler og gjorde sig Baade af Skind i Mangel af Træ , fandt frem langs de kolde Kyster til Udløbet af andre vældige Floder , der førte dem fiskende tilbage tusinde Mile ind i Asien igen , og paany blev de Jægere i nye vilde Skove og gik over andre stejle skrækindjagende Fjelde som satte Mure med Snetinder op i Skyerne mellem Himmel og Jord ; men hvor Bjerggeden kunde gaa fandt de ogsaa Fodfæste og Næring , nemlig af den , ogsaa de Bjerge kom de over og ned i varme Dale med Floder som lokkede mod Syd , den store Tiger bugtede sig stribet mellem Rørene inde i Land , nøgne sad de i Baadene nu , og Solen slog Ilddøre op over Hovedet paa dem . Saaledes naaede de ned i de varme Lande , gennem Tropeskovene og ud af dem igen , til Asiens Grænser i Syd og i Øst , alle de uhyre lange Kyster rundt , og nordpaa igen til de yderste nordlige Øer i isbundne Have , hvor de blev Sælfangere paany ; herfra gik de over paa det amerikanske Fastland og traf de rejsende 213 Elgen der , boede i Skove og paa Bjerge , gjorde sig Barkbaade og borede sig gennem Floder og Søer ind i det Indre , fandt frem til uhyre Sletter og blev Bøffeljægere ; de amerikanske Troper slugte dem og beholdt nogle , som nogle var bleven siddende hvorhen de saa kom , men andre dukkede ud af dem igen og bredte sig paa Sydamerikas vindaabne Sletter , og videre syd paa trængte de og kunde ikke forstaa at jo sydligere de naaede denne Gang jo koldere blev det ; her jagede de kamelagtige Dyr som de hildede med Slynger ; og deres Vandring stansede ikke før paa Sydamerikas yderste Spids , paa kolde vinterskumle Øer ikke ulig dem de var kommen fra i Begyndelsen ; her blev nogle af dem siddende , i en Slags Bevidsthed om at være kommen til Verdens Ende og dog saa godt som tilbage til Udgangspunktet igen , en Menneskefælde de var gaaet i , ingen Frem og ingen Tilbage , Utilfredshed i Stedet for Higen — og der sidder de endnu ! Men andre fandt fra Asien ud paa store Øer i Havet og trængte frem sønden for Solen , blev Ormespisere og fulgte hoppende Dyr , 214 de rejsende ogsaa de lukkedes i Sjælen , kom ind i en Lomme af Tilværelsen og glemte hvem de var . Og atter andre drog ud i det Blaa paa Sydhavet , gav sig vældige Bølger i Vold paa deres usselige Udliggerbaade , ridende halvt i Vand med nøgne Fødder , som Hajerne nappede efter , af dem levede de , fiskede sig frem og kom til smaa , palmekransede Øer , rygende Vulkantoppe , i det umaadelige Hav , afsides og glemte af Tiden , som de fygende Frø der gaar med Vinden og hvis Skæbne aldrig siden spørges . Det var den store Stenaldervandring , som Gæst og hans Fæller var gaaet op i , og som deres Drifter gik op i da de forlængst var døde , nye Jægere og Fiskere , Slægt efter Slægt i flere Led end Nogen nogensinde holdt Rede paa , det var den Menneskebølge de var med i som skød sig ud i større og større Ringe , til den slog op paa det yderste Udhavs fjerneste Kyster . Ikke var de de første , for andre Bølger var gaaet forud , et Tog af Slægter , de tidlige Skovfolk fra før Istiden , som Kulden fordrev og som nu gemte sig dagsky i de rejsende 215 Tropeskovenes hede Kældre , dybt i Asien og Afrika , alle de fjerne vidt forsprængte Randfolk , der Slægtled efter Slægtled havde trængt hinanden ud mod Verdensdelenes yderste Kyster ; med dem bølgede de sammen hvor de kom , fredeligt eller ufredeligt , Toget gik , Tiderne gik . MEN endelig kom den Stund da Gæst besindede sig , tænkte tilbage hele den lange Vej og fik Hjemve efter Stedet hvor han var rejst fra . Mange Slægter havde han fulgt , og de var alle døde , det var det eneste han ikke kunde følge dem i , for han kunde jo ikke dø , han var den rejsende Aand selv . Han ældedes ikke en Gang , saa længe han vandrede . Men nu havde han faaet Længsel efter et blivende Sted . Han var paa en Ø i Udhavet , den fjerneste af dem alle , hundreder af Mile fra andre Øer , da han blev forstemt . Det dybe Hav ringede Øen ind paa alle Sider med Rækker af lange , langsomt rullende Bølger , han var i Midten af al Bølgegang , og overhans Hoved hældede sig en Palme , med Kronen fuld 216 de rejsende af Frugter , som et Bryst med mange Bryster ; da kom det over ham at han ikke kunde blive , den gamle Uro , som ellers førte til at han brød op og begav sig paa Rejse , men han brød ikke op . Han havde faaet Hjemve efter det store gamle Træ ved Kilden paa Sjæland og nordiske Stjerner , og saa heftig var Længslen at han ikke kunde tænke sig den samme uendelig lange Vej tilbage som han var rejst ud . Da besluttede han at dø og tog sit Lys frem , som han havde gemt saa længe , og tændte det . Det var et underligt Lys , det brændte hurtigt , men Nuet og Evigheden var i dets Flamme . Det var som om Tiden ikke var gaaet , der var ingen Tid , Gæst var i hele sit Liv paa en Gang , det Fjerne var ham nær , Moder Gro , som havde formet Lyset med sine Hænder , var ham nær , hans Veninde Pil var ham nær , aandede i Lyset , uvirkeligt var det kun at han nogensinde havde været skilt fra dem . Et lille Øjeblik havde han vendt sig bort og var nu hjemme igen . Da blev han saa glad at han slet ikke mere ønskede at dø , rask pustede han Lyset ud . de rejsende 217 Efter det blændende Lys blev det fuldstændig mørkt . Men allerede mens han sad i Mørke følte han at han var i en anden Luft , han hørte ikke mere den lange brusende Torden af Dønningerne op paa Revet af Øen , det var stille , og i Nærheden hørtes den klingende Lyd af rindende Vand . Lidt efter lidt dæmrede det om ham , og han saa at han var under høje kølige Løvtræer . Fjernt fra alle Sider laa som en Ring af dæmpet Musik , Frøernes svale Koglen i Natten , det var en lys Nat , og over hans Hoved stod taagede Stjerner , de gamle kendte Billeder . Han var jo paa Sjæland som han altid havde været ! Græsset hvor han sad var svalt og Natten kvægende , han sukkede alle sine Suk ud i et eneste Suk , faldt til med lukkede Øjne og sov paa Sjælands Bryst . DEN RIGE DAL HAN vaagnede ved at høre sit Navn nævne , en lattermild Stemme som spurgte hvad det var for en Gæst ... Da han aabnede Øjnene blev han blændet af Solen , og nærved i den lysende grønne Skov saa han en Kvinde . Længe , længe saa han paa hende . Ja hvad var han for en Gæst , hvor var han , og hvem var hun ? Gæst blev ved at se paa den forunderlige Kvinde , sad paa sine Knæ i Græsset og saa paa hende . Var hun overnaturlig , en venlig Dis i Skoven ? Sælsomt var hun klædt paa , et vævet sortebrunt Skørt af kunstfærdigt Arbejde , og en Trøje , ikke af Skind og ikke heller af Bast , syet saadan at den sluttede tæt til Kroppen og om Armene . I Haanden holdt hun en lang Kæp , af en tilfældig kroget Form , nøjsomme som Kvinder er , og i det samme opdagede Gæst et nyt den rige dal 219 Under — bagved hende i Skoven færdedes flere Køer af en Kvægart der ikke straks var ham bekendt , ikke Urokser , heller ikke Hjorte , en Slags Kvæg , og de lod ikke til at være vilde , græssede ganske rolig mellem Træerne i Nærheden ; fra en af dem kom der en Klokkelyd , hver Gang den rørte sig , fra et eller andet hult den havde om Halsen , hvad var det , var det hendes Dyr , var de overnaturlige ogsaa , hvor kunde de færdes saa fredeligt sammen ? En stor Tryllerinde maatte hun være , siden hun kunde besværge Dyrene , men hun var jo ingen Vølve at se til , hverken gammel eller uhyggelig , tværtimod . Den unge Dis blev tilsidst forlegen , over at han saa saa meget paa hende , lo og vilde vende sig , men da rakte han hastig Haanden ud efter hendes Skørt , det var virkeligt , faldt som et tykt blødt Stof i Haanden . Hun blev staaende , tavs og med smilende Mund , et Smil som han kendte , det var jo Pil ! Var det Pil ? Hun rystede paa Hovedet da han spurgte , forstod hans Sprog , og han for - stod ogsaa hende da hun talte , skønt de slet 220 den rige dal ikke talte ens . Hvad hun da hed , hvem hun var ? Ja hun hed Skur , var Ko - Mø og trællede nede paa Gaarden — hun slog med Hovedet hen i en Retning af Skoven . Trællede ? Gaarden ? Ko - Mø ? Gæst spurgte ikke mere ; Gaaderne formerede sig jo mere han fik at vide . Varsom Iagttagelse først var bedre end at blotte sig ved for megen Spørgen . Samtalen døde saaledes hen , men de saa endnu meget paa hinanden og blev forligte inden de vidste deraf ; han fandt hende ikke af denne Verden , et Under i Menneskeskikkelse , med Pils varme Smil og dog ikke Pil , og hun stod vanskelig for hans aabenbare Beundring . Langsomt begyndte de at gaa sammen og følges ad , hun med bøjet Hoved som under varme Bølger der brød ind over hende , han rig i Sjælen og urolig allerede af Frygt for at miste hende . Det blev med det samme de to . Mægtigt virkede de paa hinanden , han som Fremmed , og hun som det Gaadefulde , men selv efter at de havde lært hinanden nærmere at kende blev det de to , hun maatte godt være en den rige dal 221 Dødelig , og det skuffede ikke hende at han skønt fremmed var en Karl som andre Karle . De tilbragte den skønne , skønne Foraarsdag sammen i Skoven , og Skur lærte sin Ven hvordan hun vogtede Køer , han hjalp hende dermed , skønt han som Jæger længe ikke kunde vænne sig til saa tamt et Vildt . Hun herskede mildt over sine Køer , holdt dem sammen med Tilraab og fik dem til at gaa i den Retning hun vilde blot ved at styre Bjældekoen , som alle de andre da fulgte . Gæst undersøgte Bjælden og fandt at den var hulet ud af Træ , med en Knebel i , meget sindrigt og pynteligt Arbejde . Om Aftenen drev Skur sin Hjord ind i et Udhus i Skoven , en temmelig stor Bygning af Bjælker , paafaldende smukt tilhugget , med Risvægge og et Tag af Sparrer , tækket med Straa , alt meget anseligt , et stort og overdaadigt Opholdssted , syntes Gæst , selv for Mennesker . Og her malkede Skur sine Køer . ? ? Tavs er Gæst mens det staar paa , ytrer ingen Forundring men ser til og mærker sig hvad han ser , er Mand for at lære . Altsaa hun klemmer Mælken af Køerne med Hænderne , og hvorfor ikke , samler behændigt Straalerne i en Strippe ; han kan næsten ikke styre sin Nysgerrighed i Anledning af Strippen , den er ikke gjort i et men bygget af flere Staver , med Gjorde af Vidjebaand om , et usædvanlig net Stykke Haandgerning . Køerne lader sig villig malke , staar og tygger Drøv og puster ud af Bælgen , varme og vellugtende , hele Huset er fuldt af Mælkesødme og af Skumring . Da Skur har malket den første Strippe fuld , med Panden stemmet mod Koens Bug og siddende paa en Trefod , rejser hun sig og rækker Strippen mod Gæsts Mund , han drikker af den skummende livsvarme Drik , sky og dybt bevæget . Mælken fra alle Køerne , flere Stripper fulde , hælder Skur op i flade runde Bøtter som hun stiller op paa Hylder i Fæhuset , og da hun er færdig kommer hun frem i Døren hvor der endnu er Dagslys med en den rige dal 223 Kage og giver sig til at skære Brød . ? Gæst smager og spiser , nu fuldstændig ude af Stand til at fatte mere . En Ret af Kærner , forstaar han , sammenbagte og søde , og endnu mens han spiser og aldrig har smagt noget lifligere stikker hun ham en ny Ret i Haanden , Ost — ? ? — han ser paa den , lugter til den , spiser og ryster i dybeste Velbehag paa Hovedet . Men nu Kniven , Kniven , hvad er det der skærer saa fint og er saa smalt ? Kniven er af Bronce . Gæst sukker , Gaader er over ham , og de er for mange . Tøv lidt , lad os se , lad os tænke . Meget Mandevid gøres behov for at gennemtrænge saa mange skjulte Ting paa en Gang ! Og det varede da ogsaa længe inden Gæst blev fuldt fortrolig med al Tings Sammenhæng . Stedet han var kommen til var den hjemlige Dal , men alt var forandret . Han maatte have været meget længe borte , et Tusind Aar eller saa , var rejst bort i den graa Stenalder og kommen hjem midt i Broncealderen . Alle de med hvem han havde 224 den rige dal vandret var bleven paa samme Trin mens de var undervejs , havde bevæget sig i Stedet for at gro ; her hvor man sad stille var man bleven andre Mennesker . Længe var Gæst om blot at lære hvori Forandringen bestod , men han blev aldrig hjemme deri . Det var det samme Folk det altid havde været , men nye Slægtled , uden ringeste Minde om den Fortid Gæst havde tilfælles med dem , og de var bleven mange , Dalen var befolket fra Kysten op langs Fjorden og Aaen og langt ind i Landet . Gæst kom ikke til at knytte sig til andre end Skur , der var den første han havde truffet . Mellem alt hvad der var ham nyt opdagede Gæst ogsaa at Skur var ufri , det vil sige ejedes af en Mand paa en af Gaardene i Dalen der kunde sætte hende til hvad Arbejde han vilde og ellers i et og alt forføjede over hendes Skæbne . I Gæsts Tid havde der kun været en Slags Folk , nu var der to , Herrer og Trælle , og til den sidste Slags hørte Skur . Hun levede ene i Skoven da Gæst traf hende , vogtede Køerne og gjorde Ost af Mælken i den rige dal 225 Sommerens Løb , sov i Folden hos Kreaturerne , og der var Ingen der forlangte mere af hende . For hendes Førligheds Skyld vaagedes der over at hun blev ladt i Fred , Piger der skal rende efter Kvæget maa holdes alene , ligesom dem der er sat til at passe Ilden , en Ting ad Gangen ; det var ordentlige Folk paa Gaarden hvor hun hørte til . Selv havde hun en Knippel staaende indenfor Døren i Tilfælde af at Jægersmænd eller unge Karle skulde strejfe forbi om Natten . Men hun var ingen Mandehader , og nu havde hun uden lang Eftertanke givet sig denne fremmede Gæst i Vold , fordi han ønskede det saa gerne og det skulde være ham . De delte de lyse Nætter sammen , og Skur havde sin Vaar . Det var Pil og dog ikke Pil . Hun havde Pils kærlighedsfulde Mund men var næppe slank som Pil , og hendes Haar var ikke lyst , ikke heller sort , rødt kunde det ikke kaldes , det var af Farve noget nær som Tørv ; men for Resten havde hun næsten Ingenting , det var blæst af hende , sagde hun . Men lige saa kort hun var i Haaret lige saa 226 den rige dal lang var hun i Trofasthed , en hed stum Sjæl der svulmede en Gang for alle af Tak over at blive elsket . Drøj var hun af Skabning , næsten farlig at se til , saa lemmestærk var hun , men angerløs af Hjerte , en Brønd af Gavmildhed og dertil glad , fuld af bunden Ømhed og Lykke naar blot Solen vilde skinne paa hende . Gæst saa skønnere og finere Kvinder siden , efter sin Hjemkomst , for de frie Mænds Døtre i Dalen var blændende fagre , Flokke af høje , lyse , dristige Bønderdøtre , med et Hav af Haar nedad Ryggen og en Overdaadighed af Smykker , funklende nystøbte Bronceringe paa Armene og om Halsen , stundom Guld , og en Broncesol midt paa det smidige Liv , ingen for stor Udmærkelse for en smækker Pigebug ; de gik i kostbare Hvergarns Skrud , tunge svære Uldklokker som havde slugt Masser af Garn , i sig selv en Formue og uden Tvivl til Besvær om Sommeren , men de maatte bæres ; under dem til Gengæld havde de naturligvis intet . Nyeste Skik var ikke at knytte Skørtet sammen paa Midten med Bæltet , som naturligt naar man havde slaaet den rige dal 227 Stykket om sig , men at binde det højt oppe mod den øvre Ende , saa at der kun blev en rynket Rand tilovers foroven , ligesom en Kurv af Folder , hvori man bar sine stolte Bondebryster , tugtig skjult men med en Aftegning som ikke kunde skjules , under det glatte uldne Livstykke ; det var Dalens Skik og gennemført af alle . Paa Hovedet havde de , naar de ikke flagede med Haaret slaaet ud , en lille Hue af Masker , fuld af Guldhaaret som hang indespærret deri som en svær Klump Lys og tyngede paa Nakken . Et Syn ikke til at glemme var det at se de unge Bønderdøtre blive aget i broncesmykt Vogn fra den ene grønne Gaard til den anden af deres ranke sværdbærende Fædre , med smaa lodne , snorkende Gangere for og et Tog foran og bagved af unge Lansesvingere til Hest . Men Gæst blev ved den graa Trælkvinde der havde vist sig for ham i Gudindeskær da han saa hende første Gang og siden paa simpel Menneskevis beriget hans Hjerte . 222 den rige dal IKKE alene Folk var forandret , deres Liv et helt andet , selve Landet var undergaaet store Forandringer i den Tid Gæst havde været borte . Det første han søgte var Kilden oppe i Dalen hvor Pil og han havde boet . Den var der endnu men gav ikke meget Vand , og selve det dybe Kildehul var groet til , Grønsværet havde lukket sig derover ; Vandspejlet og hvad Gæst og Pil havde set deri var ikke mere . Nu kom Kilden ud af et Ukrudtvildnis i Bakken , mange smaa Væld som rislede og løb sammen til en tynd Bæk . Og hvor den mundede i Aaen var ogsaa den kun en Bæk . Den store dybe Aa som gik med Strøm lige til Randen var svunden ind og tabte sig i omstændelige Slyng gennem Engene , stemmet op af Vandplanter og Grøde ; selve Engene var tørlagte og ryddet af Menneskehaand , og op imod Dalsiderne stødte de til store aabne Pletter af rent Agerland , Lysninger i Skoven hvor der var ryddet og gjort i Stand til Agerbrug , her stod Aarets Korn i grønne vindbevægede Sletter , som de vilde Græsser inde i Landet Gæst havde kendt , den rige dal 229 men her kun een Græssort sammen , den man dyrkede for Kærnens Skyld . Og i Midten af de grønne Rydninger laa Gaardene . Ellers stod Skoven endnu , den samme som før , hvor der ikke var brudt Huller i den , lukket og vejløs ind ad det Indre af Landet til , og Vildtet var det samme , omend mere vart og sjældent , hvad Gæst fik Anledning til at erfare . Kun Urokserne var forsvundet fra Skoven ; noget af deres Blod var gaaet over i Tamokserne , som lignede dem men var meget mindre . Men Hjortene og Vildsvinene var der endnu . Nu holdt man tamme Svin paa Gaardene , foruden Heste , Faar og andre Husdyr , der ikke oprindeligt havde hjemme i Landet ; Husdyrenes Vandring var en hel dunkel Saga for sig . Uroksernes Forsvinden gjorde Skovene mere stille , de store Solbrøl hørtes ikke mere i Dalen . Men et Minde derom var bevaret i Broncelurernes Gjald der nu og da lød i Dalen og fyldte den med Tone , det betød enten store Offerhøjtider eller Krig , et eller andet blodigt Møde mellem Bønder som ikke kunde 230 den rige dal forliges og drog mandstærke imod hinanden . Folk var hensynsløsere nu end i Fortiden , hvor man hødede meget og larmede livsfarligt en Ugestid , uden Blodsudgydelse , nu stak man , tiende og paa Stedet , havde gjort Knivene lange ; den Svie man paa Forhaand følte i eget Bryst blot ved Tanken om at stikke andre lod Ingen til at føle mere . Saa naar Lurerne gav Genlyd i Dalene var der Blod i deres Klang . Det var som om Uroksernes Parringskampe og olme Stridighed var bleven igen i Luften . I selve deres Krumning erindrede Lurerne om Uroksens Horn , som man havde tudet i inden de blev eftergjort i Metal ; men det var saa længe siden at end ikke Befolkningen selv i Dalen huskede noget derom ; saa længe havde Gæst været borte . Men var Urtyrens Røst gaaet op i de Signaler hvormed de frie jordejende Bønder kaldte hinanden til Tvekamp , naar Jord skulde omtvistes , saa gik Urkoen igen i det tamme Kvæg der græssede i Skovene , og det delte sin Fredelighed med de stille Folk der intet ejede og var sat til at passe Kvæget den rige dal 231 og Jorden . Havde man spurgt Trællene hvor de kom fra vilde de svaret at det blev man født til . Hvor de da blev født ? Vel i Tørvegraven eller Svinestien , hvor de levede . Men for Resten lagde de aldrig Utilfredshed for Dagen . Saaledes havde Livet delt sig i Dalen . Folksomt var der , uroligt baade for Øje og Øre , en stundesløs Færdsel paa begge Veje der gik paa hver sin Side af Dalen fra Kysten og ind i Landet ; der gik næsten ikke en Dag uden at man jo mødte en eller anden Mand til Hest eller til Vogns der kom strygende i umagelig Fart ; og det var ikke som før en Mand man kendte eller af hvis Færd man kunde slutte sig til hans Ærinde , hvad han jagede , nu var det altid fremmede Ansigter man saa , uden at der lod sig læse noget deri , og de kunde have Ærinder af vidt forskellig Art , Livet var sammensat nu , lod sig ikke mere overskue . Foruden Folk som fløj paa Vejene saa man ofte en Træl paa Markarbejde eller en Hyrde , de vilde Dyr var naturligvis flygtet fra Dalen , men i Stedet saa man de tamme . 228 den rige dal En evindelig Lyd af Mennesker og deres Følgeskab kom fra Dalen , Hundeglam fra hver en Vraa , Hestevrinsken og fjerne Raab , Hyl fra Navet af en usmurt Bør , Hanegal : fremmede Fugle som spredte Fjerene ud her og gjorde sig tykke , ublufærdige i Stemmen ; Tamgæs der krummede Hals ad en Vejfarende og vilde bide , stakkels Fjerkræ , som var bleven jordgaaende og havde faaet Fedt i Struben , i Stedet for Skyernes Musik da de var Fugle . Ud fra Gaardene , fra Kvindestuerne , listede sig Katten , ogsaa en Fremmedfødding , og gik Tigergang i det morgenduggede Græs med Slangeøjne , paa Jagt efter indfødte uskyldige Markmus . Altid rørte det sig , altid knevrede noget i de gamle før saa stille Dale , om det saa kun var Børnenes Legetøjsmøller som de satte op i Vinden paa Husgærderne . Ja Rigdom og Liv var kommen til Dalen . Gæst søgte helst Skoven . Oppe øverst i Dalen , i Omegnen af Kilden stod den temmelig urørt men var en anden Skov , selv de ældste Træer var andre end dem Gæst havde kendt ; den høje gamle Ask ved Kilden var borte , i Stedet groede der en den rige dal 233 lille Lund af flere andre mindre Aske , maaske Rodskud af det store Træ hvori Gæst og Pil en Gang havde haft deres Rede . Af Jordhuset hvori de havde boet var der ikke mindste Spor , et mange Aarhundreder gammelt Grønsvær dækkede Stedet . Skoven susede men susede anderledes end før . Og nu Bopladsen ved Bugten inde i Fjorden ? Der boede ikke et Menneske der og havde ikke boet i Menneskealdre , ikke et Spor af menneskelig Bebyggelse ; kun en lang lav Forhøjning paa Strandbredden overgroet med vilde Planter viste hvor Bopladsen havde været . Der var Fiskere endnu men de boede ude paa Kysten , under helt andre Forhold og havde ingen Overleveringer om , at der nogensinde havde været et Leje inde i Fjorden . De havde byggede Baade og gik paa Søfiskeri i Beltet . Inde i en Havn i Fjorden , ved en begyndende By laa der store Sejlfartøjer , saa store at Egen , som nu var sunken ned til Jolle , synede som en lillebitte Unge ved Siden af , hvor den laa i Slæbetovet . Ja , det var Skibene , og om den kredsede Gæst længe paa 234 den rige dal Afstand , studerede dem næsten med Frygt , i store Kredse udenom , inden han lidt efter lidt nærmede sig dem , han kunde ikke taale Underet af dem paa en Gang . De kom og gik mellem fremmede Lande ! Nogle var saa store at de rummede tolvtyve Personer , foruden Last ! De udvidede Sjælen med uhyre svævende Forestillinger om de fjerne Riger hvor de kom fra , en hel anden Fjernhed end den Gæst havde tabt sig i , det var de hemmelighedsfulde Lande hvorfra al denne Rigdom var kommen til Dalen , Metallerne , Husdyrene og Agerbrugskundskaberne — og Gæst gaar stille , tier , tier endogsaa for sig selv , om han kan , har Livet alligevel ikke narret ham , med alt hvad han har faret og alt hvad han har set ? Nu kan han som har rejst og opdaget vende sig og begynde at rejse og opdage igen , her hvor han er fra , saadan er Tiden gaaet fra ham . Skal han faa nogen Del i denne fuldstændig nye Verden paa gammel Grund ? 232 den rige dal Dalen og alle Livsbetingelserne her har tavse Svar , efterhaanden som han trænger ind i Forholdene og lærer at forstaa dem . Gaardene er lukket for ham . De taler med grønne aabne Agre , men er indhegnet , Bonden ejer Jorden her tilsammen med sin Slægt , og Skoven udenom ejer de i Fællesskab med andre Slægter , til Grænser hvor andres Ejendomsret begynder , andre Slægtsgrupper i andre Dale hinsides Skoven ; rundt hele Øen er der lige saa tæt befolket ind gennem Dalene som her ! Kun i Midten mødes Grænserne i ubeboede milevide Skove , men fra alle Sider gøres Ejendomsret gældende , og derfor er det Luren taler nu og da og de lange Stiksværd sidder saa løse i Skeden . Saa Jord er der ikke Tale om Gæst kan faa , han som er frændeløs . Bønderne sidder paa deres Gaarde i Bulhuse af svært Tømmer , mange forskellige Huse paa en Toft , som er indhegnet igen for sig , man kan godt besøge dem , de er bevæbnet og frygter Ingen ; hvordan man kommer forbi den raggede Bindehund der fraader og danser om sig selv ved Gaardsleddet bliver en Stavkarls egen Sag ; Bøn - derne er ogsaa imødekommende overfor en Vandrer , 236 den rige dal navnlig hvis han kan og vil fortælle og har Skjaldegaver , man beværter ham rigeligt og anviser ham Herberge , paa Loftet eller i et Udhus , alt efter som han ser ud til , men Dagen efter forudsættes det , som rimeligt , at en Vandrer maa videre . Gæst for sin Part mærker snart hvor han hører til . Hvem han er og hvorfra han er kommen er der Ingen der ved , Ingen spørger , og han taler ved ingen Lejlighed derom selv ; men det er bleven bekendt at det er ham der er bleven gode Venner med Skur Ko - Mø i Skoven ; Ingen lader ham høre ilde derfor , men det er dog som om Folk retter sig noget bagover naar de ser ham . Bortset fra at han som Fremmed selv uvilkaarlig har valgt sin Stand derved , er det jo et lille Retsbrud han til at begynde med har begaaet , en endnu ikke synlig men dog rimeligvis ret snart indtræffende Forringelse af Pigen , til Skade for anden Mands Ejendom . Man tog ikke fejl . Hen paa Sommeren begyndte Skur at blive forpustet naar hun skulde rende efter Køerne . Ved samme Lag var Gæst bleven klar over sin Stilling og havde den rige dal 237 indset at her ikke blev blivende Sted for ham . En vis Nysgerrighed gjorde ham ganske velset paa Gaardene i Begyndelsen , han spillede jo mærkeligt paa Harpe . De store Bønderdøtre kom i Bølgen naar han fik uanede Verdener til at bruse over dem , men deres udvidede Blik gik igennem ham , de havde Syner men saa ikke ham . Og saa de ham virkelig blev deres Øjne frosne , og Næsen gik til Vejrs paa dem som om de lugtede noget fra Nøsset . Gæst misundte dem ikke paa Gaardene . De levede i en Rigdom som de ikke følte , af Graadighed efter mere . Bart Brød var allerede ikke godt nok mere , uden Tilmad græd man ; bjerge sig ene i Skoven som Mennesker før havde kunnet var en glemt Kunst , selv Trællene talte om at de var sultne , naar ikke Kagen sad dem i Hænderne , og det i Oldenborreaar ! Der kunde let bleven en Næringsvej for Gæst , hvis man saa meget som havde undt ham Plads . Fisker vilde han gerne være , men bragte i Erfaring at der skulde skattes af Fangsten og betales Grundleje til Bon - den som ejede Strandretten , det huede ham ikke . 238 den rige dal Inde i Fjorden hvor Skibene lagde til var der flyttet en Del løse Folk sammen , som uden at eje Jord nærede sig paa forskellig Maade , her boede Broncesmeden bl . a . som gjorde alle de skønne Vaaben og Prydgenstande af Metal ; efter at have fulgt hans Arbejde nogle Gange begreb Gæst Haandværket og havde Lyst til det , men da han havde gjort sig selv en god Økse og Kniv var Lysten udtømt , arbejde for andre , selv for Betaling , syntes ham uvakre Kaar . Hvordan han saa stillede sig var det aabenbart at han vilde blive afhængig af andre . Foreløbig rømte han da til Skoven med Skur , gjorde Brøden hel . Som Ransmand var han nu fuglefri igen , som han havde været en Gang før . Men denne Gang faldt det ikke saa let . Han kunde sagtens leve som Jæger i Skoven , men i Længden blev det svært at holde sig skjult , selv i det mest afsides og tykkeste Indre af Øen . Der kom Svinehyrder igennem , eller andre Jægere snuste omkring ; fast Bopæl var ikke at tænke paa , og uden det kunde man leve om Sommeren men om den rige dal 239 Vinteren ikke . Saa gjorde Gæst sig da igen Fartøj paa Sjælands Strande , et afsides Sted hvor man ikke opsporede ham saa længe , og da Trækfuglene begyndte at flokkes brød ogsaa han op , sejlede med Skur væk ud af Landet til andre Kyster . den rige dal 235 I SVERIG ALT andet end fattige og forladte følte de to sig da de havde lagt Sjælands Kyst bag sig og stævnede ud mod det Uvisse . Fiskekroge og Bue har Gæst hos sig som altid , og det er som om han netop maa fjerne sig for helt at nyde den fulde Besiddelsesglæde over Kniven og Øksen af Bronce der er bleven hans . Det er ham nok som hans Part af alle Herlighederne i den rige hjemlige Dal han nu forlader . Aldeles forbavsende er det hvad disse nye Redskaber kan udrette . Og hvad man har udrettet med dem har han mærket sig ; de store smukke Bulhuse der lukkede sig for ham kan blive til Virkelighed andetsteds og med fri Ret til Jorden hvorpaa de staar , ogsaa han vil blive Bonde og har skrevet op i sit Hoved alt hvad der hører til . Endnu maa han le og meddele Skur sit Held med de to Ting af Bronce . Han har selv gydt og smeddet dem for at vinde Indsigt i Metallets Natur , og for Lærdommen har han betalt , alt skal betales , men ogsaa Metallet har han betalt , og det var kostbart , der stak en stor Vægtmasse i Øksen , og hvad tror hun han har betalt for det hele ? En Sten , en ganske lille blank Sten , som han traf at samle op en Gang paa sine Rejser og gemte fordi den var rød , den Broncemand fik som Gløder i Hovedet da han saa den og vilde have læsset mere Metal paa ham end han kunde bære blot for at faa den — ja Folk var taabelige . Og Gæst ler mægtigt over Daaren , der giver en Økse og en Kniv af Bronce fra sig for en lille Sten ! Men heller ikke Skur kommer ejendomsøde fra Landet , for i Baaden hos sig har hun en lille Pose Sædekorn som hun vogter som sin dyrebareste Skat , den skal genopstaa i en Ager hvor hun kommer hen , om Jordvætterne vil , og Himlen giver sin Velsignelse , og i Favnen holder hun to unge Geder , et Par , de er hendes , og hun tog dem med da hun rømte . Gerne havde hun taget sine 242 I SVERIO Køer med ogsaa men de var ikke hendes og kunde jo heller ikke have været i Baaden . Gederne gør hende Besvær nok , de er bange for Vandet og vil springe overbord , og tilsidst maa hun binde Fødderne sammen paa dem og lægge dem ned , uden at de dog skader noget derved . Længe varede det imidlertid ikke før de kunde gaa i Land paa en anden Kyst og give Gederne Jord under Fødderne lidt hver Dag , siden lærte de helt godt at sejle og stod op i Baaden uden at man behøvede at passe paa dem . Gæst søgte bort fra Sjæland paa den modsatte Side af Dalen , over mod det store Land Sverig som han vidste om men ikke før havde besøgt . Han krydsede Sundet paa det smalleste Sted , i Magsvejr , ingen Ting selv for en sværtbelæsset Ege , og da han var ovre søgte han nordpaa op langs Kysten i Retning af den lave Fjeldlinje der laa som en Forpost ud i Søen , det var hans Mening at oplede en Flod som kunde føre ham ind i det Indre af Landet . Sydpaa gik han ikke fordi han vidste at hele Skaane og Kysten indom i Østersøen var meget beboet , og det var , som paa alle hans Rejser , I sverig 243 ikke Mennesker han søgte . Hvorsomhelst paa Kysten de saa Røg eller andet der tydede paa Bebyggelse gik de udenom , hvis de kunde , eller laa stille i et Skjul til om Natten ; den første større Flod de kom til da de var kommen udenom Næsset , løb de op af og fandt Bredderne tilsyneladende mennesketomme , men efter at have sejlet et Par Dage saa de Tarme drive med Strømmen og vendte om , forstod at der var Folk længere oppe . I den næste , som mundede ud længere nordpaa oppe ad Kysten , fandt de ogsaa Folk , løb uformodet paa en Skindbaad inde i en Krog mellem Klipper hvor de selv var søgt ind for at gemme sig , men de der var i Baaden blev mere forskrækkede end de selv , anstillede sig som døde og blev liggende urørlige paa Bunden af deres Baad , saalænge de saa paa dem , med det hvide ud af Øjnene og Munden staaende aaben . Det var smaa Folk , der var to af dem , med stridt sort Haar , lange i Munden og med lyserøde Mundvige , meget fedtede , de havde Laks i Baaden og var aabenbart Fiskere . Ikke noget af hvad de ejede var af Metal . Heller ikke denne Flod 244 I sverig bestemte Gæst sig til at fortsætte op af . Men den næste igen , som var en stor temmelig strid Flod , saa ikke meget besøgt ud , overalt ved Bredderne laa det omstyrtede møre Tømmer i Skovene urørt , faa eller Ingen gik i Land her og gjorde Ild op , var let at se ; og ad denne Vandvej sejlede de i mange Dage , dybere og dybere ind i Land , mellem vildsomme Skove , ikke Højskov . men lette , lyse og aabne Skove , mest Birk , med Moser og Lysninger imellem , stenet Grund og hushøje spredte Blokke , hist og her fast Fjeld . Her var vidt og aabent men med Dalstrøg og Kroge , og Højder der gav Udblik , et Lykkens Land for Vildtet , urstille , ret efter Gæsts Hjerte . Naturen her følte han var yngre , her vilde han blive . Dybt inde i Landet hvor Elven snævrede sig ind men endnu var fiskerig , og med Elgspor ved Bredden , søgte de Herberge en Nat ind under nogle vældige store Stenblokke der hældede sig over hinanden saa de dannede et Læ ; her blev de boende , og det var deres første Hus i det nye Land . I sverig 241 Gederne besteg straks Klipperne da de blev sat i Land , klatrede saa højt op som de kunde komme ovenpaa Huset og syntes glade , ogsaa de følte sig tiltalt af Landet . Gæst begyndte at se sig om med Buen i Skoven , fældede Træer til en Vaaning naar han var hjemme , mageløs var den ny Økse ; Skur fandt et jævnt Sted i Nærheden med Muldbund , som kunde gøres tjenlig til Ager naar de værste af Stenene blev fjernet , og gik straks i Gang dermed , slæbte med Jættekræfter store og smaa Sten væk fra Marken og byggede et Gærde af dem rundt om den rensede Plet , den var et Par Snese Skridt paa hver Led og hverken rund eller firkantet ; det var deres første Gaard . Rundt om i mange Miles Omkreds til hver Side var Skoven ubeboet , Gæst skaffede sig paa lange Jagtmarscher Vished for at han var ene i denne Del af Landet . Skoven grænsede fjernt paa en Led til store Søer , som han ikke nærmere undersøgte , til en anden , flere Dagsrejser borte , gik Landet op i lange lave Bjergkupler , masket af Sne til langt ind i Aaret , det kolde Hjørne af Landet , ad den Kant til hentede han sig et Rensdyr naar han havde Brug for et . 246 I sverig I Skoven i hans nærmeste Nærhed gik Elgen , de brede Skovle der lignede vældig store Hænder med udspilede Fingre viste sig mellem Løvet i de lavt liggende vaade Skovmoser . Han skræmmede dem ikke , de skulde have Lov at leve uforstyrret af Hundeglam , Gæst jagede uden Hund , og til daglig gik han lige saa stille i Skoven som de andre Dyr . Et Par Gange om Aaret tog han en Tyr , naar det var fornødent , og som oftest fik den det ikke at vide , Lynet slog ned , den havde Skaftet i sig og lagde sig , uden saa meget som at faa Tid til at blive syg ; her skulde leves men ikke gøres Skade . Derfor behøvede Gæst aldrig at gaa langt efter Kød . Hjemme tømrede han og rejste en smuk Bjælkestue i Læ af de store Stenblokke hvor de først havde slaaet deres Bo op , han lærte Agerbrug af Skur , og de udvidede i Aarenes Løb Gaarden med flere smaa Marker , alt vel indhegnet af Stenene de havde slæbt deraf ; med Tiden avlede de mere Korn end de kunde bruge . Af Gede - parret blev der en Flok . Selv fik de et Kuld Børn . I sverig 247 Gæst blev hjemme her . Over hans Hoved gik Vinden i de udstrakte Skove , kom langt borte med Brus i Træerne , suste forbi og tabte sig langt borte i andre brusende Træer , Birkene rettede sig , rystede alt Løvet og kom i Ro igen , naar han var forbi , det var Vejrguden der var usynlig ude og gaa , den kolde , den lidet hvilende . Men Gæst blev . Over hans Hoved stod solbeskinnede Rønnetræer . Han havde noget her at gøre , skar Træskeer til de mange Munde de efterhaanden blev paa Gaarden , forfærdigede Træboller til Skur af kringlet Birkerod , det meste af en Vinters Arbejde . Alt hvad de ejede havde de frembragt selv . Gæst syntes næsten han kunde kalde sig Bonde , da nogle Aar var gaaet og de havde Huse og Udhuse paa Tunet , med ikke faa Agre udenom , uregelmæssige af Form og op og ned efter Jordsmonnet , med svære Sten midt i Kornet , men givtige og til enhver Tid at udvide med flere . Af Husdyr havde de jo endnu kun Geder , og Skur suk - kede i mange Aar efter Køer , ikke at tale om Faar , 248 I sverig Gederagger er dog ikke det samme som Uld ; et Par Heste var i Gæsts Drømme ; men det kom altsammen af sig selv da Børnene blev store . Skurs Børn , lutter rødhaarede , fregnede og levedygtige Børn , blev født her i Stuen ved de store Stenblokke , Verden oplod sig for dem udenfor Døren , en stenindhegnet Plads med flere Smaahuse hvor de gjorde deres første Gang i det Fri og blev Legekamerat med Gedekiddene ; siden udvidede Verden sig til de dyrkede Marker , og saa kom Elven og Skoven ; ret store var de ikke før de vankede paa Opdagelsesrejse i den saa langt de turde gaa . Lyngen tog imod dem og bredte stride Senge ud for dem at ligge paa Sommerdage , med Krydderduft og Aabenbaring af en Fuglerede i et mosset og foret Gemme ; Hindbærvildnis tog dem ind i et solet Skjul hvor kun Rødtoppen ragede ovenud , Tyttebær og Blaabær dækkede Bord for dem i de stenede Lysninger med Vindfælder og dybe Mospuder , og her „tog de Land " , smaa Mennesker som de allerede var , tilegnede sig med en vid Armbevægelse en Tue eller et Træstød med særligt mange Bær , naar de I SVERIG 249 havde fundet dem først , ikke en Gang Søskendehensyn gjaldt ved slige Lejligheder , og Førsteretten blev altid respekteret . Alt Kravl paa Jorden mødte dem og fik sin særlige Velkomst , Myren som var saa lille og morderisk et Kræ , den vredladne Bi , Larven der krøb lodden og bølgende sin lille Vej , Edderkoppen der hejsede sig med Forstand fra Traad til Traad i sit Spind ; de sorte Jordsnegle som efterlod Slim hvor de krøb og gjorde sig korte naar man rørte ved dem ; de blev fuglekyndige og hilsede paa Venner i Skoven hvor de kom , Træerne mødte dem med hver sin levende Sjæl . Og Aarstiderne skiftede over dem , de haarde Vintre , Mørket og Sneen der lagde sig mandshøj ind paa deres Døre og spærrede Skoven , men de lærte Glæder ogsaa af den , susede nedad Bakker paa en selvgjort Kælke og gik paa Jagt med lange Træskinner under Fødderne , gjorde det af med Ulven , som stak til Bunds i den nyfaldne Sne , mens Jægerne herligt skred ovenpaa . Saa kom Foraaret over dem med sit Tø - brudsunder , den store Lysbejler Solen og de ydmyge 250 I SVERIG Træer der tog mod Kys og begyndte at svulme af Knopper , Fuglesang og varme Nætter ; saa de lange søde Sommerdage med Gederne i Skoven og Gøgens forelskede Kuk i Dale med den frække Latter ovenpaa som en letsindig Gud i Skovene ; de korte lyse Nætter der begravede en aldrig fattet Rigdom i Sjælen og hvert Aar lagde en ny Rigdom til . Høsten hvor de med Ærbødighed bjergede det modne Korn paa de smaa uregelmæssige Agre og jagede Ræven af det sidste Hjørne , den store Nødde - og Bærtid om Efteraaret og de vilde Æbler der lokkede falsk røde paa den ene Side men var sure som et Spark i Munden ; det meste her i Verden smagte de paa og gjorde et klogt Udvalg , hvisaarsag de voksede — og saa blev de voksne , fra en Ende af , endnu mens de sidste var smaa . De var karske og jættestærke , Drengene med Skuldre som de maatte føre sidelængs ind ad Husdørene , ikke at tale om at de maatte bukke sig , men det var ogsaa det eneste de bøjede Nakke for , Faders og Moders Stuedør . I sverig 245 De lange Karle sad musestille med Træske i Haand omkring Nadvertruget og ventede sømmeligt , mens Fader holdt sin sædvanlige lille Tale om Kornets Under og uovertræffelige Velsignelse , men saa faldt de ogsaa til , med Klang af Træskeen mellem de friske Tænder , ned skred Grøden , knust Korn kogt i Vand , og med Nethed skjulte man tildels sin Glubskhed , arbejdede sig ikke ind paa Sidemandens lovlige Afsnit af Fadet men mødtes som pæne Børn og med Bordskik i Midten , til der ikke var mere . Og Pigerne blev stærke , svang Kværnen hvori Kornet blev gruttet til Grød , og sang en Kværnsang , i Sommerduft af det søde malende Korn , fik Svingkraft og blev rige i at give Næring og tage mod stærke Glæder . GÆSTS og Skurs Børn gjorde Ende paa Ensomheden og Afsondretheden i Skoven ; lige saa stærkt deres Forældre havde ønsket at være ene , med lige saa uimodstaaelig en Naturmagt higede de Unge efter Udverdenen og andre Mennesker . I sverig 251 Sønnerne fandt Vej gennem uvejsomme Skove , Dages og Dages Rejse , til beboede Steder , hvor de viste sig som Urmænd i nyskabt Herlighed for Tamkvinder der i deres Øjne var for elskelige og spæde til overhovedet at betræde Jorden , de bar væk med dem , efter at have raget Jomfruburene ned hvor de var forvaret og børstet dem der skulde passe paa dem , de kom hjem i en Henrykkelse med tjavsede Møer og fik Lov at beholde dem eller gik mutte hjemmefra og brød Sten op til en ny Gaard i Nabolaget , hvis Møen var for tjavset og ikke behagede Hjemmet , et Par nye Gaarde opstod paa den Maade som Aflæggere af den gamle . Skurs Døtre vogtede ypperligt Geder i Skoven men slap egen personlig Sikkerhed af Syne , mødte Omstrejfere som paa Miles Afstand havde sporet dem , Guder at skue og omsvøbsfri Svende ; mere Afkom blev der da paa Gaarden , hvortil ikke andet var at sige end at det kom , og Bedstefader maa skære Træske til en ny Mund ; men nogle af Omvankerne slap Pigerne ikke da de først havde faaet Armene om dem , de blevSvigersønner og kunde faa et Par Geder i Medgift med I sverig 253 det Underværk i Pigeskikkelse med Fregner paa Næsen der havde fængslet dem i Skoven , samt Hjælp til ogsaa at rydde en Gaard i Nærheden af Gæst den Gamle . Saa der blev med Aarene det meste af et Torp hvor der før kun havde været den vilde Skov . Sønnerne som havde set sig om og snuset helt ned til de beboede rige Trakter paa Øst og Sydsiden , pønsede paa Forbedringer af Driften . Fra Smaa var de vokset op med Moders Skoldkage og Gedemælksost , speget Elgskank hang over Sengene hjemme i Røgen , og Grød fandtes altid , bedre Mad gaves ikke , og der var altid nok af den , men Afveksling er Afveksling , og hvad man ser andre Folk nyde vil man ogsaa have Part i ; Drengene gjorde vidtløftige Handelsrejser da de dog skulde bruge deres overflødige Tid til noget og kom hjem med nye Husdyr , ikke uden store Besværligheder , de var flere Uger om at fragte et Par Høns op i Ødemarken fra beboede Steder , vanskeligt Fjerkræ at holde Liv i undervejs , gaa kunde det dog ikkeden lange Vej , og skulde det bæres skræbte det og 254 i sverig kunde godt hakke En et Par blødende Huller i Hænderne . Da de efter megen Ulejlighed fik dem hjem og gik og kiggede under dem , fik de Gal i Stedet for Æg , Kyllingerne udviklede sig til Haner med Sporer og Kam , man havde haft dem tilbedste og solgt dem Haner i Stedet for Høns ! Ja ja , Galet havde de da saa paa Gaarden , og det skulde man jo have om Morgenen som andre Folk ; paa en anden Rejse hentede de sig saa Høns og var varsomme med at beklage sig over at de var bleven narret første Gang , ingen Grund til at vedgaa egen Svaghed , men de saa sig bedre for denne Gang . Saa nu spredte Hanen sin Fjerpragt paa Møddingen ogsaa hos dem , og der vankede Pandekage naar Moder var god . Et Aar kom Drengene hjem efter lang Fodvandring , støvede og trætte men lykkelige , med et Par Faar i Hælene . Denne Gang havde de passet ikke at blive narret i den modsatte Retning , det ene af Faarene skulde være en Vædder og var det ogsaa . 252 i sverig Kvinderne kunde stole paa at de fik Uld nu . Og der stod Faarene , tøjrvante og skikkelige , vidtberejste , med gule Øjne hvori en sort Orm syntes at leve , stumt gumrende naar man bød dem noget at spise . Skoven fik en Tone mere , Faarets Bræg i Vinden fra hvor hun stod ensom , Vædderens molm , molm , molm , som en bitter Enetale der ikke skulde høres af nogen men som ikke helt kunde holdes indenfor lukket Mund . De kommende Foraar lød der Bræg af spæde Lam paa Tunet omkring Husene . Lidt efter lidt kom alle Tamdyrene til Huse . Gæst selv sysler med Bier , fanger de vilde Sværme ind og binder Kuber til dem , skærmer dem om Vinteren med Halmhatte ; deres Sommersurren har en dyb Sangbund i hans Sjæl . Snart blev Bistaderne af Vigtighed paa Gaardene , fik en beskyttet Plet bag Husene , Begyndelsen til en Kaalgaard . En stor Begivenhed var det da den første Ko endelig kom . Det ventede man længe med , mange Forberedelser gik forud . Betalingen skulde skaffes først , i Skind , flere Vintres Jagt . Sønnerne var jo efterhaanden bleven erfarne Handelsmænd , havde et Begreb om 256 I SVERIG Priser , og blev de pudset af og til var det et Spørgsmaal hvem der stod sig ved Handelen i Virkeligheden alligevel . Man tog sig jo i det skjulte Friheder med disse lodne uskyldige Bønderdrenge oppe fra Skovene , paa de vidt fremskredne Pladser nede i Landet hvor de handlede ; saaledes fik man dem en Gang til at give en hel Stak Graaværk for en Synaal , en eneste Naal , af Bronce , med Øje i Midten , men Drengene jublede hjem gennem Skoven , flere Dages Løb , med Naalen og gjorde jo alligevel mægtig Lykke hos Kvinderne med deres Fund . Selv Fader Gæst fik lykkelige Øjne da han saa den , hans egne uvurderlige Skatte , Øksen og Kniven , havde ikke formeret sig , denne lille tynde Unge af en Naal var dog Bronce . Men omsider havde man samlet Skind nok til at købe Koen , Byrder for mange Mand , og flere Gange frem og tilbage , det tog en hel Sommer at faa Handelen bragt i Orden og blev ud paa Efteraaret inden de fik gaaet hjem med Koen . Hun var smaatgaaende og fik ømme Klove , saa de maatte lade hende lægge sig før Aften , græsse skulde 257 I SVERIG hun temmelig længe hver Dag , Omveje maatte gøres hvor Skoven var ufremkommelig , det blev en lang forsinket Rejse , Koen fik Rynker i Panden af Møje , men hjem kom de med hende . Det var hele Ulejligheden værd at se Moder Skurs Glæde da Koen endelig kom . Det kendtes paa hende at hun var gammel nu , hun kom til at ryste første Gang hun efter mange Aars Savn igen fattede Søster om de varme Horn . Men med denne ene Ko kunde det jo i Længden ikke blive til noget . En Tyr gjordes behov om man vilde have Kalve og Mælk , de kaadmundede Gæstsønner lod en Ytring falde om at man jo havde Svigersønnerne ... dog godt var det man havde dem , for her skulde forenede Anstrengelser lægges sammen , spares og staaes tidligt op om Morgenen for at faa samlet alt det i Pelsværk og Korn en Okse kostede . Men da de havde faaet den , ubarmhjertig dyrt , en rent ud urimelig Fortjeneste for Sælgeren , syntes de alligevel de var tjente med Handelen , og at det var Sælgeren der var et Fæ , for med de to Nød havde de jo købt ikke et 258 i sverig Par Stykker Kreaturer alene men hele Kvægets Verden paa en Gang , Kalve og Gaardene fulde af saa meget Kvæg de ønskede sig fra nu af og ind i Fremtiden . Paa lignende Maade fik de Heste . Gaardene var som i en Feber den Dag de to ventedes der var sendt ud efter dem . De kom ridende hjem , stoltelig , med krøllede Ben , for Gangerne var smaa , og det var lange Karle , men Optoget gjorde sin Virkning . Fruentimret var ude , med Bygbrød i Hænderne for at tage imod de kræsne Dyr og stemme dem velbehageligt tilmode . Men Bidslet ud først , brølede Karlene til de lidet vidende , nu manglede det kun at man skulde fordærve Tænderne paa dem , i raa Uvidenhed ! Og der stod de saa , de smaa lodne Helmisser , med Benene sammen og udtilbens paa Hovene , velopdragne , spisende Brød med den korte fromme Mund og klædt paa med Seletøj lige til Øjnene ; nu var de naaet ogsaa hertil . Børnene maabede , et Par af dem skuffet , de havde af de Stores Fortællinger om Hestenes Kræf - ter og Hurtighed ladet sig forlede til at tro at de I sverig 259 var saa store som Huse og forsynet med Vinger . Men Virkeligheden bød dem snart Erstatning for Drømmen . Et vist Tilbageslag blev der derimod for de Voksne , de var bleven pudset lidt igen , som det viste sig , ikke med Kønnene , de var i Orden , men den ene af Hestene lod sig ikke nøje med Græs alene men aad Træ saa Splinterne stod om den , gnavede gerne et helt Bulhus i sig fra et Hjørne af om den fik Lov at gnave længe nok , og de to der havde sluttet Handelen gik længe rundt og var sorte i Ansigtet af Græmmelse , det havde de jo ikke kunnet se paa Hesten at den aad Huse ; men det skulde blive hævnet , arvede Egenskaber sig ned , saa skulde der udgaa mangen led Krybbesbider her fra Gaarden og komme i Handelen til Gengæld , vær vis paa det ! Nu havde de alt hvad Bønder begærer , her paa Gæsttorp . Svin havde de jo forlængst taget ind fra Skoven og sat paa Sti , Bindehund fraadede ved Gaardsleddet , og Gæs nippede Græs med krum Hals ved Dammen . Med Hestene havde de naaet Toppen , Bondens 260 i sverig Frihedsmærke , de var ridende Herrer , og kørende kunde de blive . Dagelang Huggen , med spekulerende Pavser imellem , høres fra en af Sønnernes Værksted , han er i Færd med at bygge Vogn og svæver paa Tinden af et saa vanskeligt Problem som at gøre et Hjul rundt . Haandfærdighed i forskellig Retning havde alle Drengene fra den Gamle , som Gæst nu maatte lade sig kalde , en arbejdede med Snildhed i Træ , en anden blev en fyndig Smed ; Jægersmænd og kraftige Bueskytter var de alle . Men fra Moderen havde de Agerbrugets og Kvægavlens inderste Hemmeligheder . Arbejdet paa Gaardene fordelte sig ganske af sig selv . Besynderligt nok , Gæst den Gamle , som af Natur havde været Jæger og en lidenskabelig Tømrer , faldt med Tiden fra den Slags Beskæftigelse , som han overlod de andre , derimod blev han ved Fiskeriet og blev efterhaanden ene om det , holdt af at ligge ene paa Elven med den gamle Ege , den samme som han og Skur en Gang , i en Tidernes Morgen Børnene og I sverg 261 Børnebørnene ikke kendte , var kommen ind i Landet i . Og i den forlod han Landet . Ensom , roende med Dobbeltaaren , med Ryggen til og Ansigtet frem , saa hans Nærmeste ham sejle ud en Dag for at fiske som han plejede . Men han kom aldrig tilbage . Sønnerne søgte efter ham og kom hjem med Sorg , havde hverken fundet Egen eller den Gamle . Elven havde taget ham , han var i Strømmen nedad og ud af Landet mod Havet . Nu var de forældreløse . For Skur var død . Nogle Uger før havde de Unge paa Gaardene mistet deres Moder . Hun blev en Dag bleg , for første Gang i sit Liv følte den gamle Kone sig syg og søgte Sengen , endnu ved egen Hjælp , gaaende over Gulvet med Hænderne paa Bordskiven og Krakstolene undervejs , men da hun havde faaet lagt sig mærkede hun at hun blev hjælpeløsere end noget af hendes Spædbørn nogensinde havde været . Det tunge Legeme som havde givet Liv til saa mange havde ikke mere Liv til sig selv . Hun smilede kold 262 i sverig ud i Stuen , søgte sin Husbond med Øjnene , men han traf ikke at være inde , med afmægtig Haand tog hun efter ham , vendte Ansigtet mod Taget og blev blegere ; hun var død da de fik Gæst hentet . De havde været enige og uadskillelige hele deres Liv , men dog skulde hun dø ensom . Gæst gjorde sin Veninde en sidste Seng af et Træ i Skoven , et stort levende grønt Træ , det skulde dele Død med hende , deres Sjæle skulde gaa sammen . Han hulede det ud som en Baad , i en tungsindig Forestilling om Tidens Strøm — og hvilken Kyst ? — og satte hende i Høj sammen med alt hvad der havde været hendes for at det kunde blive hos hende . Skurs bedste Ko og et Par Geder blev givet hende med i Graven , og ved hendes Hovedgærde lagde Gæst en lille Pose Sædekorn ; som hun var kommen skulde hun gaa . Naar det Træ igen grønnedes , i hvis Stamme hun var jordet , skulde det hælde sit stedsegrønne Løv ogsaa over hendes Dyr og over en Ager . De unge Familjer paa Torpet havde mi - stet deres gamle ærværdige Moder , hele Torpets I sverig 263 Moder . Men for Gæst var det en ung Jomfru der var død , han huskede hende aldrig anderledes end som hun var i hendes hede Ungdom . Han kunde ikke længere leve hvor hun havde gaaet , hun var rejst , og han rejste efter hende . Medstrøms , Ak uden Møje , skred han nedad Elven , den hurtigt ilende , fra det korte Liv , som han i saa skøn en Modgang , det eneste der varer , havde kæmpet sig op til . I SVERIG 255 SOLENS KYST OG saa søgte han da igen nye Kyster , gammel men ikke ældet , alvorlig men ubrudt , med et stort Hul i Sjælen , skilt fra Livets Mening men med en Verden for sig til at finde den igen . Han var ene , revet ud af alt hvad der havde været hans Væsen , var kun sig selv paa Vandring , ene med de gamle evig ensomme Ting , Bølgen , de blindt glanende Bjerge og Lande , Skyerne som ser paa dig uden Ansigt , Træerne der tier , og Ryggen af de stumme nedadvendt arbejdende Floder . Han tog langs de baltiske Strande i sit gamle Enmandsfartøj , fandt Indlandsfloderne og fiskede sig frem , som en Gang før , uden Gensynsglæde , og da de ikke kunde føre ham videre gik han i Land og blev Jæger , skjulte sig i de tykkeste Skove og søgte Bjergene for at vinde over dem og til solens kyst 265 Udspringet af nye Floder paa den anden Side . Men denne Gang agtede han sig ikke østerpaa , ad Solens Opgang til , alle Begyndelsers Morgenvej , hvor han havde været før , han vilde ned i Syden , til Middagens Strande , og prøve Tiden der . Et uvist Haab drev ham , om at genfinde hvad han havde tabt . Men det blotte Videbegær var heller ikke slukt i ham , han tørstede endnu med Urmands Blik efter at leve med det sidste Forbjerg og den sidste Bølge i Verden . Det var jo ikke undgaaet hans Opmærksomhed at mens han havde været tusinde Aar borte i Østen og søndenfor Østen , ude til Side for den gamle Verden , var den gaaet mægtig frem i Kunster og Livsformer , han Var rejst hjemmefra som Jæger og kom tilbage som Jæger men fandt det Folk han havde forladt beriget og baaret af Jorden hvor de var bleven siddende imidlertid , med Tamdyr og Agerbrug i fuldt Flor , ikke nogle faa spredte Stammer men et talrigt , frodigt og livskraftigt Folk . Og dog blev det ham snart klart at det kun var en nordisk andenhaands Udfoldelse af en 266 solens kyst Fremgang som andetsteds maatte være endnu rigere , der hvor den var kommen fra . Ingen paa Sjæland havde været ganske klar over hvor de havde deres Bronce , deres Korn og Husdyr fra , men det vidste de dog at alle Herligheder kom fra Syden og havde deres Oprindelse i sydlige Lande , fra den Kant kom endnu stadig alt hvad man ikke selv kunde frembringe , og det stadig nye Ting og nyt Syn paa Tingene , saa der maatte Herlighedens Bjerg staa hvorfra alle Gaver udgik . Det var ad samme Kant til som Trækfuglene drog om Efteraaret ; det hed sig at der var altid Sommer der . Nogle vilde endogsaa sige at Død overhovedet ikke kendtes der , ikke alene var der Bestandighed i Livet for de Indfødte , men det ansaas for muligt at alle Døde ogsaa andetsteds fra samledes der , en vid Tanke det ikke var givet Enhver at fatte . Helt oppe i Norden var der sydlandsk paavirkede Folk som var saa overbeviste derom at de ikke mere begravede deres Døde efter gammel Skik men brændte dem paa Baal , i Tillid til at de vilde komme til Solens solens kyst 267 Kyst naar man gav dem Ilden og Solvejen i Vold . Undertiden gav man dem nogle af Trækfuglene med paa Baalet for at de skulde kunne vise Sjælen Vej . Til alt dette vidste Gæst ikke hvad han skulde sige . For sit Vedkommende var han bleven ved at lægge Skur i en Ege , for den Maade at rejse paa var prøvet , skulde den end tage længere Tid . Det med Sjælen der først skulde gaa gennem Ild og siden op i Luftvejen vægrede hans Tanke sig ved at forstaa , skønt han ikke kunde afvise Muligheden deraf . Gæsts egen Udødelighed stillede ham paa haandgribelig Grund , hvad det angaar at dø , han delte endnu sine forhenværende Stenaldersamtidiges umiddelbare Overbevisning om at man naturligvis bliver ved at leve , i al Evighed , hvis man ikke ulykkeligvis bliver dræbt eller forgjort af onde Mennesker eller faar en Sot som ikke lader sig fordrive , saadan gik det desværre alle , Undtagelsen var næppe set , men derfor var det dog lige givet at man vilde beholde Livet for stedse naar de Aarsager der truede det var fjernet . Just saadan for - holdt det sig jo med Gæst . Men hvordan det hang 268 solens kyst sammen med andre Menneskers Død , om det som man sagde var en Gennemgang til Tilværelsen igen paa en anden Maade eller i andre Riger vilde ikke blive ham klart . Hvad var der da at foretage sig andet end at rejse til omtalte Kyst og med egne Øjne se hvad der var at se ? Landene i det Indre af Evropa fandt Gæst meget folkerige , men han undgik beboede Steder , levede som Skovgangsmand og trængte upaaagtet gennem mange Riger frem til Bjergene dybt inde i Evropa . Paa Søer mellem Bjerge stødte han paa Folk som levede i Huse der stod paa Pæle , hele Byer paa Vandet , de ønskede nok ikke at Nogen skulde komme til dem , Broerne ud til Byerne var omhyggelig hejset op , saa meget desto bedre ; de skulde være langsynede om de bemærkede ham . Faa saa nogensinde Gæst mens han laa paa Rejse . Der blev hans Spor efter ham , store Spor og langt imellem dem , han var langbenet som Elgen , men selv blev han sjælden set , han var allerede langt i Forvejen naar man tydede Sporene efter ham . Op over den evige Sne paa Bjergene , uhyre skraa Snemarker som gik lige ind i Skyregionen , hvor Gribbe hang , tabte sig hans Spor , og Ingen der tydede dem begreb hvor han var gaaet hen ; nedad vendte de paa den anden Side , Ingen begreb hvor de kom fra . Vel nede paa den anden Side byggede Gæst sig Baad i en ensom Bjergskov i Nærheden af et Vandløb som lovede at blive Flod , og hørte Nogen ham hugge kunde de tro det var en stor overnaturlig Spætte der hakkede i Skoven , Tidens Fugl ; men naar den tav var Gæst sporløst paa Vej nedad Strømmene , som skrev Kølvand efter ham og slettede det ud igen . Han gik vildt i Bjergene og kom ind paa Omveje , ikke lige stik Syd paa , en Biflod til Donau tog ham op , og fra den kom han ud paa den store gamle krumme Flod , en Landevej i Oldtiden ; meget sejlede man her , paa mange Slags Fartøjer , og mangehaande Folk , en uhørt Trafik , ikke en Dag uden at man jo saa et Fartøj eller blev set af et ; saa meget desto bedre , hvor Alverden gnubbede Ræling op ad hinanden , den ene tungt op mod Strømmen , den anden ridende 270 solens kyst behageligt ned ad den , var der Ingen der lagde Mærke til en Nøddeskal mere ; saa mangen Graaskæg dyppede sine Snører i Donau . Mere uset netop fordi man saa ham strøg Gæst sin Vej alene , et lukket Skæg i Verden , han drak af Floden , en fersk og slammet , lunken Drik , rig af mange Lande den havde ludet ud paa sin Vej , han gjorde sin sparsommelige lille Ild mellem Sivene inde paa Land og stegte sine Fisk , andre Skabninger her end nordpaa , nogle med forsigtige Føletraade omkring Munden , andre mægtigt beskyttet med et Panser i Huden , men Krog slugte de som alle Fisk og gjorde sig ved Graadighed til Maaltid for andre . Spisende i Tanker ser Gæst mod Aftenrøden , med sobre Øjne , som saa mangen anden valen gammel Fisker . Og bemærkede man en Harpe i Baaden hos ham var det heller ikke noget at forundre sig over , hvilken Sømand forlyster sig ikke i sit Skib med en eller anden melodisk Klage , henvejret af Vinden , dyb Hjemve naar han er i det Fremmede , Rejsesyge ikke solens kyst 271 til at læge naar han er hjemme og savner Bølgen saa saare . Saadan fiskede Gæst sig i Mag gennem vildfremmede Riger , saa Glimt af Ryttere i hidsigt farvede Kjortler og med Hestehaler og Fjer paa Hovedet , klædte som i galopperende Ild og toppede med Galenskab , og hørte dem huje ; dybere grov han Aaren i Donau og strøg videre , naaede ud i Sortehavet og padlede sig omkring der , gik i Land i Lilleasien og blev Krybskytte , vandrede i Ørkenen og fandt Flodkilder igen , denne Gang Eufrat , og for i Cedertræs Baad ned i Mesopotamien , hvor han opholdt sig flere Menneskealdre og oplevede mærkelige og store Ting . Saa gik han ned i den persiske Havbugt , sønden op om Arabien og ind i Rødehavet , søgte vesterpaa , gennem Ørkener igen , og tog Nilen , kom ned i Ægypten og blev der mange Aldre . Endelig drev han ud i Middelhavet , besøgte alle dets Kyster og Øer , fra Kyst til Kyst og fra Ø til Ø , hele Middelhavet rundt . Alle Tegn fortalte ham at han nu varved Solens Kyster , og han blev der til de ikke 272 solens kyst havde flere Hemmeligheder for ham . Det var rige Lande . Intet taaget Frasagn i det taagede Norden gav noget virkeligt Begreb om hvor Himlen her var blaa , stedseblaa , det var en Gunst blot at leve , og i en gavmild Luft blomstrede det ene lykkelige , dygtige Folk efter det andet . Gæst saa dem gaa deres Gang gennem Lyset og fyldte sit Hjerte med deres Skæbne . Han havde set de stærke jagtglade Folk i Landet mellem Floderne , deres Hensynsløshed i Krig og deres Driftighed , alle deres frodige Vandkunster for at faa Korn til at gro ; det samme saa han i Ægypten ; og nu vidste han hvor Kornet kom fra . Oksedyrkere var man ved Nilen , som man var det paa Kreta , alle Husdyrene hørte hjemme her eller var bleven tæmmet her i disse overdaadige Lande ; og herfra var Faaret vandret den lange Vej i Menneskets Tøjr nordpaa , til det kom i Stald i et Jordhus under Snedriver lange Vintre igennem og maatte give sin Uld til Klæder for haarløse Nordboer ; derfor er det Vædderen mumler ud gennem Næseborene i Aftenvinden og klager over sin Behandling . Paa solens kyst 273 Bjergene i Middelhavslandene gik Geden , derfor bestiger den endnu en Knold paa slet Mark i Norden , samler alle fire Fødder , som paa Verdens højeste Tinde , og ser sig om uden Svimmelhed . Og hvad disse første frodige Folk havde grundet det saa Gæst ført videre og løftet op i rigere Fylde og større Frihed af de lykkelige Grækere , ikke den Ting de ikke kunde , ingen Grænser for deres Glæde . Forlængst var Gæst paa sin Vej sønderned stødt paa Kunster og Ting som endnu var ganske ukendte i Norden ; hvad der der kun var Brudstykker og Begyndelser mødte ham som hele og allerede gamle Kulturer i Syden , saa langsomt smittede det Nye paa sin Vej fra Syd til Nord . De havde Jernet i fuld Brug mens de endnu nordoppe var ved Broncen ; de byggede Marmortempler og prydede dem med fuldendte Menneskebilleder , paa samme Tid som man i Danmark slog Blod paa sorte Afguder , en Træstok med Antydningen af et Hoved , i røgede Græstørvshytter . Og dog var det det samme Folk , i Roden den samme Slægt . Havde Gæst fulgt de tidlige 274 solens kyst Skovfolk fra før Istiden paa deres Stenaldervej østerpaa og til Verdens yderste Udhave , saa var han nu med i Bræfolkets Vandring , kun saa langt bagefter at de var bleven andre imidlertid , et rigere og lykkeligere Folk , ikke til at kende . Det var Efterkommerne af dem Kulden havde hærdet , Drengs og Moas Folk , Hvidbjørns og Vaars Folk , der var gaaet sydpaa , den ene Slægtsbølge efter den anden , mens andre blev tilbage i Norden , og fra disse første store glade Søfarere , der lod æventyrlige Skippersagn efter sig paa de græske Øer , nedstammede de græske Guder og Helte . Thi hvad Kulde og Strenghed , Modgang , binder i Norden blomstrer ud i Syden og bliver til Lykke og frie Kunster . Og som Bølgen naar den render mod Kysten sender mange smaa Bølger tilbage ud fra Land , saaledes naaede et Tilbageslag af de Udvandredes Held op til Norden og vakte andre der , som søgte sydpaa med nye bundne Kræfter og Sjæle i Knop færdige til Blomstring . Saaledes er Kulturen kommen sydfra til Norden men har sin Pælerod der . solens kyst 275 Andre Betingelser , gunstigere end noget andet Sted i Verden og paa nogen anden Tid , stødte til , i Middelhavslandene blandede Folk fra de tre Verdensdele sig sammen , fra Evropa kom Nordboen ned for at blomstre , fra Øst Asiaten , Vargs og Tjus Folk , for at bo i Stedet for at fare , fra Afrika de hede Urfolk som søgte Svaling , og tilsammen udløste de hinandens Kræfter og blomstrede sammen , i en Skønhed som har fundet Udtryk i den græske Billedkunst og aldrig er bleven overgaaet siden ; til Minde om et lykkeligt Folk paa en lykkelig Kyst staar til evig Tid Billedstøtten af det marmornøgne Menneske paa blaa Grund , Grækeren under hans Himmel . Saa stærk var Udfoldelsen at den gik ud over Tiden , varede i Aanden , ogsaa efter at Betingelserne ikke var mere og ikke kunde nære den mere . Den romerske Sols Gang over Himlen saa Gæst , laa paa Tiberen som en fattig ukendt Fisker , mens de store kejserlige Galejer løb ud og ind som vældigt brovtendeUhyrer med tre Rader Aarer ovenover hinanden , 276 solens kyst spaserende frem og tilbage paa en og samme Tid som ligesaa mange Ben , en lænket Slave ved hver , saa overmægtig var Tugten ; og Tiberen ud listede han i sin gamle Ege , da Folkehobene brølte paa Gaden og Rom begyndte at smuldre . Nu snart havde han udrettet sit Ærinde , det han havde rejst saa langt og saa længe for . DET var ikke falden ud som han havde haabet . Nej , hans Ærinde blev til Intet efterhaanden som han trængte frem . Det var jo de Dødes Kyst han var rejst ud for at finde , han fandt megen Sommer , just saa skønne Opholdssteder man havde drømt om , Uforgængelighed i Naturen , men ingensteds fandt han de Døde . Rimeligst forekom det ham jo at de kunde have Ophold paa en Ø , et havomflydt Sted hvor ikke Enhver kunde komme til dem , han afsøgte derfor med særlig Flid alle Øer i Middelhavet , og det var mange , men paa dem alle var Indbyggerne stedlige , nylig fødte Folk af et stærkt jordbundent Præg . solens kyst 269 Ikke alle Steder var man lige velkommen , paa ensomt beliggende Øer hvor de Indfødte var tilbage i Høviskhed saa man dem paa lang Afstand komme ned til Strandbredden hvæssende deres Knive paa Klippen , deres Hjem lod til at tjene dem til Slibesten ; nogen stor Udfoldelse af Vid var dette ikke , da de gav en Fremmed Lejlighed til at fatte Mistanke og vende om i Tide . Nu ventede Gæst ikke netop paa Forhaand at de Døde skulde vise sig som Aander eller optræde særlig elskeligt , de skulde være de samme som de altid havde været ; at de Døde kunde være farlige og glubske tvivlede Ingen om , men saa meget er sikkert , de klappede sig ikke i Bagen og gjorde raa Gebærder ad en Søfarende , skuffet over at han vendte om og ikke vilde komme ind til dem . Det var Mennesker , fuldkommen ulutrede af Døden . Det samme kunde siges om Beboerne paa de store folkerige Øer , der havde mere Dannished , de var allesammen nye friske Folk , med Munden vidaaben , tørstende efter Fabel , selv strømmende over af Snak , begærlige efter Tuskhandel , slavindekære ; man var altfor levende her , det var ikke de Dødes 278 solens kyst Ø . Endelig , til allersidst fandt Gæst en lille ringe Ø , langt tilsøs og ubeboet , det var ikke den han søgte , men det var den sidste , der var ingen flere at sætte sit Haab til , og her blev han , slog sig ned med alle sine Minder . Den laa som Toppen af et begravet Bjerg midt paa den blaa Sø , med den skønne stedseblaa Himmel over sig , øverst havde den som en flad sprukken Skaal , et dødt Krater , bevokset med Lavendelhede , hvor Græshopper spillede i luftig Ensomhed . Et Sted i en Klippedal groede et Krat af Laurbær og Myrthe , en Lund af Johannesbrødtræer trivedes her ved et lille Væld , af deres Frugt nærede Gæst sig , en Klippe i Nærheden hulede sig over en beskyttet Krog , her sov han . Firben legede paa Stenene i Solskinnet , de var hans Glæde . Paa de stejle Vægge rugede Søfugle og klamredes Dagen lang , det lød som en Tone , og Havet laa om Øen som en Harpe . Et Sejl kunde stige i Sigte langt ude men kun for at bøje af og synke i Søen længere borte . Havsvinet boltrede sig i den dybe klare Sø solens kyst 279 lige ind under Øen , kløede sig paa udstaaende Klipper dybt nede , blæste vellystigt i Overfladen og strøg ned igen . Ellers var Øen stille . Gæst talte lidt med sig selv , rystede fra Tid til anden paa Hovedet . Her var godt . I Klippevæggen huler Gæst en lille hvælvet Niche med Søjleværk og en prydet Gavl over , som et ganske lille Tempel , adskillige Aars Arbejde , men han har Tiden for sig ; og i Templet stiller han et lille Afgudsbillede han ejer , et græsk Arbejde , Figuren af en Kvinde , den eneste han har elsket her paa disse Strande . Underfulde var de græske Piger , hvad enten de lyste i et helligt Blikstille , med alle Klædningens Folder roligt søgende Jorden , eller de i ædel Rasen sparkede et Ben ud af Særken og gjorde Krog af det for at indfange Vinguden ; i alt kunde de gøre sig skyldige , kun ikke den eneste Brøde : Uskønhed . Dem alle havde Gæst betragtet med Lyst , de havde været hans Glæde ; men kun en havde han elsket , og hun var ikke levende , hun var af brændt Ler og ikke en Haand lang , det var hende der nu 280 solens kyst stod i Klippen over hans Bo og hver Dag tog mod hans Andagt , evig og uforgængelig den samme . Det var en slank tyndkroppet ung Jomfru med smækre stærke Ben , ganske nøgen , Klæderne har hun lagt fra sig paa en Vase , og Hænderne har hun i Haaret for at gøre det fast inden hun render , for hun er en Hurtigløber , flygtig , flygtig som en Flamme , som Vinden , hun er Vinden , hun er Luften , hun er Kvinden , hun er Ungdommen ! Med saadan en Tilbedelse kvægede Gæst sit Hjerte . Det blev ikke stille deraf . Da han havde levet her nogle Aldre og lyttet til hvad Hav og Himmel sagde og lyttet indad , til hvad han efter lang uforstyrret Betragtning kunde ville sige selv , blev det til saa meget som at han nok havde valgt Ensomheden , men ikke rigtig godvillig , det var snarere Ensomheden der havde valgt ham . Ene var han bleven fordi man var gaaet fra ham . Men havde han ikke ogsaa selv en Gang i sin Tid jaget fra hvor han skulde være blevet ? Jo , det var Livets Sum : Først er man i Forvejen , saa bliver man ladt tilbage . Som ung solens kyst 281 Jæger rendte han fra Livet , og da han blev moden og havde sat sig fast i Tilværelsen rendte den fra ham . Han havde levet længe nok . Hvad nyttede Udødeligheden naar man dog ikke kunde dele den med andre ? Saa tændte Gæst da med roligt Overlæg sit Lys , for anden Gang i sit Liv , for at dø . Med Ulyst ønskede han ikke at leve . Der var kun en fingerlang Stump tilbage , og den brændte hurtigt , Gæst følte at han ældedes saa længe Lyset brændte , og det forløste hans Smerte . Det var Dag da han tændte Lyset , men det fyldte hele Verden med et endnu stærkere , overjordisk Lys , han var i Lys , og hos ham var alt hvad han havde levet , alle Tider vendt tilbage og hvilende i Nuet , hos ham var Pil og Skur som i en Person , det samme elskovsblændede Smil , hos ham var den vise Moder Gro , Alkærligheden selv , og alle hans Børn , Tid og Afstand skilte ikke , han var sin Barndom , Ungdom og Manddom igen under et , i samme Lys , havde ikke mistet , var ikke ene , kun i hans Væsen var der Sandhed , det var uvæsenligt og 282 solens kyst usandt at han var kommen bort , ingen Virkelighed , han var igen hjemme — og da vendte Levelysten tilbage , endnu var det for tidligt at dø , en god Stump af Lyset var tilbage , hastigt bøjede han sig frem og slukkede det . Han sad i Mørke da det var gaaet ud og mærkede allerede at han var i en anden Luft , koldere , friskende for Sjælen , i Stedet for Havets Sus laa der et andet Sus over hans Hoved , fra store Træer , han hørte Fugle , men det var ikke de samme . Langsomt viger Mørket , og i Stedet for Klippeøen i det blaa Middelhav ser han Træer om sig , Rønnetræer , han er i en Skov med høje blæsende Træer , over dem gaar Himlen lavt som et sammenhængende Tag af graa jagende Skyer . Han er paa Sjæland , det er Efteraar , i de tynde Trækroner arbejder Stormen med en vældig , aaben Tone , og Løvfaldet staar som en Brand ovenud af Skoven , Raager og Krager klemmer sig med Stormskrig op imod Vejret , forsprængte Vibeskarer slaar ned og søger at samle sig under Bakkerne hvor der er Læ . Det er en af Aarets solens kyst 283 Flyttedage , Fuglene blæser ud af Landet , det knager i Skoven , kolde Vindstraaler støder omkring i Skovens Kamre mellem de aabne Træer . Naturens stride Aande ligger som et stort , svalt strømmende Legeme over vindaabne lysforladte Danmark . I Farten aabner Skyerne en Rift og slipper en kold Solstribe ned , det blege Eftermiddagsskær af en ræd og frysende Dag som ser sig tilbage paa Flugten . Ah ! Gæst blander sit forfriskede Suk med Blæsten , med høstligt Mod , han er hjemme nu . Vejret rejser , og det bærer mod Vinter , men han vil blive , han vil blive og bære mod Vinter ogsaa han . solens kyst 277 DEN VANDRENDE SKJALD VINTERAFTENER hørtes der en sælsom broget Klang , som blandede sig i Pibet i Dørene og Blæsten udenfor , Musik — Norne - Gæst ? — og slog man Yderdøren op stod han derude , i Lyset fra Arneilden , paa Baggrund af det ravnsorte Mørke , lang og ludende , som med Natten paa Ryggen , indbundet op ad Benene og hyllet i Huder , med Harpen i Hænderne . Norne - Gæst var kommen . Kun det ene Greb i Strengene behøvede han at gøre , det lød som Sole og Stjerner , og hele Gaarden blev levende , Ungdommen fyldte Dørene , i en Glød af Forventning , og selv Bonden hvis Værdighed dog bød ham at blive inde kunde ikke styre sig men kom frem med udvidede Øjne og lyse Ord paa Læben ; Gæst var kommen ! Og saa blev da den Gamles lange svære pigskoede Vandringsstav sat til Hvile i den vandrende skjald 285 Dørkrogen , og selv blev han ført op til Højbords næst Bonden med samt sin Harpe . Æventyret og Udverdenen rykkede ind paa Gaarden den Aften og blev der mange Aftener , saa længe man med fagre Ord , fulde Mjødhorn og Dunsenge kunde gøre det godt for Skjalden og faa ham til at blive . Det vidste man at mere end saa og saa mange Dage fik man ham dog ikke til at blive i Ro , om man saa lod Børnene bede den Gamle . Vandringsstaven stødte i sit Hjørne om Natten og blev helt krum efter at gaa , sagde han , de kunde selv se efter , og den var virkelig krum , Gæst maatte afsted og gaa den lige igen . Saadan skemtede han , men op brød han en Dag , og de saa den lange Skikkelse med Harpen paa Ryggen svinde ud af Gaardsleddet , han gik langsomt , svingende , gav sig Tid , men det var forbavsende saa hurtigt han blev henne paa Vejene . Gæst var gaaet . Et halvt Aar efter eller et helt lød hans Strengespil udenfor Dørene igen . Han kom og gik lige saa ustadig og lige saa sikkert som Aarstiderne . Gæst var bleven omvankende , laa paa Vejene ligesom Vølverne , han var en Rejsende , uden egen Arne ; det var kommen af sig selv da han vendte tilbage til sit Fødeland , der blev ingen Hjem for ham mere , men han var Hjemmenes Ven , og da han dog ikke kunde være paa alle Gaardene paa en Gang blev det til at han delte sig mellem dem alle og kom i Besøg fra den ene til den anden . Aaret igennem laa han paa Vandring Sjæland rundt , men der gik ogsaa Aar hvor han slet ikke viste sig , da var han søndernede i fremmede Lande , eller hans Vandring førte ham op i Sverig og Norge ; og naar han da efter Aars Forløb viste sig igen , var Harpens Klang mere broget end før , og der var ingen Ende paa hvad han kunde fortælle . Han var husvild , men alle Jordens Kvæder og Frasagn havde hjemme i hans Hukommelse . Da Gæst kom hjem fra sin lange Rejse til Syden , hvor han forgæves søgte de Dødes Ø , var han meget ene , ingen ung lattermild Hyrdinde vækkede ham og spurgte hvem han var , han fandt sig ene i Skoven , og da han fra den begav sig ud i Dalen kendte han den næppe , og ikke et den vandrende skjald 287 Menneske kendte ham . Det var den hjemlige Dal , men den var meget forandret . Et Tusind Aar eller mere var gaaet hen over den , siden Gæst var her sidst , selv de ældste tusindaarige Ege var ikke Agern en Gang da han rejste , alle Træerne var andre Træer . Slægterne var andre , uden levende Erindring om de Slægter de stammede fra , og dog var det det samme Folk ; de store røde Stenalderfiskere saa vel som Broncealderens velvoksne Bønder gik igen i dem , men ikke en Gang saa langt som til Broncealderen gik deres Overlevering tilbage , de levede nu i Jernalderen og havde ingen Forestilling om at Mennesker nogensinde havde haft andre Kaar . Hvem der hvilede i Stenalderens store stensatte Gravkamre vidste de ikke , og dog var det deres ældste Forfædre ; Jætter havde opført dem , mentes der , eller her boede de Underjordiske . Selv begravede de endnu deres Døde i Høje , men uden at brænde dem som i Broncealderen , de troede ikke mere paa Ilden men havde andre vidtløftige Forestillinger om Magterne , saa dem ikke mere umiddelbart i Naturen , de var bleven til 288 den vandrende skjald Guder , Personer , ikke saa lidt i Slægt med de drabelige Menneskebørn selv der dyrkede dem , man gjorde Billeder af dem , ret som om de var til at se og uden at mærke at man netop derved lagde deres Afmagt for Dagen . Gæst blev aldrig nogen Tilhænger af Odin , men han troede som han altid havde gjort paa Vejret . Deres Forestillinger om Dødsriget blev ham ikke klar , de lod til at forestille sig to , et godt og et daarligt , og i det gode kom man ikke som man skulde tro ved at sikre sig et langt Liv , med mulig Fortsættelse ud over Graven , men ved en brat standsmæssig Afslutning af det , det gjaldt om at blive dræbt , falde i Strid , saa var man sikker paa at blive optaget i det gode Land , om hvis Beliggenhed man dog kun gjorde sig almindelige , udsmykkede Forestillinger , nogen bestemt Rejsevej kunde ikke angives . Men endnu gav man dog de Døde enkelte vigtige Ejendele med i Graven , saa den ældste Udødelighedstro varede ved endnu , omend kun i Skikkene , den Gæst delte , nemlig at man i og for sig ikke behøvede at dø , og at man var der saa den vandrende skjald 289 længe man var der . Den ny Tro havde en blodig Indflydelse paa Sæderne i Dalen , man sloges mere , Menneskelivet var kommen i ringe Værd , fordi den rette Ende af det formodedes at ligge hinsides , hvorvel Ingen nogensinde var kommen tilbage og havde bekræftet Formodningen ; men da det ædle Liv man gik ind til krævede en ædel Død , slog man hinanden ihjel med største Glæde og haabede at mødes hisset , til ny gensidig Dræbning og Genopstandelse ; hyppig Død stod aabenbart for de fleste som den største Lykke og Hæder , hvorimod et uvoldsomt Endeligt var forbunden med Skam og aabnede Adgang til det andet Rige man troede paa , et sort og sørgeligt et . Langlivethed , der ' dog som man skulde synes var det der maatte stræbes efter , var saaledes en mislig Skæbne , og Gæst søgte ikke Anledning til at tale om sin Alder , der heller ikke angik andre end ham selv . Han blev ingen overbevist Tilhænger af de kampglade Nordboers Gudetro men optog den gerne i sit Billedforraad som Skjald . 286 den vandrende skjald Uden Modsigelse er den menneskelige Natur sjælden ; skønt de tapre Nordboer med særlig Lyst udsatte sig for at dø , i Haab om en snarlig Fortsættelse , gjorde de dog alt hvad der stod i menneskelig Magt for at gøre Drabet svært , omgav sig med Panser , hele Skjorter gjort af Jernringe og uigennemtrængelige for saavel Hug som Stik , Hjelme paa Hovedet og store Skjolde , de gjorde det til en hel Kunst at trænge igennem til Indvoldene ; og Kunsten hvilede ikke , lige saa stærkt man befæstede sig lige saa skarpe og ubarmhjertigt udtænkte blev Vaabnene , man huggede ind paa hinanden med store skarpe Jernbiler og hærdede Sværd , som gjaldt det om at fælde Træer , et Slag var en larmende Tildragelse , Skraldet af Jern mod Jern hørtes videnom . Og mange var man , forfærdeligt mange , ikke længere nogle Hobe Bønder som drog ud og ordnede et Mellemværende , det gjorde de endnu , men ved Siden af denne gamle Form for Krig var kommen en ny , som stillede Bøndernes i Skygge , et andet Samfund end de egentlige Jordejeres , Hæren . Men det hang sammen med andre store Forandringer der var foregaaet paa den vandrende skjald 291 Sjæland . I Grunden lod de sig føre tilbage til een stor Aarsag , Befolkningens Tilvækst . Der var saa tæt befolket nu i Gæsts Fødedal alene at man kunde rejse op igennem den fra Kysten og helt ind i Landet , det meste af en Dags Vandring , uden en eneste Gang at være uden Synet af menneskelige Væsner , hvad enten man nu følte det som en Trøst eller fik Hovedpine af det . Denne Tilvækst i Folkemængden var naturligvis først og fremmest gaaet ud over Skoven , lige saa tykt der var med Mennesker lige saa udtyndet var den bleven . I Broncealderen havde Rydningerne ædt sig ind i den paa begge Sider af Dalen som store aabne Pletter , Forholdet var nu vendt om , Skoven forekom kun i ligesaa mange Pletter nu som der før havde været Rydninger , og udenom var der overalt aabent og dyrket Land , net inddelt i Agre med Gærder og Skel om af de opsamlede Sten og kronet paa Toppen af de skarpe nøgne Bakkedrag med mange Generationers Kæmpehøje . 290 den vandrende skjald Først langt inde i Landet stod Skovbrynet som en lukket Mur , og herfra strakte den sig endnu stor og sammenhængende ind mod Øens Indre . Men selv dybt inde i Skoven aabnede der sig Lysninger med Rydninger og grønne Marker , Udflyttere som havde begyndt Bedrift paa egen Haand i det Fjerne og der lagt Grunden til et nyt Torp . At de gamle spredt beliggende Gaarde i Dalen var der bleven Landsbyer med Fællesdrift mellem mange langt ude beslægtede Familjer . Kort indenfor Indløbet af Fjorden laa der en By , med en Havn fuld af Langskibe . Det var ingen stor By , kun en Gade af straatækte Huse , men her levede man et eget Liv , var hverken Bønder eller Krigere , men fik Lov til et eller andet Haandværk eller Handel , stille , forsigtige Folk , som ikke fornærmede Nogen , frigivne Trælle eller Tilrejsende , nyttige og ubemærkede ; de dukkede sig i deres By og ventede paa hvad de kunde vente . Oppe for Enden af Dalen , modsat Byen , boede Jarlen . Hvem var han ? Spurgte man Bønderne saa fremgik hans Betydning alene af den Ærbødighed de frie Mænd lagde i den vandrende skjald 293 Stemmen . Han var Jarl . Selvejerne var naturligvis Selvejere her i Dalen , men Nogen skulde man jo erkende over sig , En skulde der være til at føre dem i Krig og til at tage Skatten fra dem i Fredstid , det de skyldte for at bruge Jorden — til hvem ? Til Kongen vel . Kongen boede inde i Roskildefjord og kunde jo ikke personlig drive hele Øen , skønt der tilkom ham Fortæring fra enhver Gaard , til at bestyre sin Ret satte han Jarlen , og der var mange Jarler paa Øen , en for hver Landsdel . Af Herkomst var ogsaa de Bønder men i stor Stil , stammede ned fra Slægter som tidligt havde lagt Beslag paa meget Jord og dyrket store Gaarde op , derved fik de Mon til et stort Folkehold som kunde sikre dem i Besiddelsen af hvad de havde taget og lægge mere til . Fra en af de ældste og stærkeste Jarleslægter nedstammede just Kongen . Jarlen oppe i Bunden af Dalen ejede alle de brede Enge der , et stort Omraade af Skoven og mange Gaarde . Paa den største boede han selv , med Følge af væbnede Krigere , som ikke havde andet at bestille end at kriges og var flotte frække Folk , med 294 den vandrende skjald Sværdodden balancerende paa Neglen , sikre paa ikke at komme der hvor Straadøden gemte sin Høst . Hvor de kom fra ? Ja det var Overskudet fra Gaardene , de mange Sønner som jo ikke kunde faa Jord allesammen , de gik i Jarlens Sold , søgte til Kongen eller rottede sig sammen om en Fører og søgte paa Skibe ud af Landet efter Jord hvor den var at finde og kunde faas billigt , naar Ejerne var døde , hvilket de fremskyndede . Det var Hæren . Jarlerne drev ikke Jorden personligt , det havde de Karlene til , de Bønder der var kommen til at sidde paa deres Gaarde og var bleven afhængige af dem ; selv beskæftigede de sig med Krigsforretninger for Kongen , anvendte Tid paa Prunk og Ødselhed efter fremmede Landes Mønster , læssede Sølv paa deres Kvinder , som altid var fagre og dejlige . Ellers naar ikke Manddrab laa for drev de Jagten i deres Skove , ikke til Livets Ophold men for Jagtens Skyld , Prydjagt , til Hest , de var Hesteelskere og afrettede Hunde til at hidse paa Vildtet , lod blæse i Horn og fyldte Skoven med en halsende den vandrende skjald 295 Alarm , Hestegalop , et mangestemmigt Hundekobbel og Hallo , med samt Banken paa Træerne og Raab af et Herred kommanderet ud til Klappere , de skønne Jarlinder med i Galoppen , sideværts paa Hesten som om de ingen Skræv havde , i svævende Silke - og Linklæder og med Falke paa Haand , altsammen Jagt for Øjet og et frydeligt Spektakel i Skoven , men til at ryste paa Hovedet af for en gammel Madjæger som var vant til at blande sig ene og med den yderste Stilhed i Skovstilheden , naar han vilde hente sig et Vildt . Hjorten var til for at jages , det er vist , men Støj og Jagt ! Flere Snese hujende Personer , og deraf mange beredne , om et enkelt opskræmmet Dyr i Skoven — man sagde det ikke højt , Jarlen var en mægtig Mand , men man spiste den Aften sin Bid speget Flæsk og rystede paa Hovedet , forstod ikke mere Verden . Af alle Pragtjægere var jo saa Kongen den prægtigste . Han havde Ret til at jage i alle Skove . Paa Kongsgaarden samledes den største Hær , de ypperligste Frimands - sønner fra hele Øen , og opbød han Leding 296 den vandrende skjald havde alle Jarlerne ufortøvet at slutte sig til ham med den Hær de raadede over og med Opbudet fra Bønderne som Kongen holdt til sin Haand . Det var naar Krig skulde føres og andet Land med samt andre Bønder bringes skatskyldige ind under Kongen . Alt hvad der hed Rigets Strømme , Farvandene mellem Øerne , havde Kongen tilegnet sig , her for han med sin Flaade og holdt sine Lande sammen eller gjorde Rovtog ind paa fremmede Kyster , naar Rovtog fra dem paa hans Strande skulde hævnes . Endogsaa den Berøring hvori Enkeltmand før stod til Magterne var overtaget af de Mægtige . Paa Jarlens Gaard stod Hovet , han var Gode og tog paa alles Vegne mod Offer til Guderne . Men øverst mellem Goderne var igen Kongen ; for en simpel Betragtning kunde det næsten se ud som om han var Guden og Guderne selv i egen almægtige Person . Ja saadan havde Befolkningen formeret sig og af sig selv ordnet sig i Lag , det ene ovenover det andet . I Midten stod endnu Bønderne , men de var ikke det de havdeværet ; de herskede med uindskrænket den vandrende skjald 297 Haand over Trællene , som igen lod Kreaturet føle den menneskelige Overmagt eller Naade som de var stemt til . Over Bønderne stod Jarlen , og man udredede gerne sine Afgifter til ham for at bevare hans Venskab . Men saa man Jarlen og Kongen sammen — det var nok to Ligemænd , men den ene Ligemand var alligevel saa meget den største . Jarlens Øjne kom højt , men aldrig højere end til Kongens Hage , over hans Hoved saa Kongen ud over hele Riget . Det var nu ikke anderledes . Men mellem dem alle færdedes Gæst den Gamle og var lige velkommen overalt og følte sig lige saa hjemme hos den ene som hos den anden . Han kom paa sine Vandringer til Byen inde i Fjorden og blev hilst med Gensynsglæde , som man hilser Storken om Foraaret , af det ydmyge Folk der , og Gæst sænkede af sin Musik og af sine Syner i deres Sjæle , til Gengæld for god Modtagelse , sov i deres Huse og fandt Ægthed , Livets Bevaring , i deres nysgerrige Børn ; han gik omkring med dem paa deres Arbejdspladser og laante et opmærk - somt Øje til deres Bedrift , 298 den vandrende skjald Skibstømrernes Arbejde , hvori saa mange Slægters Forstand var nedlagt , noget han aldrig kunde blive træt af at følge med i ; han drog Bælgen for Smeden og holdt det pustende og sukkende Liv vedlige i den , hørte Ilden suse med blaa Ildafgrunde i sig og saa Smeden slænge Slaggerne af Jernet inden han begyndte at ave det paa Ambolten . Bødkerens Arbejde fængslede ham , og svært var det at komme fra Snedkeren og den læskende Trælugt i hans Værksted . De smaa Købmænds Varer sagde ham mange Ting . Gæst forvilder sig ind i Trællenes Jordhytter bag Gaardene og bliver der hele Dage , til Forundring for Folkene paa Gaarden . Det opdages at han staar hos Pigerne ved Kværnen og undertiden hjælper dem , blander sin stive Arms Kraft med det smidige Ryk om samme Stang af deres Kviekræfter , han ser Malten rinde i Kværnen og fyge ud fra Stenene som Mel , han sporer den solede Duft af Kornet der giver sin Sommer fra sig idet det knuses , en ør , sød Solskinsduft , og da hænder det at den Gamle kvæder over Kværnen , en Malt - og Solsang som siden gaar i Slægterne og den vandrende skjald 299 bevarer hvad der har bevæget hans Hjerte . Han bliver set i Nøsset hos Malkepigerne , hvor han lytter til Strippet i Strippen og træffer at faa tilbudt en Drik lige fra Koen ; man skumler lidt over den Gamle som gemmer sig i Skummelheden med Pigerne i Kværnhuset eller mellem Køerne , men Gæst optager Spøgen med Mildhed , ved hvordan Mennesker er men ogsaa hvordan han er selv . Ak , de venlige , bredbenede Feer i Udhusene kunde jo allesammen være hans Døtre ! Fra Trællenes oversete Boer begiver Gæst sig ind paa Gaarden og er en Bonde mellem Bønder , drøfter Avling og langer til Grødfadet med Sønnerne ; hos Jarlen ranker han sig og ser ud over Jarlens Udsigt , falder til med hans Børn og begraver den Mindstes Haand i sin , føler den unge Blodvarme meddele sig til sine Aarer og møder Livet ogsaa her ; i Kongens Hal kommer han ind som en Farbroder , vokser som Skjald , da der er stort her , en selvfølgelig Ting ; meget ærer Kongen ham , og vægtigere end Guld er de Strofer Gæst lægger i Tidens Skaal til Kongens Ære . 300 den vandrende skjald Hvor havde Rolf Krakes Ry været uden hans Skjalde ? Hos ham var Gæst , og hos alle Sagnkongerne , hos Karl den store og Varægerne i Rusland , Gunhildsønnerne , ved alle Hoffer i Evropa , med sin Fortællekunst og sin Harpe . Ingen saa ham ældes eller lagde Mærke til hans Alder , for han levede længere end det huskedes fra den ene Slægt til den anden . Saa længe Norden var nordisk var han der . Naturligvis forstod alle at den Gamle var meget gammel . Han havde egne Vaner , som Ingen i kendt Tid kunde have lært ham . Den gamle Vagabond yndede ikke at være inden Døre , selv i de prægtigste Huse ; naar der var Lejlighed dertil søgte han helst udenfor , selv paa kolde Dage , og man kunde da se den Særhed at den Gamle i Stedet for at blive ved Langilden tændte sig sin egen lille ensomme Ild ude i det Fri og sad og varmede sine Hænder over den . Han bevarede en forbigangen Tids Smag for Enkelthed i Spise , nøjedes gerne med en Haandfuld raa Korn og en Drik Vand ; han var haandsnild men mærkelig nok utilbøjelig til at bruge den vandrende skjald 301 bedre Værktøj end en gammel slidt Tollekniv , ofte tog han den første den bedste Sten op og betjente sig af den naar noget skulde skrabes eller skæres over . Harpen havde han selv forfærdiget , den var meget vel prydet med Snitværk , og en stærk Harpe , egnet til Vandrebrug og i al Slags Vejr . Den var gjort af en maadelig tyk Træstok hvorpaa en Gren groede i den rette Vinkel , mellem den og Stammen , der var udhulet , var Strengene spændt , i et ret stort Antal og med hver sin Tonesjæl , hver enkelt i sig selv en Verden . Alene naar han anslog Strengene i Rækkefølge , fra den dybeste og op til den allerkorteste korte , var det som en Flugt op ad Himmelstigen , Regnbuen i Toner , saligt at høre paa ; men han havde en Trolddoms Magt til at lege omkring mellem Strengene , oppe og nede , og lokke alle Sjælens hemmelige Verdener ud af Tilhørerne dermed , han havde Erfaring i Hjertets flygtigste og sværeste Løndomme , som Tonerne løser op for . Elsket og næsten frygtet var Norne - Gæsts Harpe . 292 den vandrende skjald Mest yndet af hans Sange var de der handler om Vølsungerne , de vilde dunkle Folkevandringssange , som Norne - Gæsts Saga lægger ham i Munden ; med Folkevandringen og Gæsts Deltagelse deri har det sin egen Sammenhæng , som her skal fortælles . DE første Mennesker fulgte Vildtet , som Jægere og Fiskere , og bredte sig paa den Maade over Verden . Endnu som Kvægavlere var de Rejsende , bevægede sig fra den ene Græsgang til den anden ; først da de blev Agerdyrkere maatte de sætte sig fast og blive hvor Kornet groede , Ploven og Okseforspandet , frem og tilbage i Furen , blev deres Tempo ; vilde Verden dem noget maatte den komme til dem , de var de Boende , Bønderne ; Blomsten af deres Tilværelse faldt i den sidste Del af Stenalderen og i Broncealderen , det var Familjen , Gaarden , de stille rige Dale gemt i Skoven . Men saa kom Jernet , Skoven faldt for de tynde graadige Økser , og Landet blev aabent , Agrene nærede Folk , til de blev saa mange at der ikke var Agre mere for den vandrende skjald 303 alle , og nu vendte de Jernet ikke mod Skoven alene men mod hinanden , man saaede Blod og høstede Krig , Sværdet traadte i Plovens Sted , og Ansigterne som før har været vendt indad mod Landets Midte vender sig nu udad , som Bølgeringen naar den har toppet sig i Centrum og søger udad i nye Ringe igen . Verden var kommen til Bonden , men Krigeren søgte Verden . Og saa begyndte Vandringen igen . De nordiske Vikingetog vælder ud som en opstemmet Bølge og søger Syden . Herom er der fortalt i Skibet . I Aarhundrederne efter Roms Opløsning begyndte alle de germanske Folkeslag i Evropa at rejse sig fra Jordbunden , hvor de var bleven stærke , og gaa i Drift , skrue og arbejde sig ind ovenpaa og under hinanden , som Isgangen om Foraaret , det var den store Folkevandring , hvorom Historien har bevaret Efterretninger , sparsomme og halvt uvirkelige , og dog var ingen Ting ødslere og virkeligere end den . Det bliver sagt at Foranledningen til det store Opbrud blev givet af Hunnerkongen Attila , da han stødte fra Asien ind i Evropa , saa Stødet forplantede sig fra det ene 304 den vandrende skjald Folk til det andet og Ingen blev paa sin Plads ; Aarsagen laa dybere og var ældre , men det gav Attila Anledning til , at Asien og Evropa mødtes i en Malstrøm , Middelalderens store Gudeundergang , Racernes Spaltning ; og til dette vilde Skuespil var NorneGæst Vidne . Midt i Folkevandringen gik Gæst som en Mand i en Hvirvelvind , saa Kræfterne øde sig i en Storm paa Stedet , men selv var han i Vindstille , han havde optaget alle Vandringer og alle Bevægelser , Elementerne , i sit Væsen og bragt dem til Hvile der , han var Nord og Syd , Øst og Vest , Sjælen i al Forvandling , som han var Barnets Verden og havde gennemtrængt al Alderdom . Han brusede ikke mere selv , men der gik Kraft fra ham af alle de Kræfter han havde samlet og bragt til Ligevægt i sig , det var naar han var Skjald . Og som Skjald var det han kom til at rejse Attila . Han var kommen til hans Hof , ude i Asiens yderste Forgaarde , og havde sunget for ham , havde maattet fortælle alt om Evropa og Fyrsterne der , og til alt havde Mongolerkongen forholdt sig DEN VANDRENDE SKJALD 305 videbegærlig , men hærdet , udeltagende . Da havde Gæst sunget for ham om den nordiske Kvinde . Det bragte hans Liv i Fare . Jo mere Asiaten hørte om de store blonde fribaarne Kvinder i Evropa jo vildere blev han , galopperede paa Stedet , brølede paa Drabanter for at de skulde slaa Hovedet af Sangeren , det var ham en utaalelig Tanke at nogen anden Mand blot skulde have set og kunde beskrive hvad Gæst beskrev ; men han tager ham til Naade igen , vinker Drabanterne bort , for han vil høre mere , og han hører Sangen ud , galopperer , damper , flammer af Øjnene som en Hingst , er aldrig til at styre mere . Og hans Galop forplanter sig til Hærene , til Asiens Myriader , de støder ind fra Steppen og vælter Rigerne omkuld i Evropa , Attila vil eje alle nordiske Kvinder , han lader sig Bøndernes Døtre bringe , Skarer af hærtagne , lyse fagre Kvinder ; men de er ikke fagre for ham . Han gør dem til sine Hustruer med Magt , læsser dem ned med Kroner og Ringe af smedet Guld , lige saa tykke og gedigne som deres svære 306 den vandrende skjald Jomfrufletninger , han lader dem dræbe naar de er kolde og ikke vil smile , men de er kolde og smiler ikke , skønt han ved om dem at deres Sjæl er lutter Varme og Smil naar de elsker ; og da endelig gaar det op for ham at de ikke vil elske ham . De bliver haarde i Modgang , hvide og stumme , tager deres Skæbne med Ligegyldighed , som de vilde bære et Onde eller en Strabads , ringeagter selve Livet men bøjer sig aldrig , ganske som deres forhadte høje Mandfolk der ler af den sorte Pusling naar han har overmandet dem , tyve mod en , og lader dem levende flaa , han faar Bugt med dem men bøjer dem aldrig . Og der møder Despoten da sin Begrænsning . Han kan tage Hundreder af nordiske Kvinder men faar ikke en eneste , for de vil ikke have ham . Men skulde han blive saadan at kun en eneste vilde have ham da maatte han blive en anden , og da var han ikke Attila . Derfor gaar han som en Hævnersvøbe over Evropa , brænder Alting ned , fordi han ikke kan blive hvad han ikke er . Indtil en klog gennemskuende den vandrende skjald 307 Kvinde , Burgunderdatteren Ildico , udruger hans Fordærv , lader som om hun vil blive hans , det første Frivillighedstegn han har mødt , og kvæler den lykkelige Brudgom paa Bryllupsnatten ! Sent lagde Dønningerne sig efter den Lidenskabens Storm Hunnerkongen havde vakt . Nye tragiske Momenter kom til , Bølgerne fra Asien og Evropa var nu en Gang mødtes og kunde ikke dirre til Ro , før de havde blandet og brudt sig og var bleven sig selv igen , men havde vekslet Væsen . De store , hele , tragiske Naturer gik under . Guldets Magt sled Venskabs og Blodets Baand over , Nibelungernes Hort ; griske Mænd , og Kvinder der havde arvet Unatur fra blodgerrige Fædre , udryddede hinanden , Eddas Klage : Brødre monne kæmpe hinanden til Bane og Søskendebørn Slægtskab bryde . Ingen Mand skaaner den anden . Haardt er det i Verden . 302 den vandrende skjald Hor gaar i Svang , Øksetid , Sværdtid — Skjolde kløves — Vindtid og Ulvtid før Verden styrter . Ja , Verdens Undergang ventede de sig allerede da ! Gennem Folkevandringens blodige Storme skred Norne - Gæst . Mindet derom blev i Vølsungesagnene , som et Nattehyl i Dørene , naar Dagens levende Stemmer er forstummet . SINE sidste Aar tilbragte Norne - Gæst i Norge . Tilværelsen forekom ham yngre der . Det friske Liv af unge Urter paa de sorte gamle Fjelde tiltalte hans Sjæl , det var som cm Barndommen rykkede ham nærmere i hans høje Alder . Han levede i sine Minder og blev uklar med dem , sank ind i sig selv og var sig næppe mere bevidst end et Træ om Vinteren der bærer Ar af alle sine Blade . Saa fjern var Sommeren , saa fjerne Ungdommens Dage . 308 den vandrende skjald Sine lifligste Morgenminder , fra den Tid da han og hans Veninde som det første Menneskepar delte Træ med Egernet , blandede han sammen med andre Slægters Myter , Slægter der havde vandret lige saa langt fra deres Udgangspunkt som han og huskede lige saa taaget tilbage som han , Myten om Ygdrasil , det store Verdenstræ , alt Livs Ophav . For Mindet er et Træ , gror i Tiden og bliver stadig større og rigere med den . Jo ældre og videre i Sjælen man bliver , jo fuldere Lys falder tilbage paa Begyndelsen . Derfor længes man evigt tilbage efter hvad man besad i Livet , uden Sjæl til at skatte det , naar man er bleven voksen nok til at eje det i Aanden ; men da kan der ikke opleves mere . Det kendes fra Norne - Gæsts Saga hvordan han kom til Olav Trygveson og blev kristnet hos ham , kort før sin Død . Det har en gribende Stemning ved denne Lejlighed at se Kong Olav i et Nu hvor han ligesom staar stille paa sin Bane , set fra Fortiden og af en der dør før ham ; endnu var han som en herlig Sol i sin Middag , og Svolder langt borte ; hvor fjern er 310 den vandrende skjald ikke Helten og Svolder nu ! Norne - Gæst tog mod Daaben fordi Kong Olav raadede ham dertil , og fordi han fandt det kunde have sin Rimelighed hvad Klerken , der berettede ham , sagde om det Tilkommende . Gæst havde i sit lange Liv søgt det paa Jorden , men det skulde slet ikke søges saa fjernt , efter hvad han forstod , det var lige ved , lige over , kun Døden skilte En derfra . Og den Tid var endda ikke langt borte da Guds Rige ventedes at komme , paa selve Jorden , det tusinde Aar var nær , og da ventede man Riget vilde blive oprettet . Da skulde al Krig og Strid være forbi , ingen Manddrab mere , ingen Blodpøle under den Ene mens den Anden rendte med Armringen , ingen Kvinderov , ej heller Had , ej heller Nød og Kummer for de mindre Bevæbnede i Verden , idel Fred og Retfærdighed . Til alt dette nikkede Gæst , nikkede , med Hagen ned paa Brystet og vise , slukte Øjne , ja var det ikke alt det han haabede ! Let var det at dø , naar saa godt et Landblev stillet En i Udsigt , saavel oppe den vandrende skjald 311 som nede . Og da han havde taget sit Lys ud af Harpen , hvori han forvarede det , og givet det til Kongen for at han kunde tænde det , lagde han sig tilbage og sluttede sine Hænder sammen , saa godt han nemmede det , efter Klerkens Undervisning , og beredte sig paa at fare . Kun en ringe Stump var tilbage af Lyset , og det brændte hurtigt . For de Tilstedeværende i Hallen var det et almindeligt Lys at se til , kun en ganske lille Lysdraabe i det store Rum og druknet i Skæret af Langilden som brændte paa Gulvet og fyldte Bjælkeloftet med Skygger og Røg . Men da Vægen sank og Lyset var ved at brænde ud var det alle paafaldende at der blev mørkere i Hallen og ligesom koldere , Nogle begyndte at fryse . Da var Gæst kold og nummen paa Hænderne . Og da Lyset slukkedes var han død . Man havde lagt Mærke til at den Døende fik et udvidet Blik , som om han saa andre Verdener , mægtigere og mere blændende end Solen , den Gamle smilede , som den 312 den vandrende skjald der genser sine Kære ; det var som om han allerede var i Evigheden , den korte Stund det varede mens hans Lys brændte ud ; mange ønskede sig at se hvad NorneGæst havde set . Over alle de unge ranke Karle var der falden et Gys , da Døden nærmede sig Gæst , de fik Kryben i Haarrødderne , det skulde de fornemme siden igen , den Gang da de gik overbord fra Ormen lange , og Søen lukkede sig over deres Hoved . Kongen bød at lægge paa Ilden , han var selv bleven kold ; der blev ryddet op mellem Favnestykkerne , og i Lyset fra klare Flammer og i en Regn af Gnister fortsattes Laget . den vandrende skjald 309 AF NORNE - GÆSTS KVAD KVÆRNSANGEN Med Kviekræfter Pigerne kværner . De gyldne Agres Gave rinder i Grotte . Sødt dufter Malt som dræende Sommerdag , Grotte gungrer i en Røg af Grøde . Saadan maler af Mulmet Sol , Maane og Stjerner , som Mel af rokkende Kværn , knuget af livsvarm Kvinde . Nævn ikke Nogen der giver Næring som kværnende Kone , i Solkunst er hun kyndig . Jeg kvad over Kværnen til Kvindens Hæder og følte mig fangen for altid af den Fagre . Saa længe Brød spises af Børn , elsker jeg Almuens ydmyge Mødre . DEN NORDISKE KVINDE FRAGMENT I Tidernes Morgen da Mand og Mø skabtes gaves ej Død i Verden . Da avledes Drab af Daarskab . 314 af norne-gæsts kvad Af Ulv lærte Mand Brøde , og blodig blev hans Bane . Men i Bure sad Mø og gav Børn Die . Hos duftende Ko gik Bønderdøtre , vakre , milde , med Mælk paa Hænderne . I regnsvale Skove blev de ranke . Som Regn smager Kinden og som vilde Roser . Blaat er Øjet som blanke Søer , aldrig har Ærlighed ejet et enklere Sprog . Nej , ieg svor i Sjælen , naar hun saa paa mig , at saa blaa en Simpelhed skulde aldrig sviges . DEN NORDISKE KVINDE 315 Lifligt er Haaret som rige Lyskilder ; jeg fangede mig med Flid i dine lyse Fletninger . Vrinsker den vilde Fole paa vaarlige Græsgange , maa jeg mindes din Latter , der gaves ei gladere Mund . En pigelig Fryd fik du i Nornegave , for det har jeg fundet : Fagerhed følges gærne med Glæde . Som groende Urt udfolder et Ur - Under funkler du af Forstand , hvorfra fik du den , Kvinde ? En Afgrund af Godhed gemmer dit Hjerte ! Alverdens bundne Varme hviler i dig , Veninde . 316 den nordiske kvinde Det skal her bekendes at aldrig saa jeg en Kvinde uden at Blodet stødte begærende mig i Brystet . Dog Livet var ikke langt nok , selv med Natten lagt til , til at jeg kom til Ende blot med en Enestes Elskov . Fangen blev jeg for evigt i dine fagre Arme , saa yndigt var dit Væsen , saa varig din Vakkerhed . I regnsvale Skove genfinder jeg din Sjæl , den vaade Vildrose det er dig , Veninde . Ak , Nøddekrattet — vi nippede andet end Nødder ; DEN NORDISKE KVINDE 317 et sødere Lønkammer lukkede sig over mig der end Løvet Jeg vilde altid vandre i venlige Skove . Dølg mig i dine Arme , dugkølige Danmark ! 318 DEN NORDISKE KVINDE JOHANNES V . JENSEN Himmerlandshistorier I . 3 . Oplag . Kr . 4 . 50 ; Indb . Kr . 6 . 75 . Himmerlandshistorier II . 3 . Oplag . Kr . 4 . 50 ; Indb . Kr . 6 . 75 . Kongens Fald . 3 . Udgave . Kr . 4 . 00 ; Indb . Kr . 6 . 50 . Madame d ' Ora . 2 . Oplag . Kr . 4 . 50 ; Kr . 6 . 75 . Hjulet . Kr . 5 . 50 . Bræen . 6 . Oplag . Kr . 2 . 50 ; Indb . Kr . 5 . 25 . Skibet . 2 . Oplag . Kr . 4 . 00 ; Indb . Kr . 4 . 50 . Eksotiske Noveller : I . Singapore « Noveller . ( Udsolgt ) . II . Lille Ahasverus . Kr . 2 . 25 . III . Olivia Marianne . 2 . Oplag . Kr . 2 . 00 . Intermezzo . Kr . 2 . 00 . Skovene . Kr . 3 . 00 . Skovene . Biblioflludg . Indb . I Shirting Kr . 9 . 00 ; I Skind Kr . 12 . 00 . Myter og Jagter . Kr . 3 . 00 . Nye Myter . Kr . 1 . 75 . Myter , ny Samling . Kr . 2 . 50 . Myter , fjerde Samling . Kr . 3 . 00 . Den ny Verden . Kr . 4 . 50 . Nordisk Aand . Kr . 2 . 00 . Introduktion til vor Tidsalder . 2 . Oplag . Kr . 5 . 00 . Aarbog 1916 . Med Illustrationer . Kr . 7 . 00 . Aarbog 1917 . Med Illustrationer . Kr . 12 . 00 . Digte . Ny forøget Udgave i 500 numm . Ekspl . paa imit . Japanpapir . ( Originaludgaven udsolgt ) . Kr . 6 . 00 . Skrifter I - VIII . Kr . 32 . 00 . GYLDENDALSKE BOGHANDEL DYLDENDAI . S FORLAGSTRYKKERI KJØBENHAVN INDHOLD Side Gæst kommer til Verden .... 1 Bopladsen 8 Danmarks Tilblivelse 15 Stenalderfolket 24 Gæsts Hænders Arbejde .... 45 De tre Vølver 84 Hos Egernet 91 Den gamle danske Skov .... 143 Jægeren og hans Arne 155 Lyse Nætter 183 De Rejsende 208 Den rige Dal 218 I Sverig 240 Solens Kyst 264 Den vandrende Skjald 284 Af Norne - Gæsts Kvad 313 NORNE , , GÆST COPYRIGHT 1919 BY JOHANNES V . JENSEN JOHANNES V . JENSEN NORNE , , GÆST GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG • KJØBENHAVN OG KRISTIANIA MDCCCCXIX Af nærværende Bogs første Udgave er fremstillet 225 nummererede Særtryk paa Papir fra van Gelder Zonen . Herafer dette GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KJØBENHAVN JOHANNES V . JENSEN NORNEsGÆST GYLDENDALSKE BOGHANDEL KJ0BENHAVN OG KRISTIANIA MDCCCCXIX 