text: VERDENS LYS Tidligere udkom : DIGTE . 1906 . Tredje forøgede Udgave 1921 . AARSTIDERNE . 12 Digte med Tegninger af Johannes Larsen . 1923 . Anden Udgave 1924 . VERDENS LYS NYE DIGTE GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN - MCMXXVI JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1926 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN PR1NTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Af Cimbrernes Tog : Takkesprog 7 Majsangen 8 Alperne 10 Trællevise 14 Den døde Hane 15 Vuggesang 16 Tekst til flerstemmig Sang 19 Graven i Sne . Vinterbillede fra Oehlenschlägers Grav 28 Ludvig Holberg 28 De vilde Blomster . Til Maleri af Naur 30 Den nøgne Pige . Til Figur af Kai Nielsen 31 Min Fader . 1848 — 1923 32 Dyrlægens Minde 33 Kirken i Hardanger 42 Moder og Barn 44 Skabningens Tinde . Til Komposition af Johannes Larsen 46 ABC - Rim 58 Barnet og Billedbogen 64 Februar . Til Maleri af Syberg 69 Løste Vande 72 De danske Skuder 73 Kai Nielsen 76 Lærken i Tibirke . Til Ludvig Holstein 78 Fakkelsang 80 Knud Rasmussen 82 Thøger Larsen 86 Stæren 87 Charles Darwin 90 Manden i Kisten . Broncealdergraven fra Borum Eshøj 92 Af Aarets Højtider : Ved Aarsskiftet 96 Tidlig Vaar 98 Paaskeliljer 101 Løvspring 105 Danmarkssangen 107 Naturens Afsked 110 Baalfærdssang 112 Sømandsvise . Til en Folkemelodi 114 Blindebukken 117 Ved min Moders Død 122 Flere af ovenstaaende Sange er sat i Musik af Johannes Andersen TAKKESPROG Lovet være Verdens Lys i min Tanke , Solopgangenog Synets Gave ! Af Gnist under Asken genopstaar Ilden . Evig bedaarer mig Dagens Under . Hvad mon kvæge som vilde Kilder ? Lykkeligt at die Landets Aarer . Aaben Himlen ankrer til Haabet . Husvilde Stavkarl , velsign Støvet ! MAJSANGEN Maj , den mildeste Mø , er kommen ! Grønløvet gaar hun til alle Gaarde . Tager imod Løv og mod Liv , Mand og Mø , saa mangelund , Føl og Fæ , Kalve og Kid , Blomster og Børn , af den skønneste , den skønneste unge Skærsommer ! Sign vore Strande , Søndenvind ! Fromme Frue , befrugt Jorden ! Tager imod Løv og mod Liv , Mand og Mø , saa mangelund , Føl og Fæ , Kalve og Kid , Blomster og Børn , af den skønneste , den skønneste unge Skærsommer ! Blus skal brænde og Budstik gaa . Fører vor Frue fagert i Lande ! Tager imod Løv og mod Liv , Mand og Mø , saa mangelund , Føl og Fæ , Kalve og Kid , Blomster og Børn , af den skønneste , den skønneste unge Skærsommer ! ALPERNE Der staar en Borg i Sønderled , muret vel hundrede Mile , Taget utallige isede Tinder , som støder til Stjernerne . Paa Taget Ged over Skyen gaar , og ovenover den Ørnen . Tagdryp driver i svimlende Dale , deraf flyder Floder . Sorte Graner , drøveligt susende , lukker det nordre Led . 10 Til Syd aabne solede Porte med blaa Buer ! Borgen vender mod to Verdener : Taager , Tykning den ene . Luftblaa Kyster og lyse Afstande ejer den anden . Hvidbjørn ensom paa Isbjerg færger , snusende efter Sæl . Knirkende Ren under Nordlys render , flygtig , men Kuldens Fange . Hist Snabeldyret i Overflod snøfter med Palmen over sin Pande . Solgul Løven til Gribbe levner Raden af nøgen Neger . 11 Den som bygged saa fast en Befæstning bestemte den til at staa . I Evighed og aldrig rokket skiller den Nord fra Syd . Viselig Murmeldyret , skønt umælende , bygger midt imellem begge , nærmer sig ej Syden , ej heller Norden , bedst er med Udsigt at bo . Kryb over , Myre , og Muldvarp , grav ! Flyv over , I løse Fugle : Ingen overvælder saa gammel en Vold . Mur skal ved Magt stande ! Nordfødt Mand nære sig i Haabet ! Bedre er Sjæl end Sol . 12 Hvad vil Nilens Sønner i Norden ? Rig er ingen Rejsende . Blakket Hyænen , hverken Hund eller Løve , ler af Ulykker . Ædel fandt jeg altid den Indfødte og arm Indflytteren . Sandes skal det at skilte Verdener bytter ikke med Held Boliger . Gammelt Gærde gaar ingen over . Mur skal ved Magt stande ! TRÆLLEVISE Hobbel , bobbel , Pyh ! Swot er wor Sup ! Men Fjedt og Bien , dero blywer Bøn ' ! Mæsk Jer , faa Majt , blyw manne ! Hobbel , bobbel ! Kog en Sup for de S tur ' ! Svirp djæ Finger ! Skold de Rig ' djæ Røw ! Hobbel , bobbel , Pyh ! DEN DØDE HANE Hadefuld Hanens Hjerte jeg aad . Nu er Gryet som Graven , uden den Galende . Meget formaar en Mand med en Kniv : aldrig yppede han dog Liv i Ormen . Fjerkræets Fjende er ilde faren . Den hvem Kaglen er ukærkommen begive sig i Kisten ! VUGGESANG Mit Løv , mit lille Træ , grøn dig , gro i mit Læ ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Kilderne , Jordens Blod , og Mulden nærer din Rod . Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! De store Guder gaar gennem dit Hovedhaar ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! 16 Tag imod Sol og Sne , Varme saavelsom Ve ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Bider Hjorten dit Blad , glæd dig og gør den glad ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Højt i din Top skal Ørn made de skrigende Børn . Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Egernet fjæler sig fro hos dig i dit grønne Bo . Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! 17 Bliv , min Stamme , forbliv ! Af Ro og Gro kommer Liv ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Men giv til Vinden dit Frø ! Gavmild skal aldrig dø ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! Mit Løv , mit lille Træ , grøn dig , gro i mit Læ ! Gynger ham , I Grene , synger ham i Søvn , alle smaa Fugle ! TEKST TIL FLERSTEMMIG SANG Ide grønne Skove hørte jeg en Sang . I de grønne Skove hørte jeg en Sang , som om fjernt en Pige kaldte i sit Rige — Ak , Vidunderlige , syng endnu en Gang ! Hjertelig jeg kaldte , vakte Skovens Klang . Hjertelig jeg kaldte , vakte Skovens Klang . Svar af fulde Lunger gennem Skoven runger , tusind glade Tunger svared paa min Sang . 19 Alle grønne Skove er saa stille nu . Alle grønne Skove er saa stille nu . Ak en Pigestemme , som jeg hørte hjemme , kan jeg aldrig glemme . Ak , hvor findes du ? GRAVEN I SNE Den lille gamle Kirkegaard , hvor Muren med sin Vebend staar Her kom han ofte ene ind og var i Løndom , øm i Sind , Og skred langs klippet Buksbomsti de kendte Graves Skrift forbi . Et straalende , et dugget Blik han gav til dem der forud gik . Han vidste det , vi skal derned , men gyste lidt for hvad vi ved . Hvor kan den sunde Mand forstaaat ogsaa han en Gang skal gaa ? Han gik . Hvor Gruset knaser nu gaar med Cigar i Munden du . 21 Ved Jævndøgnstid , Vandmandens Tegn , Snebyger veksled støt med Regn — Jeg kom en Dag hans Grav at se og fandt den føget til med Sne . En Kuppel som et Pigebryst laa over Graven , hvid og tyst . Et Jomfrubryst af Sne og Lys , en elsket Form , gydt i et Gys . Dybt under frossen Jord og Sne . .. hvordød , hvor fjern — hvor nær hans Ve ! Den Tanke som du tænker her , den var jo hans . Den er saa svær . Forfærdet ringer i hans Sprog : „Hvor blev I røde Roser dog ? " Her er saa stille , hvidt og tyst og marmorkoldt , de Dødes Kyst . 22 Men udenfor jeg hører Gny og Bulder fra den haarde By . Sporvogn som hamrer med sin Last : En Folkevandring , Huj og Hast ! Her hvor han gik , her græssed Ko ; nu dunster Byens Asfaltbro . Sodomas Beg , som slæbt mod Nord begraver Sjælands gamle Jord . Pileallé , hans grønne Sti — en stenet Kløft med Sporvogn i ! En Hylen høres : Frelsens Hær ! Skibbrudnes Kvaler paa et Skær ! En Sø af Larm , et Druknekor — Sent hører Gud den gale Jord ! Hæst tuder Bil . Hvad naar man me ' en ? Den stille Ende af Alleen ! 23 I Barnets Haand en Ragekniv er den Tumult vi kalder Liv . Hist Byens Niagara - Svælg , her Gravens Ro — besind dig , vælg ! Nu ja , et Suk , man sukker , gruer , som vel man maa , ser paa sit Ur . Menhan , hvor tog han skønt sin Stund ! Thi Liv er Liv , i Dødens Mund . Og da han maatte gik han smukt , med Mandemod og sønlig Tugt . Ham lærte Skov at visne glad . Ja Løv og Liv de følges ad . Vor Pæl i Kødet : Vare ved ... naar Kødet gaar gaar Pælen med ! 24 Den lille Skræk , han er den kvit . Hans Hjerte tav . Nu værker dit . Se Sneen lyser som et Lin . En hellig Form har skjult hans Skrin . Det siger : Kødets Gang du gaar . Men sjælfuldt fattet Form bestaar . To Gange gav han Livet Form , i Livet selv , i ædel Norm . M en føl , det tøer ! Den vaade Luft er sælsom fuld af Paaske - Duft . Klar skrider Solen af en Sky og ler til den fortabte By , Og tindrer fager , foraarskaad i sorte Grenes Demant - Graad . 25 Sært brygger Luft og Sne og Vand , en kosmisk Lugt . Skyfødte Land ! I denne Luft hans Sjæl var døbt . Den er endnu om Landet svøbt . Et Hav er nær , med Slud og Salt . Midt er du , Byorm , i dit Alt . Hvor smager vel den vaade Luft som Pigekinders Hyben - Duft . En Node fra et Fuglekræ fortoner i et lysfyldt Træ , En Haabets spæde Sjæl i Sky , som nyfødt Mandbarns første Kny . Se Spurven bader ! Ej forknyt , i næsten ingen Tøvandspyt . Et Himmelspejl den basker i og toer sig paa de Dødes Sti . 26 Saa altfor tidligt ! Er den ør ? Dog Spurven føler at det tøer . En Regnbu ' stump omkring den staar , en kronet Fugledrøm om Vaar ! Følg du en fjedret Skabnings Raad : bryd Himlens Spejl og gør dig vaad ! Fra Vest er Vinden , som en Føhn ... Verweile doch , du bist so sch ön!Duer jo i din Evighed ! Gaa hjem ! Vid bedre hvad du ved ! Og med den Døde Sind i Sind man kysser ad den vilde Vind . Og lister bort , med Regn paa Kind . LUDVIG HOLBERG En gammel mager Karl , som spiste ene sin maalte Mad og snød sin skrantne Praas ; ham smagte Tavshed ; Timerne blev sene , naar alt var lydt og Døren vel i Laas . Kun Rottens Gnav forstyrrede hans Ro , og Lyset traf en Tænkers bistre Blik . Saa hørtes det som om en Hingstplag lo — han greb Papir , og Gaasepennen gik . En fyrig Sjæl ! Gud Amor stak bag Vesten ; menden var lang og knappet til hans Kværk . Det kaade Føl fik Grime paa ; og Hesten en gammel Helhest blev , med Spat og Værk . Men denne norske Sjæl , som var forklædt , latiniseret og i Lage lagt , professor - speget og i Plager stedt , han ytred i Komedien sin Pragt ! 28 Parykken hængt paa Knag ! Med Karlfolk - Isse han skrev i Enrum , lo og skrev og lo . Den tørre Hest fik Vinger , ja tilvisse , og ramte mangen med sin gyldne Sko . Det lattermilde Sind , med Strenghed i , kom af det samme Salt som Eddas Kvad . Hvor Sverre sleb sit Vid paa fredløs Sti blev siden Ibsen gram og Bjørnson glad . Nu hviles han i Sorø , sælsom Skæbne . Den danske Ager grønnes om et Navn , som søgte sig mod Barnløshed at væbne med smuk Taktik : Disciples Ly og Gavn . Han var en fremmed En . I Danmarks Ly blev han fortjent . Den sære frosne Mand var uden Svig . Han var fra Bergens By , men hører til i Aandens Fædreland . DE VILDE BLOMSTER De danske Grøfters vilde Flor — Ak findes paa den vide Jord saa sommerlig og sval en Pragt , saa sød en Magt ? Før Høslettid naar Rugen staar med grønne Aks , og Dræet gaar , og Kørvel breder Skærmen ud — du lyse Gud ! Nu vokser Is i Hav og Sund . Hvor er den sommergrønne Stund , da Blomst og Vej og Gud og du var i mit Nu ? DEN NØGNE PIGE Undse dig ikke ved din Pragt ! Jeg giver dig af Kys en Dragt . Dig slipper Tanken naar jeg dør , men aldrig , aldrig , aldrig før . MIN FADER Født 5 . Juni 1848 . Død 20 . Maj 1923 . Nu har han lagt sig . De store , varme Dyrlægehænder , de blev saa svage . Det hvide Hoved sank stumt tilbage . Nu bliver Aarene mere arme . Med Tak han tog mod sit Maal af Aar . Bered dig , Søn , paa din Faders Kaar ! DYRLÆGENS MINDE Ved Landevejen laa hans Hus , en gammel Vandskel - Vej , med Sus af mange Storme , hver en Stund , imellem Nibe og Hvalpsund . Før der blev By laa Heden nær , til alle Sider Lyng og Kær , et aabent , udstrakt , dystert Land , med Ris og Stargræs , Tørv og Sand . Vi Hjejlen hørte fra vor Rude , Tyly , en Tundra - Sjæl derude . Nu pifter Toget , købstadfro : Løgstør og Aalborg , Aars , Hobro ! Her hvor en Oldtid sent forgik og veg for nye Tiders Skik han trofast blev ved Bondens Stald , et dyrevenligt , slidsomt Kald . 33 I al Slags Vejr , med liden Ro , naar kværksyg Hest , forfangen Ko hans Hjælp paakaldte , ud han drog . Og Vejret ham med Svøber slog . Og hjem han kom , fra fem Mils Tur , en sunken , indadvendt Figur , med stille Træk , hvori var støbt et Steppeland , i Pavser svøbt . Kabudsen vel i Panden ned , thi Regnen stak , og Blæsten bed : De jydske Landeveje han befor som ingen anden Mand . Med Lygten under Vognen hængt , af sølet Landevej bestænkt , til Udmarksgaarden , gudforladt , han fandt igennem Mulm og Nat . Det røde Trampeldyr , hans Hest , var ingen Fagerhed , men bedst , naar det kom an paa drøje Mil . Ak , røde Broder , nyd din Hvil ! 34 Dyrlægens Drenge , ofte med som Køresvende , langt af Led , fik levet i et Æventyr af Bondens Verden , Bondens Dyr . Den lille slidte Fjedervogn var kendt i mangt afsides Sogn . En Hund med Ange , kaldet „Vavs " , den fulgte gennem Sne og Snavs . Bagi med alskens Medicin et gammelt stødt , umalet Skrin , med Bistouri og Sygdoms Skræk : Krokpulver , Kroton , Dyvelsdræk ! Paa dette Skrin som Agestol man ofte sad , i Regn , i Sol , og saa i gusfyldt Skumringsfald St . Elmsilds Aand paa Piskens Skrald . Novembernætter , naar vi krøb som i et ravnsort Fløjels Svøb og saa i Lygtens Skær fra neden uhyre Hesteben paa Heden ! 35 Ved Sommertid , med lysbagt Muld , og Klokkelyng og Gyvels Guld , og Lokesæd og søvnig Luft og Fluer , Støv — Lupiners Duft ! En Agerhøne - Mor med Smaa som spildte Perler hist man saa . Og Kæmpehøjens muldne Pande sit Vartegn skrev mod Limfjords Vande . Bag Vognen Støvet stille stod . Og Skyen skred paa Sneglefod . Og Lyngens Aande , Kamfer - sød , sin Røgelse i Nuet gød . Ja , da var Sommerdagen lang . Hvad er vel Aaret nu en Gang ? Den gyldne Tid med indre Kraft , din Evighed — du har den haft ! Paa mangen Tur , saa mangen Gang man paa et Vink af Vognen sprang og hented Planter som i Solen blev spejdet ud fra Agestolen . 36 En Blomsterven , en Blomsterkender , med spinkel Urt i varme Hænder ! Hans Drenge gennem ham forstod : det bedste ligger for din Fod ! Det simple Græs , det ringe Siv er Former af det rige Liv . Naturen paa en fattig Plet man skønner paa og skatter ret . Os skænked intet Bøgetræ et søjlebaaret Løvsals - Læ . Man lagde sig ved Rugens Kant , hvor man en kniplet Skygge fandt , Naar Middagsluen brændte hed , fra Syd , og Varmen blæste ned , og Faar stod gispende med Panden ind under Bugen af hinanden . Den røde Klinte , Kornblomst blaa i Rugens grønne Sø man saa , og liden Valmu , Ildløs - rød , fortæret af sin egen Glød . 37 De Smaa er Jorden mere nær og falder til i Mark og Kær . Med Næsen i det friske Græs man Myren saa og var tilfreds . Med fugtig Regnorm var man Ven , fik Lugt paa Fingrene af den . I Duft var Græsset hyllet ind som Luven paa et Dyreskind . Hvor dufted Krusemynte , naar det vaade Enghø laa paa Skaar , almægtigt , som om nys et Fad med Pebermynte skiltes ad , Naar Frøen med et vældigt Spring sig bjergede for Leens Sving med Plump i Aaens sorte Høl , hvor Hvirvler skrev som Fingerbøl , Og Kalmus gød i solhed Luft en fersk og dyndet Spædbarn - Duft , mens Kattefært og Sjæl af Fusel Døvnelden spredte uden Blusel ! 38 Du , Ærenpris , som Øjne blaa fra Grøftens grønne Vildnis saa , et Blik fra Dybet , himmelvendt , Veninde , kun i Sjælen kendt ! Dog ingen Duft som Kløver kvæger ! Med Honning i det skjulte Bæger den lokker Humlen til sin Mund , en søvnig , duftbedøvet Stund . Den hvide Kløver , tynd i Stilken som lysklædt , smækker Pige — hvilken sødtduftende og ydmyg Ranke , som Blomsten af en syndig Tanke ! Stedmodersblomst ! Den første Blomst der kom med Solens Atterkomst , forfrossen , paa en sydlig Ager , med blege Kinder , spæd og fager , Familjevis , en tidlig Ø af Farve i den kolde Tø , som Stjernelys fra Himlens Rige henaandet paa et nøgent Dige . 39 Pluk Kronen af , en lille Mand du finder da , fra Alfeland , som sidder paa en lille Stol , et smaat , men meget stærkt Idol ! Menfør det første Foraarsflor brød Padderok af skaldet Jord , en Dødningfinger lig , som peger — de Døde hvem en Vaar bevæger ! Ak , Padderok og Lærkesang ! Den nye Jord , den nye Gang man gik paa levret Brakmark ud , naar Solen sprang af Skyens Skrud ! Var det et Under at de Døde en Finger rakte mod det søde , af Lærkelyd besungne Haab , som steg af Jordens Syndflods - Daab ? Saaledes paa de jydske Veje vi Plantens Verden fik i Eje . — Ved Vintertid den ganske Pragt begrov sig under Sneens Dragt . 40 Dyrlægens Slæde , jernbeslaaet , er gennem mangen Snestorm gaaet . Tit drog med Gny den Ild af Sne ' n , naar den skar i til Grus og Sten ! Thi den der kørte skulde frem ! Han maatte ud , han vilde hjem ! Om Meder eller Hjul — det hørte til denne Mand , han kørte , kørte . Han vasked Kvæg med Arsenik , og Plage skar , thi saa er Skik , og slog som Falken ned paa Snive . Ja , han holdt meget Kvæg i Live . Ham mindes mangen Himmerbo som den der reddede hans Ko . Var Manden arm , og Pungen tom , men Øg i Folenød — han kom ! Nu er den lange Kørsel slut , Og Hjulet paa hans Gravhøj brudt . Den Angst de fleste bærer paa — ham kan den ikke mere naa ! KIRKEN I HARDANGER Stands , Vandringsmand , ved dette Hus , en armods - præget Bedesal , og lyt en Stund til Elvens Brus , som toner i den trange Dal . De strenge Fjelde giver Agt paa Dalen som en skummel Vagt . Men lys er Natten , øm og nordisk , en Sjæl af Dagen , overjordisk . Paa Graven lifligt Græsset gror , og Mælkebøtten sætter Frø , som Glober af et Perlemor paa Bunden af en Sølversø . Kun vilde Blomster — intet Træ de Dødes Ager giver Læ . Og Kirken , under Taagestjerner , sin magre Flok af Grave værner . 42 Her lagdes Dalens Trætte ned . Thi Mulden er den Trættes Ven . Paa Korset skrev man hvad de hed og føjed til : Vi ses igen ! Forgængeligt paa Træ man skrev , et stakkels bange , sorgfuldt Brev : Her hviler Guro Thoresdatter . Sov sødt i Fred ! Vi mødes atter ! Hvor dufter Græsset ! Elven gaar med vaagen Tummel , uden Hvil , et gammelt aabent Ulivssaar : Hvad vil du med de mange Mil ? Af Dug er Kirkens Dørsten vaad . Fortær en ensom Stund med Graad , O Vandringsmand , i Skyggens Riger , før du det næste Bjerg bestiger ! Vik , 9 . Juli 23 . MODER OG BARN En spæd , bevæget Vaar , to Øjne byge - blaa , et solskinsfarvet Haar , er kommen i vor Vraa . Livsglæden atter bragt med Kys i Verden ind ! Alverdens Under lagt som Spirer i et Sind ! Forunderligt at se i Barnesjælens Gry hvor gerne Fryd og Ve formæler sig paany . Den bratte , korte Graad , nytændt det søde Smil , med Kinden taarevaad — den lille Sjæls April ! 44 Hvor lysende og øm den unge Moder ler , en vaagen Lykkedrøm ... Javist Mirakler sker ! Det spæde Mandefrø i Moderarmens Ly : Lyksalighedens Ø midt i den haarde By ! SKABNINGENS TINDE AAEN Fra okkerrandet Grødesig i Bakken , gennem Kær og Eng , de brede Dales Blomsterseng , til Sommerspejl i Fjordens Vig ... Den tager alle Bugter med , den blanke Aa , thi den har Tid , fordybet hist , og her med Flid og Rislen paa et grundet Sted . En aaben , uforstyrret Strøm , med Himlens Billeder i Favn , indtil den munder i sin Havn : Ophavet , alle Aaers Drøm . 46 AAKANDEN Men Aaens aabne Levnedsløb af Undere er ej forladt . Aakandespiren i sit Svøb forvarer sig i Dyndets Nat ... Aakandens Drøm : Den sorte Rod paa Bunden af den dybe Aa et Budskab sender med sit Blod op i en Luft den aldrig saa . Fra Dybets Mørke stiger op en lang smaragdgrøn Navlestreng , som flyder , rokker med sin Knop i Strømmens solskins - stukne Seng . Den aabner sig en Sommerstund for Solen med en kølig Pragt , en mangebladet Blomstermund , som aander Vellugt af sin Tragt . 47 En Lugt fra Tropen , ør og hed ... Mangrovens Lud , hvor Solens Brand med stille Blænden fyrer ned og brygger i det fule Vand . Og lyse Nætter , hvid og vaad , i Sølverspejlet med sit Blad den blander Maanenyets Baad , og svømmer , dufter i sit Bad . En Stjerne lig , med svalet Glød , en sælsom fjern , begravet Ild , som Duft af Stenes Sammenstød og Tordenregn — Ask Ygdrasil ... Er ikke det vi drømmer om , som sender Bud med Stjerneskær , en Verden hvoraf Livet kom , i Nøkkerosens Duft os nær ? ODDEREN En Maar , som fik det Vaade kær ... en valen Mand med Svømmetær , som Aalen smækker , altid frisk , med Rovdyrsjælen fuld af Fisk ! I bugtet Aa han bugter sig og nyser Vand og fugter sig og lugter sig til Krebsens Krog — lidt nytter dens Tilbagetog ! En Fure i det sorte Vand forraader Geddens Banemand . En lønlig Klippen ved en Aa : den vaade Fisk der tygges raa ! Og Svømmekunstner paa en Hals han fører op en Oddervals i Aaens Høller med sin Viv som Skytler i en Væv af Siv . 49 I Bobler klædt , med Bugen op , man cirkler sammen , Krop ved Krop . Og er det henad Paaske - Tid med Vold man svømmer Aaen hvid . Man valser ud og ind med Spring og kærner Vandet vildt i Ring — til Legen ender i et Skum med Cirklens Kvadratur og Sum ! Fra Vandet Livet gik i Land . Og mangen Skabning ynder Vand og hyller sig deri igen — skønt ikke netop Fiskens Ven . Et Pattedyr fandt Søen sval og blev med Tiden til en Hval . Et andet kølede sin Sjæl paa Havmandsvis og blev en Sæl . Men Odderen med Adelsbrev ved begge Elementer blev og bugter i en glad Galop paa Moder Jord sin Ormekrop . 50 Med Smørblomststøv og Fnug besmurt han slanger sig i Eng og Urt og smyger sig med følsom Kind , varbørstet , mod den søde Vind . O Broder , Ven af Luft og Vand , beskyt dig , var dig i vort Land ! Op , alle gode Magter , frels hans Aa og Unger , Viv og Pels ! ISFUGLEN Juvelen ved den danske Aa , forborgne Vandes sjældne Sir , en vinget , levende Safir ... dig laante Himlen af sit Blaa ! Foran det vaade Møllehjul Regnbuen svæver i en Røg ; her gør et luftigt Jagtbesøg , selv irisblaa , den sjældne Fugl . Og siden fra sin Vægter - Gren den styrtedykker efter Mad og føjer til sin Fangst et Bad — en stædig , fiskegraadig En ! Til Hælvten Næb , i Øjet Flint , en Fugl hvis Sjælelys er faa . Sin Farve fik den udenpaa ! Af Paradisets Spejl en Splint ! 52 Skal den der fik en stækket Flugt og stirrer blændet i en Bugt forbavse Verden med sit Spekter ? Du Aaens Ædelsten og Vægter ! PILETRÆET Ved Bredden staar den blonde Pil og rækker søsterlig en Ranke , sit Hovedhaar , imod den blanke forstrakte Vandrer , med et Smil ... Mens Aaen skrider , Pilen gror ! En lang , fordybet Plantedvale , med Roden ankret i den svale , af Aaens Nærhed rige Jord . Hvad er saa yndigt , uden Harm , hvad er saa vakkert , som en Vidje , naar Vinden griber om dens Midje , og blidt den svajer i hans Arm ? 54 KVINDEN Hun nærmer sig fortænkt det Vaade . Vil hun i Aaens Arme stige ? Men nøler lidt — hvad vil du , Pige ? Er Mennesket sig selv en Gaade ? Hvad kan det unge Væsen savne ? Et Skjul i Aaens svale Bølger ? Din Nøgenhed den gerne dølger ! Den favner dig med tusind Favne ! I Aaens Skød dit Billed spejler sig med en Flakken som en Kerte ; blot ved at favne det din Bejler forraader gyngende sit Hjerte ! Af Vandet kom du , Fristerinde . Som Bølgen hæver sig dit Bryst . Og Flod og Ebbe fra en Kyst du bærer i dit Blod , O Kvinde ! 55 Som Nilens lunkne Lotus - Dynd dit Haar er hyllet i en Luft af Gær og Grøde — Livets Brønd og Bundløshed : Aakandens Duft ! Fra smukke Kattedyr , O Kvinde , din Nerve fik du og din Ynde , og Sorgløsheden i at synde , og i at sno dig — Odderinde ! Med Fuglefjer du stundom smykker og sætter Kronen paa din Magt ; hvorved endog du overskygger i Øjenlyst Isfuglens Pragt ! Men som det søde Piletræ er , Kvinde , Elskede , dit Læ , din Vækstlighed , dit Væsens Vaar . Indhyl en Synder i dit Haar ! Af Dyrets Slægt det sidste Led paa Jorden , fjernet kun et Fjed fra Ormekrybets Ynglested — Naturens Mening , Maal og Med ! 56 Et Underværk af Vækst og Form , og Farve , Sødme — Skønheds Norm ! Et Taarn af Liflighed og Tugt ! Alskabnings Rod og Blomst og Frugt ! ABC- RIM Aa . Aal Med Flynder ej bør maales Aal . Hver Skabning har sit eget Maal . A . Abe En Nød man gerne Aben giver , skønt sjælden den taknemlig bliver . B . Bi Naar Bien Blomstens Honning røver til Tak Værtinden den bestøver . C . Columbus De Lærde Bogens Bjerg bestiger ; den bolde Drømmer finder Riger . 58 D . Danmark Her gynger Bølger , Blomster , Piger , og Lærkelyd til Himlen stiger . E . Eg Du skønne store , gamle Træ , giv længe Danmarks Sønner Læ ! F . Føl Det kaade Føl , som visse Smaa , en Gang maa have Grime paa . G . Gaas For Dumhed skylder man en Gaas ; dog bedre Maaltid næppe faas . H . Hund Har , Hundeven , du vel betænkt : den er med Bændelorm befængt ? I . Iris Regnbuer , Blomster , Øjne — Kære , hvor er der meget skønt at lære ! 59 J . Juletræ En sælsom Frugt af trange Dage : et Træ som bærer Lys og Kage ! K . Karlsvognen Med Ro den vidner fra sin Himmel : Bevar dit Væsen i en Vrimmel ! L . Løve Naar Solen staar i Løvens Tegn forgylder sig den ganske Egn . M . Maage Se Maagen som med Færgen følger , hvid som et Skum paa Bæltets Bølger Menneske . Med Frygt man tænker paa sin Art : forbitret gør den Livet bart . N . Nordenvinden Med Bus huserer Nordenvinden , men giver Roser dig paa Kinden . 60 O . Odel Fra gammel Tid var Bonden fri . Forsvar den Jord du stikker i ! P . Paradisfugl Til Hattepynt man Fugle myrder . Ja , Kvinden bærer mange Byrder . Q . Quinde . Med Q man ikke stave maa . Nu staves Kvinde tørt med K . Don Quijote . Af ham har mange Slægter let . Stod Latteren sig rigtig ve ' et ? R . Rose Den aabner sig mod Sol og Luft og er saa rød og sød af Duft . S . Skildpadde Forskanser man sig i et Panser , man ender ensom , uden Sanser . 61 T . Tiger Naturen havde sine Tanker , den skrev et Bur paa Tigrens Flanker . U . Ur Tag Tidens Gave vel i Agt ! Mød at den iler uforsagt ! V . Væsel En Ørn paa Væselen slog ned . Men Byttet den i Struben bed ! X . Xerxes Han pisked Havet , herskesyg . Ved Salamis han selv fik Stryg . Y . Ydun Hvad Eva bød dig Sjælen tynger . Men Yduns Æbler dig forynger . Z . Zobel Hvem tænker paa den stakkels Zobel , naar man forklædt i Pels er nobel ? 62 Æ . Æbletræ Naar Æbletræet blomstrer , Ven , er Livets Morgen der igen . 0 . Oehlenschlager Han graved Guld i Ravnekrog og satte Kronen paa vort Sprog . BARNET OG BILLEDBOGEN Den lille Dreng forpustet stønner og slæber frem sin Bog med Dyr , med fromme Vink og fagre Bønner : En lille Tur ? Et Eventyr ? Og hyggeligt paa Gulvet sammen vi finder os en fredet Krog og blader kyndigt og med Gammen , forbavset , i den gode Bog . Thi altid ser vi naar vi blader , de lodne Brødre som fra nyt , og styrter os i Breddegrader og Verdensdele uforknyt . Fra Isbjørn og Polarnats Riger til Andesbjergenes Kondor og Junglekrattets Kongetiger — Pingviner som mod Sydpol bor ! 64 Ichneumons Tapperhed vi ærer , den Brilleslangen kækt fortærer . Rhinosseros , af den vi ler , og med en Studsen Strudsen ser . Hajfisk os fryder , Bavianen , og Papegøjen , Pelikanen , og Støren , Skarven , Kolibrien , og Perlemusling , Svalen , Bien ! * Hej , Bedstefader Elefant ! Med Elfenben i Mund , og Snabel , stor som en Omnibus , o Fabel ! Men Æventyret er jo sandt ! Giraffen — er den ikke til ? Et Underværk , Naturens Spil , fra Steppe - og Mimoseskove , med Hestens Skanker , Koens Klove , Gazellens Øjne , Sjæl og Sind , Solskin og Skygger paa sit Skind , samt Æselsvans , Kamelens Vom — kun Højden er den ene om ! 65 Okapi , hvem den slægter paa , er Tipold ' fætter til Tapir — nu ved jeg ikke hvad du gi ' r ! Saa vidt kan Frændeskabet gaa ! Tapiren har , skønt kort , en Snabel , og Elefanten ligervis , og begge ligner lidt en Gris — nu trækker sammen vor Parabel : Thi hvis du sagde at Giraf og Elefant er i Familje , som for Eksempel Løg og Lilje , den rette Sammenhæng du traf ! Den Lille brister glad i Latter , Familjen tydeligt han ser ! Selv om man ikke Alting fatter , man har dog hørt et Under mer ! * 66 I zoologisk Have siden endrægtig lufter vi vor Viden , ser Tranedansen ved Fontænen , og rymper Næse ad Hyænen . Os Løvens Tungsind stumt bevæger . Vi klapper Æselføllets Mule og hilser Bjørnen i dens Hule . Fra Indelukket Lammet bræger . Vi Egernet med Fryd betragter , vor Broder med de vævre Fagter , og Odderen , den vaade Mand , som yppig dykker i sit Vand . I Tykhud - Hus vi Hveden deler med Fader Elefant , som skeler . Flodhesten som en Kuffert gaber , med Pløkke i — du milde Skaber ! * 67 Og mere henrykt Bogen favnes , naar næste Gang Forandring savnes ; man blader om med begge Hænder og finder dem igen vi kender . Ja Digt og Opspind staar til Skamme for hvad man rigtigt ved om Dyr . Thi mange Former af det samme , det er Naturens Æventyr ! FEBRUAR Stille vanddrukken Luft — de aabne Jorder ligger hyllet i Sne og Smeltevand som en tilklinet Kappe efter Bygen . Hegnet nøgent , de stride Popler , Bakke op og Bakke ned , som en Procession af Blinde , svøbt i Tøbrudstaagen . Plovfuren blottet og sort , en nyskabt Sorthed , dyppet i Væde . 69 Den oversvømmede Sig brygger Tøvand , Is og Sne , og et Spejl af Skyen sammen i sin Keddel , dystert og svangert , et uhyggelig forsænket Druknehul , hvori Dagen gaar under . Men Fantomet af en Lysning , som en hvid Rose paa Sydhimlen , røber hvor Solen gaar skjult bag Skylaget . Vinterens Ryg er brudt . Vand og Muld indgaar i en Forening . Vand og Luft yngler . Briste skal Vinterens Larve . I en stor regnduftende Ensomhed , ene med megen Muldlugt , Kulde og et rent Hjerte — 70 af en som har smagt Farven og nærer sig af naar den tænder , og naar den slukker , og som har lært at leve , og forgaa , hver Gang han aander , er denne Stund fastholdt . Med Mandevid , Uskyldighed , og et ædelt Behag er sligt malet . Vel er det at være født og at ende sine Dage i Danmark . LØSTE VANDE Som Stærblinds Øjne Søen laa med brustent Blik der Intet saa . Nu tindrer imod Himlens Blaa det aabne Hav . Naturen ser — og ler . Og Fuglen , hvem den trange By i frosne Parker laante Ly , til Havet finder Vej paany , og ruller paa et Bølgebryst med Lyst . Med Bølgen boler Solen kaad — Af Skuret , Mand , den skarpe Baad ! Bliv gennemblæst og vel og vaad ! I Havets nye Hjerte slaar en Vaar ! 10 . Apr . 24 . DE DANSKE SKUDER Nu render Hav mod Danmarks Kyst . Nys Jævndøgnsstormen gol . Brat lukker Bygens sorte Spjæld for bleg Septembersol . Hej , Bindingsværket blæser ned om Bonden og hans Dyr ! Den røde Stjerne Mars om Natten brænder som et Fyr . O ho , hiv Ankret op ! Sæt Stævn mod Sø og Blæst ! De danske Skuder bruser Nord og Syd og Øst og Vest ! Hvor Nordlysspektret leger tyst i Sælens kolde Hjem de danske Skuder bryder Barrieren : Fuld Kraft frem ! Og sagtelig de gynger i en grøn og lunken Sø , som føder Flyvefisken , ud for Ceylons Trope - Ø . 73 Kip Flaget for den noble Kæmpehøj paa Danmarks Kyst , O Skipper , som staar Sundet ud til oversøisk Dyst ! Her hviler hun fra Lodbrogs Tid , bekendt for Sømands Daad , som red det aabne Hav i en aaben klinket Baad . Ak Livets Morgenrøde er paa Jorden til endnu . Naturens Børn paa fjerne Palmestrande møder du . Fem Verdensdele blusser med en nyformælet Lyst som unge Brude lagt til fem Verdenshaves Bryst . Hvem husker ej det danske Flag i fjern og fremmed Havn ? Den lyse Dug har tændt det allersmerteligste Savn . Med vaade Øjne mangen Karl saa Flaget tone frem : 74 Nu skinner Pinsesol paa Fyn my God — nu vil jeg hjem ! O ho , hiv Ankret op ! Sæt Stævn mod Sø og Blæst ! De danske Skuder bruser Nord og Syd og Øst og Vest ! 13 . Sept . 24 . KAI NIELSEN Nu falder Løvet . Ja Løvet falder . Og Træet gyser med nøgne Lemmer . Og Stormens Aander i Skoven kalder , de gamle rejsende , dystre Stemmer . I Haarets Rødder en Kulde stiger — : saa sank da ogsaa den Sommers Riger ! Alvældig Solen , skønt uden Varme , fra Bygens Porte et Glimmer ødsler ; og vaad af Regnen , i Lysets Arme , Naturen haaber , mod nye Fødsler . Men han der ligger bag blændet Rude , med brustne Øjne , for ham er det ude . Ja uden ham , som ej mere higer , paa Stjernevejene Jorden stormer . Nu er han stille , en falden Kriger , nu er han Form , han hvis Liv var Former . Et Ler i Ler er hans Skaberhaand , som gød i Eva en Elskers Aand . 76 Og Mørket falder . Hør Regnen mumle mod sorte Ruder , den gamle Gaade vil Tanken atter som før fortumle — dog Døden atter som før skal raade . Og Stormen rider i Natten ind — Far hen , O Sjæl , med den vilde Vind ! 3 . Nov . 24 . LÆRKEN I TIBIRKE . TIL LUDVIG HOLSTEIN Hvor Bakken hælder blomsterklædt imod Mosen og honningsød Luftningen løber over Rugen , hænger i den lysende Himmel Junilærken , saligt syngende de lange søde Dage . Den vilde Rose blomstrer . Rødmende staar Rosenbusken rundeligt prydet , dugget og duftende , et Bad af Svalhed og Blomsteraande , Søster til Aftenstjernen og de lyse Nætter . 78 Aldrig gaar mig af Minde Vildrosens Under , Lærkenog de lyse Nætter . Altid ringer mig i Sjælen dine Sommersange , Nuets fortryllende Talsmand , Elsker og Sanger ! 3 . Dec . 1924 . FAKKELSANG Mel . : Snart er Natten svunden . F rygtesløs Titanen , var end Guden vred , hented fra Vulkanen Ildens Gave ned . Styrk som han dit Hjerte gennem Gru og Gys ! Løft din klare Kerte : Dunkelhed — bliv Lys ! Gennem Mulmet drager Jordens Børn med Magt . Ingen valne Klager , Ilden er vor Agt ! Mange om det sammel Retning ! Takt og Tugt ! Bær med Sang din Flamme selv i Dødens Slugt ! 80 Ensomt Tanken fødes , Mandeviljens Ve ; mange Sjæle mødes , har man lært at se . Vel forløst en Tanke avler Tanker — Hil ! Hyldest til den Ranke ! Fakler ! Ild til Ild ! KNUD RASMUSSEN Berømt blev mangen Mand ved sindrigt Skrift . Respekt for Grubleraandens svale Raad , saa vel som kæk og smuk Aladdins - Daad ! Dog Mandehæder maales ved Bedrift , Haardnakkethed , der gaar betænkt til Maalet , som Glød og langsom Køling hærder Staalet . Der bor en Stamme nær den nordre Pol . Højt imod Nord , hvor Grønlandsbræen løfter sin Isblink mod den matte Midnatssol , og Hvalros udenfor i Søen snøfter , mens Bræen kalver med en grov Allarm — her i de golde , snebegravne Kløfter et skindklædt Folk sin Arne holder varm . 82 De samme Vilkaar som i hine Tider da Isbræ - Vinter red Evropas Sletter , og Mammuth hosted Rim i Maanenætter , mens Ulven bælged med de slunkne Sider . De lune Skove med vor nøgne Broder , fra dem blev Slægten skilt ved kolde Floder . Da vendte haardfør Mand sin Sjæl mod Nord . Og Eskimoen følger i hans Spor ! Med stille Mod i Angster sig at væbne — naar Mørket Maaned efter Maaned ruger , at holde Sjælen oppe , naar det knuger , i Vinterhuset føget ned for Uger , mens Stormen ryster Fjeldet i dets Fuger — det lærte Eskimoen af sin Skæbne . En udstødt Slægt ? En falden , fattig Synder ? Nej , Adel , Sjælfuldhed med sligt begynder ! Det fostrer frie , ufortrødne Hjerner at gaa mod Kulden , Livet mere sødt , thi man har skabt det , Blodet mere rødt , thi Raskhed volder Fryd , i Blodet Stjerner ! Det røde , raske Blod fik han i Eje som kom af dem og kender deres Veje . 83 Nu har han fulgt sit Folks usikre Spor , fra Grønlands Gletscher , gennem arktisk Nat , til Melville , Baffins Land og Labrador , og langs de frosne Kyster yderst Nord , ud til hvor Asiaten gudforladt de samme strenge Urtidsveje for . Han for dem , mange hundred strenge Mil , og vendte frostbidt hjem — men med et Smil ! Saa ofte hungrigt mod det Fjerne stævnes , med Herodot , med Stanley , skal han nævnes , de glubske Navne , af Ide besjælet , og med en nydøbt Verdensdel formælet , med Bering , med Hans Egede — de Stærke som førte i en Vildmark hvid Mands Mærke . Som Idrætsmand og Forsker , Etnolog , hans Navn staar prentet i Den store Bog . Vel hjemme fra den lange , stive Færd ! Dit Slædespor vil Fygesneen slette ; men din Bedrift skal ingen Slægt forgette . Din Varde rager op paa Tidens Skær . 84 Det danske Sind og Landskab staar du nær , du Søn til Hælvten af en sjællandsk Slette — snart gaar du under lyse Bøgetrær ! Kron ham med Blomsterkranse , danske Piger Thi han har lagt en Ring til Danmarks Riger ! THØGER LARSEN AETATIS SUÆL At være eller ikke være gør mangen sølle Bymand svimmel . Paa Jorden rejste du din Himmel . Din Æresdag er Bondens Ære . 5 . April 1925 . STÆREN Lysfyldt Morgen , til Marven kold , med Rim paa Tage og Træer ! En Fuglestemmes Vellyd fornemmes — Eja , den første Stær ! Som mange varme liflige Kys smelter din Morgensang ! De mørke Dage er ladt tilbage . Foraar — endnu en Gang ! Mig er fortalt et Foraarssagn , om Barnekongen , Kong Skjold : fra Tøbrudsvande til Danmarks Strande han kom , en Vaarvind i Vold . Paa Skibets Mast var hejset en Krans . Af Løv var paa Dækket et Telt . Medbør og Bølge var Skibets Følge ind gennem Sund og Belt . 87 Saa lagde det til — og i samme Stund var Kysten og Skoven grøn ! De svale Agre bredte sig fagre med Urter og Tusindskøn . Med Skibet fulgte en Trækfugleflok ; som susende , brusende Vind i glade Hære de funklende Stære paa Danmarks Kyster slog ind . Saaledes kom Vaar til de danske Øer , et Barn med Øjne saa blaa , et Skib som Skoven , udsprungen paa Voven , med Stær paa gyngende Raa ! Men da Kong Skjolds Regering var endt man førte ham paa en Skude . Han kom fra Havet , han blev begravet , som Sol gaar ned , derude . Da rejste ogsaa Stærene bort ; thi falmet laa Kyst og Skov , og over Strande og gysende Vande gik Frosten med isskoet Hov . 88 Kong Skjold , det er Livets unge Søn . Hans Smil gaar som Sol over Sø . Naar han kommer den danske Skærsommer slaar ud sit Telt paa vor Ø . Han kommer med Stæren , han dvæler med den i Danmark — med Stæren han gaar . Hvor tit forynger , naar Stæren synger , dit Hjerte sig endnu en Vaar ? CHARLES DARWIN Mod Havet bryster sig Englands Klinter . Og fuldrigget Skib med skyhøje Sejl krydser fra Kuløens taagede Vinter mod Tropesol og Koraløers Spejl — Englands Arv fra de havfro Normanner : Udvid dig , staar der paa Britens Banner . Lyset fra Østen , mystiske Skrifter , Menneskets Hjem hinsides Gravene ... Cook et Australia søgte paa Havene ! Fastlande ! Horisonter ! Bedrifter ! Er Jorden flak eller rund ? Rejs omkring ' en ! Før du til Aanden slutter , kend Tingen ! Af Udsyn og Mod kommer Sanddruhed . Den gamle , fornemme , stille Mand forlod sig paa en lutret Forstand . Udvidet blev han ved hvad vi ved . Erfaring præger hans Bryn , Prøvelse . Kundskab , som al anden Id , er Øvelse . 90 Men Følsomhed Forskeren boed i Bryst . Det mindste Kræ stod hans Hjerte nær . Naturens aabne Bog var hans Lyst . Han havde Dyrenes Verden kær . Mennesket følte sig før uden Mage ; han skrued det til sit Ophav tilbage . Hav Tak , du venlige Seer , for din Daab ! Du gav os igen Naturen , vor Moder , og førte os hjem til vor lodne Broder . Til Himlen sættes et usikkert Haab ; i Lyset af ham Livet blev grønnere . Gaa hen og lev det friere , skønnere ! MANDEN I KISTEN De lagde ham i en Kiste af Eg . Han laa saa stille , han var saa bleg . Med ham faldt Skovens skønneste Træ . For sidste Gang gav det den Døde Læ . Det skarpe Sværd fik med sig den Døde . Ingen ved hvad man hisset kan møde . Svøbt i en Kohud , thi Graven er kold , gav man den Døde Døden i Vold . OgKumbl blev rejst , mellem Hede og Fjord Saa var han gemt i den jydske Jord . Og Luren skurred , og Luren gol : en anden fyldte hans Højsædestol . Slægter kommer , Slægter forgaar . Højen stod vel tre Tusinde Aar . 92 Lærken steg over Højen i Sky . Maanen leged med Næ og med Ny . Og Broncetid endte , for altid fjern . Tiden gik ; og nu gik den med Jern . Skarpere , rappere klippede Staalet , Hjerteblodet , som altid , Maalet ! Ægyptere , Perser , Grækere reves . Liv brændte ud ; Asken beskreves . Til Indien stormede ung Alexander . Hannibals Hære bered Elefanter . Cæsar vælted mod Nord Legioner . Klerke peb om en salvet Forsoner . Med Gny og Støv gik Historiens Hjul . Munke og grublende Mænd krøb i Skjul . Og naar Paternoster og Ave var sluttet man stødte i Morter og opfandt Krudtet . Langt bedre gjorde man Grus af en By med varme Bøsser , som harkede Bly . 93 Skibene spyede Lyn og Torden . Det var den nyere Tid i sin Vorden . Verdenshavene lagdes i Tvang . Dampen suste , Maskinen sang . Flyvemaskinen i Skyen svæver , lastet med Bomber , Storbyen bæver . Nye Undere , nye Former . Jordens Hærskarer stormer , stormer . Svulmende , stride gaar Livets Floder . Fort og galt , som tilforn , Broder ! Verden gik ikke i Graven med dig . Trøst dig , den skærer , med Hu og med Hej Midt i Rædsel , Tumult og Død Spædbarnet springer paa Moders Skød . Og Bondebarnet vandrer til Skole , med flettet Haar , i en stakket Kjole — Blod af dit Blod , i utalte Led ? Bønder bor ved dit Hvilested . 94 Og Lærken stiger af nye Reder . Og Egen rundeligt Agern spreder . Her gaar det godt , med Kamp og med Spil . Alverdenmaa — og Alverden vil . Sov vel , Ven , et Aartusinde til ! VED AARSSKIFTET Det gamle Aar er gaaet træt . Nu kaster det sin fule Ham . Gør op dit sorte Regnebræt og tvæt din Sjæl for Værk og Skam ! En evig , ædel Verdensmagt er i dit Hjertes Hjerte lagt . Hvem vil med Vold mod den sig væbne ? Fortro dig til din Skæbne ! Vel mange Munde kræver Mad og snapper ængstet efter Luft . Men Solen skiller Skyen ad , og Vinden gaar med svanger Duft . Den spæde Vinterrug vil gro . Skal visne da din ringe Tro ? Snart gaar du atter under Bøge , hvad mere vil du søge ? 96 Alvældigt ligger Hav om Jord , med Maageflugt og Fisk i Flæng . Paa Sydhavsøer Palmen gror med Roden i Korallens Seng . Er Palmens Verden al din Ve , vil du „den anden Side " se , følg Vindens Vej og Havets Strømme , ja , indhent dine Drømme ! Hør , Vinden slaar sin Fane ud ! Det gamle Skib gaar over Stag . Og Bølgen runder som en Brud sin vaade Arm til Favnetag . Hil staa du , frie , ranke Aand , med Verdens Nøgler i din Haand ! Forgaa med Gru i dine Gader du , arme Sjæl , som hader ! Nationers Fængsel spræng med Lyst , du Borger i Ideens Land ! Mod Sjælefænger vov en Dyst ! Foruden Møje ingen Mand ! Oplad dit Sindelag i Sang , thi endt er Seklers Trællegang . Den Lov , hvis lyse Bud du ærer , du selv i Hjertet bærer ! TIDLIG VAAR Vintergæk er brudt af Mulden , brudt af Mulden , kækt Eranthis trodser Kulden . Spurven solforrykt i Sind tjipper i en nøgen Lind . Solet smiler Husfacader gennem lange lyse Gader . Blussende som Hyacinter Hyacinter , blide som den blide Vinter Skolebørn fra Skole gaar , Byens allerbedste Vaar . Frisk som Føl paa Eng , med Bogen under Armen , hopper Pogen . 98 Søster med en gylden Fletning , gylden Fletning , tankefuld forandrer Retning , med et stort og skyldfrit Blik , mod en fristende Butik . Hjem hun vanker , sval som Vinden , med en Bismarcksklump i Kinden . Stoltelig vor lille Broder , lille Broder , gaar Spadseretur med Moder . Benene er meget smaa , han maa trave mer end gaa . Tyk og tapper Stumpen render , krokusblaa de søde Hænder . Lutter lys og himmelsk Glæde , himmelsk Glæde , er Alverden for den Spæde . Henrykt standser han og ler ved et Underværk han ser , helt forbavset og beruset : røde Sten han ser i Gruset ! 99 Ak , I unge Blomstersjæle , Blomsters jæle , I er til , naar mellem Fjæle vi er lagt i Jordens Skød . Nærm dig gerne , stille Død ! Disse lyse Børneskarer Livets Arvelod forvarer . Noget summer — se en Flyver ! Se en Flyver ! Over Taarn og Tind han klyver . Sjæland ser han fra sin Sky , Sverig , Skibe , Sund og By ! Paa en Straale Sol vi rider , Eja , nu og alle Tider ! PAASKELILJER I Himlen Sol , paa Jorden Paaskelilje , et gyldent Syn i sorte Bondehaver , det første Grønt , før Kaal og Petersilje ! Til Sønden stod den med de gule Kraver og svajed i en arg og iset Vind , den jydske „Paaskeøsten " , strid og stind . Paa Marken nyfødt Lam i Vinden vakler . Og Pilen gynger Lys paa Sølverrakler . Og det var da som Dreng man gik til Præsten og skulde med Forstand bekræfte Daaben . Med Salmebogen blev man set — men næsten mer end til Sang den fik et Værd som Vaaben ! I Tvedragt laa man med et fremmed Slæng , hvis Fører var en fræk og fregnet Dreng ; og fremmed Stamme som med Haansord klaffer man med det Skyts man har ved Haanden straffer 101 I Fjernkamp Sten med Fnys man hev paa Slænget ; hvem skaaner slig forvorpen , hedensk Bande ? Men Bogen brugte man i Haandgemænget og drev den , saa den sprak , i fregnet Pande . Og derfor var den sorte Bog et Vrag , som om man læste baade Nat og Dag ; skønt Sandhed var : i Kundskab stod man moksen med samme Hæder som paa Bjerget Oksen . Brysk rørte sig i Drengebrystet Manden ; thi Vidner til ens Raskhed var tilstede , med Hovedklædet tugtigt op for Tanden , og Bogen knyttet i et rudret Klæde , en Fjortenaarig med et maalløst Blik . I Træsko elsket Væsen stundom gik . Som Blæsten pusted op sig Drengeviljen — hun stod og svajed blidt som Paaskeliljen ! En liden Bondemø med ferske Tænder og Haaret groet vejrbidt ned mod Brynet , med stutte , smaa , fuldstændig røde Hænder , og hvide Øjenfrynser over Synet . Som Faareuld hun dufted , ærbar Lugt , som nybagt Brød , og Kærnemælk , med Tugt . En Mil til Præst hun vandred imod Vinden , og derfor var hun kornblomstblaa paa Kinden . 102 Med hende stod man da , da Tid var moden , paa Kirkegulv , med Alter og med Kerte , og skifted i de nye Støvler Foden , og gav Pastoren Haand , med blændet Hjerte . Det lille Hvergarnsliv med Vælde steg , og Bondebarnet blev af Stunden bleg . Af Øjet sprang de demantklare Taarer , som Regn og Sol tilsammen , naar det vaarer . Med vel indbundet Kværk de ramme Bønder , med Em fra Issen , sad i Kirkens Stader , de gode Mænd i sluttet Flok til Sønder , Kvindfolket lidt til Norden for Gudfader . Man Salmen sang , med Hjerteværk og Ve , som Bønderfolk bør sig i Kirken te , saa godt man synge kan med Tand for Tunge . Men glubsk sig rørte Livet i de Unge ! En konfirmeret Mand , med Ur og Kæde , samt Pibe , Spanskrørsstok , gik stive Mile for Dansen i en Bondeby at træde , svært væbnet , udadtil , mod Amors Pile . Fik da en vis , unævnt Person Forfald , man ymted om et andet , vigtigt Kald , og vendte , led ved Tant , sin Ryg til Valsen , og drog sig nødstedt hjem , med Graad i Halsen . 103 Men var det lyse Ansigt der i Vrimlen , man gik i Dansens Tryllering med hende , søvngængeragtigt , stumt , et Par i Himlen , henrykt roterende om Lykkens Tinde ! Hvori bestaar den unge Elskovs Duft ? At man med Flid er for hinanden Luft ! To Hoveder i Dansen sammen hældet , af Drøm og Dvale sælsomt overtjeldet ! Thi unge Sjæle vil i Drømmen dvæle , den svale Higen der sig selv bevarer , som Frøet under Blomsten vil sig fjæle . Tidsnok man Kødets Alfarvej befarer . Naturen — véd man hvad Naturen vil ? Det véd man , Blomsten vil sit Farvespil . Se , Paaskeliljen smykker sig i Kulden , men skjuler Løget under sig i Mulden ! Smaa fyrretyve Aar er rundet , siden man gik med vakre Bønderbørn til Præsten . Adskilligt fik man føjet til sin Viden . Snart red man højt , snart traadtes man af Hesten . Naar Paaskeliljens svale Ild jeg ser , med Sødme mindes jeg min Barndoms Feer . I Paaskeliljens Duft et Bad sig gemmer , et Bad i Paaskeblæst jeg aldrig glemmer . LØVSPRING De nysudsprungne , de lyse Skove i Solen bruser paa Sjælands Kyst og møder Sundets safirblaa Vove som unge Elskende Bryst mod Bryst . Af Sol og Byger er Himlen bygget , og Linden løves i Lys — og se , se Æbletræet staar bryllupssmykket med Brudesløret af Blomstersne ! Gaa ud af Byen med mig , Veninde , hvor Skoven aabner sit grønne Bo , med mange Kamre , kom lad os finde en Busk som laaner et Læ for to ! En Bakke ved jeg hvor Bøge skygger og hælder lavt med det gyldne Skrud . Skovduen der i et Løvtelt bygger , og Jorden bager med Muldvarpskud . 105 En Spætte høres paa Træbul banke , og Ekko spøger , det gamle Spil , og Tiden , Tiden — den slidte Tanke forgæves spørger hvad Tiden vil . Paany et Aar sig med Ynde klæder , af Solen fristet , en henrykt Stund . Og Livet frydes . Men Mindet træder af Skyggen sagte med sorgfuld Mund . Fra Busken pipper en Fuglestemme , som nyfødt Drengebarns første Kny , en Bøn om Liv vi kan aldrig glemme , et Gry som aldrig igen skal gry . Veninde , tier du ? Tav du længe ? Kom du ihu en forsvunden Vaar ? Fra grønne Grøfter og Blomstersenge al Livets Sum til vort Hjerte gaar . Og lifligt Græsset i Brisen bølges . Og Solen skrider paa Himlens Bro . Ja sødt , Veninde , det var at følges og vel forligte i Danmark dølges som Fugleparret i Bøgens Bo ! DANMARKSSANGEN Hvor smiler fager den danske Kyst og breder Favnen , naar solklar Bølge og Sommerskyer og Skib med Lyst staar Sundet ind i hinandens Følge og Kronborg luder ved Sjælands Port mod hvide Skuder — hvor lyst ! Hvor stort ! Mod Søen stunded vor Sjæl tilforn . Men Bølgen brød med en Røst derude som Vindens Rislen i Danmarks Korn — da vendte mangen paany sin Skude . Den grønne Ager paa Sjælands Bryst ! Hvor smiler fager den danske Kyst ! 107 Den danske Mark i en Bølgen gaar som Aandedræt af en venlig Kvinde . Sødt gynger Byggen sit Silkehaar , og Rugen aander med Sol i Sinde , og Vinden iler til Hvedens Bryst . Hvor fager smiler den danske Kyst ! Der driver Høduft med krydret Vind . Igennem Engen en Aa sig slynger . Og Lærken ringer Skærsommer ind , mens vilde Blomster ved Grøften gynger . Gravhøje kroner det grønne Land . Hvor skønt fortoner sig Sø og Strand ! Alvorlig taler ved Alfarvej med Grønsvær tækket de Gamles Grave : Henfarne Slægter — forglem dem ej ! I Arv de gav dig en ædel Gave . Henfarne Slægter i Landets Marv sig ej fornægter . Bevar din Arv ! 108 Hvad Haanden former er Aandens Spor . Med Flint har Oldbonden tømret , kriget . Hver Spaan du finder i Danmarks Jord er Sjæl af dem der har bygget Riget . Vil selv du fatte dit Væsens Rod , skøn paa de Skatte de efterlod ! Men du der søgte mod fremmed Strand , de Gamle lig , som mod Søen stunded , hver Gang du genser det gamle Land , skal sande , her blev dit Hjerte bundet . Thi dybe Minder og gammel Agt og milde Kvinder — hvor har de Magt ! NATURENS AFSKED IAfskedslys i Bondens Haver nu Æblet blusser , skønt at se . ( Men hvor er Vaarens Blomstersne ? ) Trindt ligger mejet Markens Gaver . En gammel Sædemand og Graver gik over Landet med sin Le . Den rundelige Alt - Ernærer , Naturen , smykker sig med Frugt . Velsign med Føje Aarets Flugt — se Aaret blomstrer , Aaret bærer ! Det modne Straa paa Marken lærer at grønnes og at visne smukt . En Sfære som i Rummet svæver dit korte Liv er knyttet til . De underfulde Kræfters Spil du forsker ud med Kløgt — og bæver : thi ingen Kløgt og Kunnen hæver dig over hvad Naturen vil . 110 I Jorden ender Jordens Skarer . Og Jorden , som du stedes paa , med samt din Aske , skal forgaa . Hvad under Mælkevejen varer ? Men skønt er Nuet naar det farer ! Er Himlen fjern , den er dog blaa ! En sagte Frost i Natten sniger , og Søvnigheden føles sød . Ja nærm dig gerne , stille Død ! Gaa under , Jordens grønne Riger ! Og Mørket — lad det komme , Kriger ! Velsignetalt hvad Jorden bød ! BAALFÆRDSSANG Med Smerte staar vi ved din Baare . Dig skal vi aldrig atterse . Forgæves famler Livets Daare ; thi grum forbliver Dødens Ve . Ej andet Kaar os Jorden bød : Betal for Livet med din Død ! Med Lys og Skygge klædt vor Klode i Rundgang gaar omkring en Ild . Vær mørk , vær soleklar tilmode , du Sjæl , som for blandt Stjerner vild ; er endt din Lyst , og endt din Nød , da tvæt dig i den hvide Glød ! Den Stund du lever , løft din Pande ! Og bøj dig lydig , naar du maa ! Frimodig , prøvet Sjæl skal sande at det er vakkert at forgaa . Det varer ved , det fagre Spil , om ogsaa du ej mer ser til . 112 Med Jubel man paa Jordens Stier , fra Metropol til Palmers Kyst , af Alnaturens Aarer dier , som Barnet ved sin Moders Bryst , og giver Liv , i søden Stund , med mange Kys , fra Mund til Mund . Slægt følger Slægter , som en Kæde , af Aanden knyttet , Led til Led . At øge Mandevid og Glæde er al den Id der varer ved . De dyre Leveaar er faa . Men Slægtens Træ skal længe staa . For stedse fjernt , et Navn blandt Navne , dit Væsen staar i Mindets Malm . Saa giv til Ilden Skal og Avne , til Ilden giv den visne Halm ! Paa Livets Ager som tilforn med Kerne gror det grønne Korn . SØMANDSVISE En Sømand har sin Enegang som Fange paa en Ø . Lyt til en simpel Enesang imellem Vind og Sø ! Det bruser fra den vaade Vej i Nat og Stjerneskær — min Tanke gaar til dig , til dig ! Du er mig evig nær ! Hvor brænder Aftenstjernen hed ! Vi gaar mod Syd og Sol . Og Hjemmets Stjernetegn gaar ned , med Nordens sunkne Pol . Men frydefuld , med meget Mod , og gerne gaar jeg ej — thi min Forhaabning efterlod jeg , samt min Ro , hos dig ! 114 Mig vinker mangen yppig Kyst og mangen munter Havn . Et Anker griber i mit Bryst , det venneløse Savn . Thi hvad er Himlen altid blaa , javist , balsamisk Vejr , og Paradis , med Palmer paa , naar ikke du er nær ! Saa sejler man i Solens Glød og lummer Tropevind , mens Kuldens Rose blomstrer sød , min Pige , paa din Kind . Og Kokospalmen slipper Frugt som slaar en Mand ihjel — fordøm den hele hule Flugt ! Min svale Ven , Levvel ! Ve alle Haves Vandringsmand ! Urolig er hans Færd , som Taage , Vind og Skum paa Vand og Strøm og skjulte Skær . Men bærer det mod Havets Bund , saa mangen Sømands Kaar , naar Søen gurgler i min Mund — til dig min Tanke gaar ! 115 Men naar den gule Løvetand ved Sjælands Grøfter gror , og fra det lave grønne Land man hører Frøens Kor ; naar Pinseløvet bryder frem , de danske svale Træer , og alle Fugle vender hjem — du er mig atter nær ! Ud for Tunis 22 . Dec . 25 . BLINDEBUKKEN Sødt over Rugens Senge synger Lærken . Med Søndagssolskin Junidagen gryer . Brat suser Spand i Brønd i Bondebyer , nys vaagen Pigen bærer Vand , i Særken . Ved Pandelokken Hesten ledes frem . Og Fjedervognen skydes af sit Gem . Med Kvidder Svaler krydser over Taget . Og fint i Morgenbrisen smelder Flaget . Thi det er Festdag . Man skal ud at age ! I Vandingstruget Husbond dypper Brynet og tørrer sig med Vesteryg i Synet ; Mimoser var man ej i hine Dage ! Der hænges Blondevask paa Solbærbusk . I Agestolen Smaabørn leger Kusk . Pasop i Hundehuset ryster Lænke : man blanker Seletøj — hvad maa den tænke ! 117 Og over Middagstid , da Dagen blændes , er Kongevejen fuld af Støv og Vogne . Man hilser Kendinge fra mange Sogne og slaar med Pisken Skrald — det kan nok hændes ! De stramme Liner fatter Manden huld . Fra Heden smiler Sol paa Gyvelguld . Lidt kører de om Kap , de gæve Bønder , saa Vejen staar i Ild som Flint og Tønder ! Og der blev set , med Ro i alt Postyret , Dyrlægens vidtbekendte Langsomtraver , ved Sværvægt adlet , mer end Flugtens Gaver , det røde Monstrum kaldet Trampeldyret . Langmodig et Læs Børn den røde Hest , med hule Gylp i Bugen , drog til Fest . En Virak svøbte blaa mod Sommersolen : Dyrlægens Festcigar i Agestolen . Et Egepurl , af Jyllands Urskov levnet , ved Fjorden vinker , grønt i Sommersolen , med Telt og Dannebrog paa Talerstolen , det ganske Himmerland til Grundlovsstævnet . Her taler , uden Kravetøj , Jens Busk , paa Ribejydsk , og revser Rigets Fusk . Den gode Grundlov var nok grimt fortolket . Hult Munterheden breder sig blandt Folket . 118 Men Karusellens hæse Liretoner i Lunden andetsteds de Unge lokker . Kraftprøven klemter , Kastegyngen rokker og slynger Hvin op under Egens Kroner . Vildt rider man paa malet Hest omkring og fisker efter udhængt Præmie - Ring . Der brænder Kaffeild i Græstørvsgruben . Og Hunde ligger Hunde argt i Struben . Forskellig Tand , forskellig Smag og Gammen ! En Bakke skraaner ud mod Limf jordsstranden , her finder Egnens Børnekuld hinanden , af Dagens Æventyr og Held ført sammen . Her leges Blindebuk med megen Fryd , til Hornmusikens fjerne Sommerlyd . Og der er dem i Dag der lugter Fjorden , og ser en Skov , for første Gang paa Jorden ! Her mødtes Børn af Egnens Standspersoner , Præst , Apoteker , nysudsprungne Sjæle , robuste Klepperter med Drengemæle , og Søstre , store knoppende Pæoner . Renvasket var man over alt Begreb , med uvant , pinligt Fodtøj i Bekneb . Straahatten lugted hedt af Lak fra Skyggen . Haar havde , efter Klipning , man paa Ryggen . 119 Paa Bakken gaar det løs med en Forfølgen og Byden Faren Trods — men Blindebukken paa Marken vanker vidt omkring , som drukken , med Ryggen til — Varsko ! Vil han i Bølgen ? Man vender Bukken om , man gækker , ler , han er den eneste der ikke ser ! Forbitret stanger han i Lydens Retning og griber til — og griber om en Fletning ! Han føler paa sin Fange — jo en Pige , i tynde Klæder , luftige som Sivet , med svale Arme , sval og blid om Livet , og liflig , sød i Haanden uden Lige . Et Aandepust ham rammer paa hans Haar . Et Hjerte i det unge Væsen slaar . Og vakker , sjælfuld føles hendes Varme . Der staar de , fængslet , i hinandens Arme ! Han letter Bindet fra — og staar paa Bakken som i en Ild , af Strande , Himle , Sole ! Den lille Kvinde , i en blomstret Kjole , med svære spundne Tove ned ad Nakken ! Rask gemmer han sig atter i sit Bind , som huer det ham vel at være blind ! Alverden med sit Gøglespil forblænder — maa han beholde hvad han har i Hænder ! 120 Saa sødt et Blod , med Duft intimt forenet af nyskabt Strand og Løv , og Solen , Saltet , som blev et Pigevæsen til af Altet , med det den lille Kvinde var forlenet . Du gaar igen , du danske Grønsværskyst , i Duften ved de danske Døtres Bryst ! Det skulde Blindebukken siden sande : en evig Hjemvé bandt til disse Strande . Ak , Bakken ud til Fjorden , blomstersmykket , den findes vel endnu — men Børnefølget , det raske Kuld ? Ja det har Tiden dølget . Dog Dagens Under har den ikke skygget . Den lyse Strand , den lyse Sommerstund , forbliver Livets første , store Fund . Og aldrig glemmes kan den lille Kvinde hin fjerne Junidag man greb i Blinde ! VED MIN MODERS DØD Marie Kirstine Jensen f . Jensen , 1849 — 1926 . Faderen Smed i Skovby paa Falster ; Farfaderen Ladefoged og Tømrer paa Nordfeldt paa Møen . Hun leved paa de Døves Ø . Og i en Skumring gik hun bort . En ensom , haardfør , hedensk Sjæl . Var Kvalen lang , er Livet kort . Vær lovet da det sidste Gys , som slukker evigt Verdens Lys . 23 . Maj 26 . JOHANNES V . JENSEN VERDENS LYS NYE DIGTE GYLDENDALSKE BOGHANDEL 1926 