text: DR . RENAULTS FRISTELSER DR. RENAULTS FRISTELSER GYLDENDALSKE BOGHANDEL-NORDISK FORLAG -KJØBENHAVN - MCMXXXV JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1935 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 5000 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN I DR . RENAULT laa for Døden . Det var allerede bekendt i Byen , gennem garderede Notitser i Bladene , han vidste det godt . Han havde set saa mange dø , nu skulde han dø selv , saa det indenfra . Han laa med lukkede Øjne og var ene med sig selv , i Mørke , saadan som man er det hver Aften inden man falder i Søvn , men han var klar over at der ikke skulde blive nogen Morgen mere denne Gang . Smerterne og Besværet var overstaaet , der var indtraadt det Havblik i hele Befindendet der hænger sammen med at Organismen har indstillet sin Kamp ; i Almindelighed tror Døende saa at nu kommer de sig , Euforien ; han vidste bedre . Det kom altsammen som han utallige Gange havde set det hos andre og hjulpen dem over det . Naturligvis , han havde altid vidst at han en Gang vilde komme i Situationen selv ; nu var han kommen i den . Hjælpen havde været der , den normale Stuegang , og Overlægen , hans mangeaarige Fælle og Ven , havde omfattet hans Haand ovenpaa Lagnet med sin , med et langt , fast Greb , idet han gik , det var Afskeden . Der var ikke bleven talt , der var ikke 6 mere at tale om . De var begge gamle , de skiltes som Drenge , med et Smil og et Vink til hinanden , maatte nu altsaa endelig hver sin Vej . Umiddelbart efte " r at Overlægen og hans Stab var gaaet var Kandidaten traadt til og havde givet ham den sidste Indsprøjtning , et sidste momentant Ubehag , Naalen i Sværen , og han havde knurret , aandsfraværende , og generet sig bagefter og nikket kammeratligt til Kandidaten , en ung køn Dreng , med alt Blodet i Ansigtet som en Rose , og han havde smilet , kønnere end det var til at sige , uendelig omhyggelig , og lidt konfus , og havde klappet Tæppet til igen , inden han var svunden ud af hans Synskreds med sin hvide Kittel , nystrøgen og aandende Sundhed ogsaa den . Paa et Tidspunkt havde Sygeplejersken været der , den aftenlige Renligholdelse , Hospitalets Orden , som ikke kunde forsømmes , hvordan det saa stod til med Patienten , hun havde vasket ham i Ansigtet og paa Hænderne med Sæbe og Svamp og tørret ham bagefter , og det havde vakt vage Erindringer , mærkeligt nære , men uden at han saa noget for sig , om da han blev vasket som Dreng , af en Overmagt , ublidt , og fik Hovedet skruet om med Vold , af en stor Haand ovenpaa , og blev skuret haardt ind i Ørene ; det var nu ikke dem der vaskede det gjorde ondt paa . Sygeplejersken var ganske ung , et Barn , med straalende Øjne . Alle Folk var unge , nu da man selv var bleven gammel . Jo ældre man blev , jo yngre blev da Verden ! Den unge Pige tog hans Haand i sin og vaskede den , en intim Berøring af de to vaade Hænder i hinanden , hinsides Huden , kødeligt , Livet 7 endnu saa nær , og for altid skilt derfra . Efter at Sygeplejersken var gaaet laa han endnu længe med den friske Sæbelugt i Ansigtet og en Køling af det fordampende Vand . Han var fuldstændig klar , en indre Synskhed , som var over Normalen ; maaske var der lidt Temperatur , eller det var Morfinen , som var begyndt at arbejde i hans Aarer og ophæve Fornemmelsen af det legemlige . Han tænkte med en Klarhed og Vished som aldrig før . Naar Stimulansen nu afløstes af Døsigheden , og Bevidstheden gik , et Moment man ikke er i Stand til at iagttage , saadan som man kender det fra hver Aften hvor man er falden i Søvn , uden Mulighed for at fiksere Tidspunktet , naar han nu faldt i Søvn , ja saa vilde han ikke vaagne mere , og aldrig nogensinde faa det at vide , det vilde være for hans Vedkommende som om han overhovedet aldrig nogensinde havde levet . Det lod sig altsaa ikke en Gang gøre at opleve Døden direkte , hvis man ikke formaaede det i Tanken , mens man endnu levede . Hvad der kom efter var ikke mange Overvejelser værd , som Læge kendte han det altsammen nøje . Naar han var hørt op med at sanse hvad der skete med ham , vilde andre overtage det udefra . Der vilde være den Døde at se , med Kraniet traadt frem , Lagenet op over Ansigtet , det travrige Billede paa at Aandedrættet er hørt op , Skærmbrætterne omkring Sengen , et vist koldt Ceremoniel , til man blev afhentet til Sektion , med Ligbrænding bagefter . Nekrologerne kunde man nogenlunde se for sig , de var nok allerede hentet frem paa Redaktionerne og pudset lidt op og ventede paa de sidste Par 8 Sætninger . Det var da hændt at en Nekrolog var kommen paa af en Fejltagelse og var bleven læst af Manden selv , ikke store Overraskelser . Det havde ikke noget fængslende ved sig , noget af det , heller ingen Gru , naar man var bleven tilstrækkelig gammel . Tilintetgørelsen ? Ja selve Begrebet gik jo dermed . Man kommer en Gang til det at man skal dø . Og saa skal man til det . I et Øjebliks Lune , Halmstraaet man trods alt griber efter , forestillede han sig at han var død , og hvordan det saa vilde være at leve op igen , han aabnede Øjnene , og ganske rigtigt , det var hvad man kunde vente : Tilværelsen , i dette Tilfælde Hospitalssengen og det høje klare Vindue lige for , hvorigennem man saa tværs over en Gade over til Husene paa den anden Side . Ovenover dem igen ragede der en Fabriksskorsten op over Tagene , et fortroligt Syn , brændt ind i hans Øje , i samme Synsvinkel , som et Skilderi , i den Tid han havde ligget her . Det var en Kæmpe af en Skorsten , han havde ligget og set op mod den sodede Top , hvorfra der til alle Døgnets Tider stod en Fane af Røg ud i Atmosfæren . Den havde et Væsen , var en høj rolig Herre , monumental , den ragede op med sit sorte arrede Hoved som en Vulkan , op i et Luftlag for sig ovenover Bydelen , den passede sit , at ryge oppe i Højden , som et Aanderør ind i Himlen . Hvad var i Grunden alle disse Obelisker og Taarne Fortiden havde stræbt i Højden med mod en almindelig anonym Fabriksskorsten ? Den havde en Funktion . Den vilde blive ved at staa og ryge der , i Morgen , naar han var død . Det betød at Ma - skinerne vilde gaa , Byen vilde faa Elektricitet . Det vilde gaa altsammen . 9 Solen var forsvundet fra Gaden , men den øverste Længde af Skorstenen var belyst endnu , højt , højt oppe , som en Alpeglød , en Rækken sig efter Lyset , mens Skyggerne allerede samlede sig nede mellem Husene . Fra Skorstenens Fod til dens Top førte en uafbrudt Række indmurede Jærntrin , som en Himmelstige , de sidste Trin svimlende højt oppe ; op ad dem vilde Mureren gaa , bare rolig , naar det gjordes nødig . Skorstenen var i Orden . Doktoren blinkede op til ham : Farvel , du ! Saa lukkede han Øjnene og gravede sig ned i Mørke igen . Men der vilde ikke falde Ro over hans Indre . Selv om man er kommen saa vidt som han var kommen , i Filosofi , kan der være noget i Underbevidstheden endnu , i Kødet , som rejser sig og gør Modstand mod Ophøret . Hans Tanker fik et næsten plastisk Liv , ikke langt fra Hallucinationen , der dukkede Erindringer op , Brudstykker , med en Tydelighed som i selve Oplevelsesøjeblikket , Billeder sprang ud for hans indre Øje og gjorde sig gældende , endda stærkere end i Virkeligheden , for Aar og Aar tilbage , fordi han i Mellemtiden var bleven klogere og kunde se Oplevelsens Betydning . Man har hørt sige om Folk der har været ved at drukne og er kommen til Live igen , at deres hele Liv er passeret Revu for dem i de faa Øjeblikke inden de mistede Bevidstheden , en Legende , selv Hukommelsen har en Udstrækning og forlanger sin Tid , man tror at huske alt , men det man ikke husker tæller jo ikke med . Sagen er nok den at en eller anden særlig levende Erindring trænger sig paa og udfylder Forestillingen 10 om hele Tilværelsen , idet den truede Selvopholdelsesdrift retter alt sit Lys derimod . Saadan gik det den gamle Læge der laa for Døden . Det sidste han tænkte paa , med en Lyskraft som trængte alt andet ud , var en enkelt isoleret Oplevelse , der havde været glemt , fuldstændig begravet under andre Oplevelser , i mere end fyrretyve Aar . Og her er hvad han huskede , i sin sidste Stund . II EN Gang som ung Mand , enlig stillet og ubemidlet ung Studerende , kom han til en lille tilfældig , aldeles ukendt Stationsby i Belgien . Han var paa Vej til Paris , tredje Klasse , med et nøje udregnet , minimalt Budget , ogsaa Tiden nøje udmaalt , en af de Eskapader en Mand skaffer sig Udveje til der forfølger sin Karriere , men ogsaa har Løsgængerinstinkter , uden at have Raad til stort andet end Flugten . Det var Vagabonden der gjorde sig gældende , men for hans Vedkommende under Kontrol . Toget holdt tidligt om Morgenen , i Daggryet , ved den lille Station , ekstraordinært ; det var paa den anden Side Charleroi henimod den franske Grænse . Lokomotivet blev koblet fra og rokkede i en Dampsky ind paa et Sidespor , hen under et Vandtaarn , hvorfra en Hose som en lang Elefantsnabel blev svunget ind over Tenderen . En eller anden Forsinkelse opholdt Toget i længere Tid . Det stod paa Sporet med tykt støvede Waggoner , en Række lange Sovevogne med nedrullede Persienner , hvorfra ikke et Livstegn viste sig . En Mand i Bluse med en stor Oliekande i den ene Haand og en langskaftet Hammer i den anden gik fra Vogn til Vogn , klikkede ind paa Hjulene med Hammeren og lagde Haanden paa Lejerne for at føle om de var 12 varme . Stilheden der var opstaaet , i og udenfor Toget , var af en ligefrem følelig Beskaffenhed . Der var næsten ingen Station , en lav Længe ved Siden af Sporet , med et Halvtag paa Jernstøtter ud over Perronen , indenfor saaes nogle ramponerede Glasdøre og Kontorvinduer , hvor der endnu brændte Lys . Det var saa rugende stille at man tydeligt hørte den uregelmæssige , haltende Tikken af Morsetelegrafen inde fra et af Funktionærrummene . Ude til Siden , hvor Perronen ragede udenfor Glastaget , var Cementen rimet , de nærmeste Tage var rimede , det havde frosset om Natten . Alt hvad man kunde se af Stationen og udenfor den var støvet , sort og forsømt , i Gavlen af et højt Pakhus eller en Mølle der ragede op var der en giftig Affarvning af Muren rundt om hver af de lukkede Lemme , hvad det saa var der blev fabrikeret der . Nogle skovklædte Bjerghøjder tegnede sig hinsides Byen bagved Fabrikerne . Stationen var som uddød , kun en Kone med et stort Klæde viklet op over Munden stod ved Ventesalsdøren med en Stabel Morgenaviser bundet ind i et Tørklæde . Den tredje Klasses Passager , som lod til at være Togets eneste , hankede sig ned paa Perronen og købte en Avis , et slet trykt lokalt Papir , store Typer paa Forsiden : Boulanger — den unge Mand stak Avisen til sig for siden at læse den i Toget . Han var i Gummifrakke , som raslede naar han gik , i den havde han siddet hele Natten i Kupehjørnet , efter at Fyringen , som bestod af meterlange smalle Skuffer med Gløder i , der blev skubbet ind i Siden af Vognen og formodentlig landede i et Rør under Sædet , efter at Fyringen forlængst var gaaet ud . Hen paa Morgenen havde han sovet og var vaagnet 13 stivfrossen . Han var kold helt ind i Marven , Hænderne nægtede at gøre Tjeneste da han skulde betale Aviskonen . I Jernbanerestauranten saa han der var Lys , han gik gennem Glasdøren , der var af Led og ringlede i efter ham med et Knald , fandt en Buffet hvor der i Øjeblikket blev sejlet med Karklude paa Zinkbeklædningen , men hvor det tilstedeværende Mandfolk , en lille sortsmudset en i et Forklæde , steg ned til at skænke ham en Kop Kaffe , af en stor Kande med Haandtag paa Siden ligesom en Kølle . Den Rejsende drak Kaffen , den var mærkelig lys , men skoldende hed . Ovenpaa slugte han to store Cognaker , der bredte sig som Ild i Maven paa ham , ekstravagant , de slog et Hul i hans Midler , men der var ikke andet for , han var bleven saa kold at det sad ham som Mundklemme i Kæberne . Hurtigt kom han til Hægterne igen , og blev nu overhændig hed . Fra Restauranten gik han over paa Toilettet . Besøgende ventedes aabenbart ikke saa tidlig , for der stod et kvindeligt Væsen med en Spand dampende Sæbelud paa Gulvet ved Siden af sig , i Færd med at sæbe Træværket af , mekanisk vilde han trække sig tilbage , men i det samme vendte det kvindelige Væsen Ansigtet om imod ham . Hun var ung , solid , ikke stor , men kraftig , bred , med lange blændende , flødefarvede Arme , der var bare lige til Skulderen . Som i eet Blik omfattede han hende fra Top til Taa , meget hurtigere end den Tid det tager at opregne Enkelthederne , den ene efter den anden . Hun havde et stort sort Haar , med et brunligt Lys i , som brændt Kork , det var ufriseret , kun 14 vredet op paa Hovedet og fastgjort ovenpaa som med en eneste Haandbevægelse , improviseret , men af en overdaadig , simpel Virkning . Ansigtsformen var en ren , kort Oval , Trækkene ikke forfinede , en lav Næse med aabentstaaende Næsebor og en stor , bleg , malvafarvet Mund , mørke Øjne , nærmest smaa , indgroede , men klare , af en perlefarvet Glans i det hvide af Øjeæblet , frodige Øjne . Slaaende , forbavsende var Ansigtsfarvens Friskhed , den var af samme matte , umærkelig pigmenterede Lød som Armene , ensfarvet over det hele ; hvor Huden stødte til Haaret ledte den Tanken hen paa Champignons med Muld siddende paa . Typen havde noget decideret folkeligt , Udtrykket ejendommelig permanent forlystet , saadan som hun saa ud idet hun vendte sig om , lidt med Næsen til Vejrs , moquerende , en væbnet Sindstilstand , men med Humor i , som kan observeres hos arbejdende Kvinder , af en Aarsag der altid er den samme , Mandfolk at holde fra Livet . Hun var i et Skørt , ovenpaa en Særk , ikke mere , stod med Strømperne ned i et Par sølede Sko ; aabenbart havde hun gjort det allernødvendigste Toilette , lige fra Sengen , til det usobre Arbejde der skulde gøres . Skørtet var snævert , krympet og havde taget Form efter sit Indhold , for og bag , hun lignede en Skulptur , svøbt i en Klud . Det kom ikke til Overraskelsesudbrud eller nogen Slags Forklaringer mellem de to , der saa aldeles uforberedt stod Ansigt til Ansigt med hinanden , aldrig havde set hinanden før , ingen Brug for Fransk eller noget andet Tungemaal , der blev overhovedet fra først til sidst ikke vekslet et Ord imellem dem , alt hvad der behøvedes for at kende hinanden intimt var i 15 Orden , de geraadede i et nyfigent Haandgemæng med hinanden paa Stedet . Havde Optrinet kunnet iagttages vilde det have set ud som et pludseligt kannibalsk Overfald , en Menneskeæder der smagte sig frem paa Ofret over det hele for at finde et vitalt Sted , spiste sig op ad Armene i hele deres Længde , lige til Armhulen og havde Næsen deri , i Haaret , i Nakken , i Særken . Hun lugtede brændt i Haaret , af Skov og Ild , Solskin , Tordenvejr , og af Dynd , af Græs , der stod en Livslugt om hende af Blod og Mælk , som fra unge Kvier , blandet sammen og forstærket af den bidende , stikkende Lugt i Rummet af Sæbe , af Klorkalk og af Ammoniak , som stank til Himlen , aldrig havde noget Menneskebarn lugtet sødere . I et Nu havde han gaaet hende over med Hænderne , hun var kølig i Huden overalt fra øverst til nederst , som fint Sandpapir at faa i Haanden , ufattelig meget Kvinde over det hele . Ofret satte sig til Modværge naturligvis , skammelig greben i en ufordelagtig Paaklædning , hun var stærk , men et Ingenting i hans Hænder , hun strittede imod og blev brudt ned Gang paa Gang , det kunde ikke gentages for tit , lod det til , hun gik bagover med Hovedet og lukkede Øjnene , kunde ligesom ikke taale at se forvorpen Adfærd , men nød godt deraf med Hovedet i Busken . Hun lo jo , en efterlignet stridbar Latter , nødvendig Indignation , men ikke nogen haard Latter , Magten var over hende , en Katastrofe , Skypumpe eller Storm , som forslugent kyssede hende skæv , først til den ene Side , saa til den anden , og allerede havde hende højt oppe i Skyerne . Det blev de to , de flyttede sammen . Forbavset , lyksaliggjort , med sin vaade , af Sæbevand buldne Pigehaand i hans fulgte hun ham ind paa et af Toiletterne , og her sikrede de sig Enrum ved at hægte Krogen paa indvendigt . Forladt udenfor stod Vandspanden , Karkluden og en Vaskebørste flød paa Gulvet , og med Skaftet lænet op mod Væggen stod en Skruppe , Renlighedens og Huslighedens Symboler , stillet sammen som en nature morte . Inde paa Stationsbygningen var Morseapparatet imidlertid bleven færdig med sin haltende nervøse Tikken , Rapporter op og ned ad Linjen , den var klar , Lokomotivet havde taget Vand og var stødt til Toget , med en Fjedren ned gennem hele Stammen , Stationsforstanderen gik med Uret i Haanden til Klokken ... Afgang ! Stationsklokken ! Toget ! Ud stormede den tredje Klasses Passager i Gummifrakken , var i lange Spring tværs over Perronen og kastede sig op i Kupeen , just som Konduktøren med et ubehageligt Ansigt stod med Laasen i Haanden ved Døren , den knaldede i efter ham , han sank bagover i Hjørnet , idet Toget satte sig i Bevægelse , Hovedet rullede paa ham . Han var fuld ! Han var fuld , meningsløst , efter det Par Glas Cognak , Spritten var gaaet ham i Aarerne , forkommen og fastende som han var . Fuld og forvaaget , dyppende med Hovedet og krøbet sammen i sin Gummifrakke i Hjørnet fortsatte han Rejsen , over den franske Grænse , mod Paris . 16 Saadan , netop saadan , et Stykke elementær Natur , altfor almindeligt til at det var Omtale værd , var den Oplevelse der beskæftigede den gamle Overlæge i hans Dødsstund og trængte alle andre Minder ud , efter at have været fuldstændig overdækket og glemt et helt langt Liv igennem . Det Liv han havde ført havde været en Tilværelse som alle andres , positiv , i enhver Henseende , efter Normen , den rigtige , men det var ikke den der nu gjorde sig erindret . Det var fuldbragt Liv , uden Rester i Fantasien ; han havde været gift og havde voksne Børn , al Skyldighed til Tilværelsen betalt . Der gives en anden Udvælgelse , som drager Liv , der ikke er bleven fuldbyrdet , ulevet Liv , op i Forgrunden , med en urimelig Magt , men uafviselig , det er Skilleveje man er gaaet blind hen over , Ting uden Eksistens , men som forlanger den bagefter . To Tilbøjeligheder havde ligget ved Siden af hinanden hos ham i sin Tid , som hos ikke faa Mennesker , til en ordnet , rationel Tilværelse , et langt Arbejde taget op fra en Begyndelse og ført til Ende , og saa det frie skrankeløse Liv , hvor man gaar efter Naturen , Rejser , Opdagelser , alle Have , alle Folkeslag , Vandrerens Tilskyndelse , der er saa gammel og saa uudryddelig . Han havde valgt den første Vej , og vilde vælge den igen , hvis han skulde gøre det om . Det havde været Arbejde , een eneste lang Arbejdsdag at se tilbage paa , nu da den var til Ende , alle de mange Arbejdsaar klappet sammen i et Perspektiv , vel levet , Ingenting at angre . Som Læge havde han fundet Tid til en Kongresrejse hvert Aar , til Hovedstæderne , og havde set andre Læger . Det havde imidlertid altid været hans Hensigt , en opsparet Drøm , der havde hørt til Tømmeret i ham , at han vilde gaa paa Rejser , naar han havde 18 taget sin Afsked , og se Verden . Og nu skulde det være forbi , endnu inden han var kommen saa vidt ! Et Bedrageri er det ikke en Gang at have orienteret sig paa den Lokalitet hvor man er sat , de fem Verdensdele , fordelt paa en Kugleflade , et elendigt Surrogat er Karrieren , selv Arbejdet der lykkes for en , naar det sluger det korte Liv uden at yde det Arbejdet er for , at fuldbyrde Livet . Hvor usselt af ham den Gang at han galopperede efter et Tog uden anden Grund end at han havde Billet til det ! Der laa da Skinner i ham selv allerede da ! Endnu ynkeligere , Hensynet til en Bagage , som han havde i Kupeen , som om hans Liv afhang af den ! Javist , Bagagen træder som oftest i Stedet for hele Mennesket . Men hvilken Bagage , for hans Vedkommende , en Haandtaske med de nødvendigste Klædningstykker , et Par Bøger , en Barberkniv , en Pibe ! Det var Piben han ikke havde kunnet miste ! Han hang da ved den endnu . Hans Identifikationspapirer , det havde været en Katastrofe om han var bleven af med dem . Jamen det var jo netop det der burde være hændt ! Undladelsessynder brænder som en Ild . Og det var den Pine den gamle Doktor var i , til det sidste Øjeblik , da Bevidstheden endelig forlod ham , paa et Tidspunkt der slettede sig selv ud . 17 III LIGE saa overgangsløst , udenfor menneskelig Kontrol kom det da Dr . Renault igen vaagnede . Han vaagnede igen . Det varede noget inden han blev klar over at han levede , og at det var ham der levede . Og da han ikke kunde være i Tvivl om at han var afgaaet ved Døden var der ingen anden Forklaring end at han var traadt over i en anden Tilværelse . Jasaa ! Han saa sig om , forsigtigt , ved at vende Øjnene først , uden endnu at røre sig , han var i et rødt , sparsomt oplyst Rum , tilsyneladende uden Vægge eller Grænser . Rummet plejede ellers at ligge i en grøn Skumring , da Natlampen var grøn , men nu var det rødt som i et Mørkekammer . Her var meget hedt . I det samme gik en Dør op , samme Sted som hvor Døren plejede at være , og han saa lige ind i en brændende Ovn ! Det kom Overlægen noget pludseligt . Men den tilhørende Erkendelse var ikke længe om at indfinde sig . Det var altsaa åen Vej han var gaaet ! Ja det var jo at vente , naar der i det hele taget var noget om det . Han blev ikke lidt hed . Ilden i den aabne Dør var saa blændende at den gjorde Indtryk af det uendelige Rum , en Dimension hinsides alt hvad man kunde 20 forestille sig , men skinbarlig nok . Der foresvævede Doktoren noget foruroligende om Overbevisningers Usikkerhed , kendt f . Eks . fra den Tilstand i Drømme hvor man flyver og er i Stand til i Søvne at forbavse sig over at man i vaagen Tilstand kan være i Tvivl om at det lader sig gøre , i begge Tilfælde lige overbevist . Overbevisningen er af absolut Natur . Men hvad er da Sandheden ? Da Doktoren , sin Vane tro med at gøre sig alting klart , var kommen saa vidt , tegnede der sig en Figur inde i Hvidglødheden , og ud af den traadte et Menneske , med Luerne slikkende om sig , og nærmede sig Sengen . Han var en ret almindelig Mand at se til , af ubestemmelig Alder , noget sammenbøjet , med smalle skraa Skuldre og et fremstrakt Hoved , der laa ligesom direkte paa Skuldrene , han var iført en lang Frakke , der gik ham næsten til Fødderne . Paa en forbindtlig Maade nærmede han sig , og Doktoren saa at Frakken han havde paa var af et graat askefarvet Stof , isprængt klare , glimmeragtige Traade , og det varvirkelig Glimmer , Marienglas . Stoffet mindede om gammel Silke , det man kalder Taft , og Kjolens Snit var ogsaa gammelt , uden ombøjet Krave foroven og med mange tætsiddende Knapper , ligesaa af Mica , Moden som den var paa Kants Tid , i Slutningen af det attende Aarhundrede . Med endnu et Skridt frem standsede Manden , lidt gauche i Bevægelserne , hilste og præsenterede sig : Mit Navn er Asbest . Han lignede Aske , selv i Ansigtet , men havde mærkeligt levende Øjne , saa udstaaende at næsten hele Øjeæblet saas , de var mørke , Blikket havde noget magisk , selvlysende ved sig . løvrigt var 21 Trækkene store , Mundpartiet svært og ragende frem af Ansigtet , naar man saa ham fra Siden . Tillader De at jeg uden Præliminarier gaar til Sagen ? spurgte han dæmpet , med et behageligt Tonefald , en paafaldende dyb og rig Stemme i Forhold til Mandens Størrelse . Jeg kan , hvis det ikke er Dem ubelejligt , tilbyde Dem en som jeg tror fordelagtig Forretning . Og inden Doktoren endnu havde svaret rømmede han sig og fortsatte : Jeg tror jeg tør sige at det varmeste Ønske De nærer , i den Situation De er i , er at vende tilbage til det Liv De lige har forladt . De fleste nærer det Ønske . I Almindelighed kan det ikke opfyldes . Jeg ser mig i Stand til at gøre en Undtagelse for Deres Vedkommende og foreslaar Dem i den Anledning en simpel Handel . Forudsætningen derfor er at den ene Part har noget den anden ønsker at erhverve , og omvendt ... Er det min Skygge De har i Sinde at afkøbe mig ? spurgte Doktoren betydningsfuldt og satte sig op i Sengen , med et rustet Blik . Deres ærede Skygge har jeg endnu ikke omtalt , sagde Hr . Asbest kort , paa en Maade der afviste Doktorens Fortrolighed . Hvad jeg ønsker at tilhandle mig for min Part kommer jeg til . Har jeg Ret i at De paa Deres Side nærer et aktuelt Ønske om at vende tilbage til Livet , begynde det forfra ? Det kan under Omstændigheder lade sig gøre . Vil De virkelig sige at jeg kan vende tilbage til Livet igen ? Ja . Hvis De kan tænke Dem at gaa ind paa de Betingelser jeg stiller staar det i min Magt at føre Dem tilbage til Tilværelsen igen 22 og placere Dem paa hvilket Udgangspunkt De selv ønsker . Hvad skal De have for det ? spurgte Doktoren . Efter Udløbet af Deres andet Liv , naar De har forbrugt hvad det er min Part af Handelen at forsyne Dem med , skal De høre mig til . Gør jeg da ikke allerede det ? spurgte Doktoren og saa sig om i Lummerheden . Endnu ikke , sagde Hr . Asbest . Foreløbig befinder De Dem i Skærsilden , antagelig paa Grund af en eller anden Forsyndelse De ikke har faaet sonet i Livet . Jeg kan ikke holde Dem længere end Straffen varer . Hvis De imidlertid reflekterer paa mit Tilbud om at faa overladt et nyt Liv tilfalder De mig for bestandig , efter dets Udløb . Hvad mener De med at høre Dem til ? Det Afhængighedsforhold De indtræder i til mig er undergivet min egen Fortolkning . Doktoren følte allerede Afhængigheden . Han fnøs saa stille , for sig selv . Da han talte igen var der noget som en Sav i hans Stemme , skønt yderst hensynsfuld : Beklageligvis kan jeg ikke gaa ind paa Betingelser hvis Rækkevidde jeg ikke kender . Har De ikke forstaaet det , Hr . Asbest , maa jeg bede Dem gaa , med samt Deres Prøvekasse . Han rettede Øjnene paa en Taske eller Randsel af gammeldags Form , en Felleisen , som Hr . Asbest bar paa den ene Hofte . Det var som om Hr . Asbests Kæber blev større , en uigen - nemtrængelig Haardhed , et Ego uden Lige , lod sig til Syne i hans Træk , 23 netop idet han gjorde dem saa udtryksløse som muligt . Stemmen var en Grad distinktere da han talte , understreget høflig : Det er mig kært at købslaa med en Mand som ønsker sine Vilkaar gennemlyst . Jeg ved ikke hvorfor jeg skulde skjule , overfor en Mand af Deres Intelligens , hvad jeg mener med at De skal høre mig til . De fleste ved dog hvad Tjeneste er . Jeg indrømmer Dem , Handelen har i dette Tilfælde en særlig Karakter . Hvad jeg ønsker , naar De tilfalder mig , er at bytte Personlighed med Dem . Jeg overtager Deres Individualitet , og De min ... Jeg kunde ikke tænke mig nogen større Ære eller personlig Tilfredsstillelse end at blive forbyttet med Dem , udbrød Doktoren med den mest overstrømmende Artighed og gjorde Forsøg paa et Skrabud i Sengen . Æren ganske paa min Side , skyndte Hr . Asbest sig at sige , med en højagtelsesfuld Bøjning . De bukkede gentagende Gange for hinanden . Og Hanekammen stod til Vejrs paa dem begge to . En lille Pavse faldt over Forhandlingerne , hvorunder Doktoren knyede saa sagte for sig selv , mens han tænkte . Hr . Asbest stod ret op og ned , med de lange Kæber fast lukket . Rækkevidden af mine Forpligtelser staar mig nu klar , sagde saa Doktoren . Maa jeg spørge Dem , med en anden tidligere Situation i Erindring De sikkert kender , om Kontrakten indeholder nogen Bestemmelse om Muligheden af at undgaa at ifalde Følgerne af den , for mit Vedkommende , selv efter at De har opfyldt Deres Betingelser ? Muligheden er stipuleret , sagde Hr . Asbest . Den er følgende : Hvis De efter at have levet Deres andet Liv til Ende ønsker Dem endnu et tredje , oprigtigt , paa Deres Ære , frafalder jeg mit Krav paa Dem . I modsat Fald bliver De min Mand . Doktoren grundede . Her var Vanskeligheder at trænge igennem , ogsaa Ting ind i Fremtiden , der ikke kunde forudses . En umiddelbar Følelse bestemte for ham : Kan jeg begynde med det samme ? I hvilken Alder ønsker De at sættes tilbage til Tilværelsen ? Vil De begynde i Vuggen ? Doktoren saa forarget paa Hr . Asbest , som imidlertid ingenlunde spøgte . Som ung Mand da ? Doktoren tænkte sig ikke længe om , saa degouteret ud : Tak nej , sagde han tørt . Det gælder vist som en Regel at de fleste foretrækker den Alder de momentant befinder sig i , ytrede Hr . Asbest . Jeg kan da gaa ud fra at De agter at vende tilbage til Livet saadan som De er , med de Erfaringer og den Modenhed De er i Besiddelse af . Det kommer altsaa til at dreje sig om et Tillæg af Aar . Hvor mange Aar ønsker De lagt til ? En Snes eller saa ? Doktoren tænkte sig temmelig længe om . Bortset fra den akute Sygdom hvoraf han var død havde han haft et godt Helbred , havde i Virkeligheden ikke paa noget Punkt mærket Alderen . Men han havde gjort visse Iagttagelser hos andre . De kan give mig elleve til , sagde han . 24 Jeg vil give Dem elleve Aar . I det Tidsrum garanterer jeg Dem en Ynglings Hjerte ... Gør Dem ingen Ulejlighed , advarede Doktoren ham . Naar jeg faar Aarene skal De have Tak . Jeg ønsker at ældes paa naturlig Maade . En Tilværelse uden for Normen har ingen Tillokkelse for mig . Meningen var den bedste , sagde Hr . Asbest , med en vis Kulde , som om Handelen begyndte at vare ham for længe . Deres Levedygtighed og Helbred vil De uden Tvivl som Læge sikre Dem selv , tilføjede han , med et næsten umærkeligt sardonisk Minespil omkring de lange Kæber . Han slog Klappen op paa Tasken og fremdrog et Dokument , gammelt blaaligt Protokolpapir med Vandmærkestreger i , lagde det foran Doktoren . Faar jeg ikke elleve Aar billigere end et helt Liv ? spurgte imidlertid Doktoren og saa stirrende paa Hr . Asbest . Der gives kun een Pris , svarede Hr . Asbest , og for første Gang blottede han hvad han havde i den lange udstaaende Mund , en Rad tæt sammenstillede , meget store Tænder , et helt Knuseværk . Men , tilføjede han kulant , i Betragtning af Deres Fordrings relative Beskedenhed kan jeg fra min Side strække mig til et Tillæg . Af Randselen fremtog han en Læderpung og lagde den i Doktorens Haand . Det var en gammel Pung , af grønt Skind , vistnok Corduan , en simpel Pose , ingen Steder syet , kun et rundt Stykke Skind , som var saaledes sammenfoldet , at det dannede en Pose . Ovenpaa var Mundingen sammenlagt og presset , saa at den lignede en Stjerne , naar den var lukket . Man aabnede 26 den ved at skille Stjernen ad og kunde da brede den helt ud . I lukket Tilstand var den skiveformet og rund , let at have i Lommen . Der var noget ved Pungen der mindede Doktoren om en Ventrikel , et Mavedyr . Det er Fortunatus ' Pung , saakaldet , oplyste Hr . Asbest . Hver Gang De aabner den kan de tage et Pund ud af den , et ubegrænset Antal Gange . Tidligere gav den Dukater , men jeg har ladet den lave om til Pund . Med Pund kan De komme hvorsomhelst i Verden . Doktoren besaa Pungen . Som Antikvitet interesserede den ham , han havde ikke set nogen lignende ; den kunde godt gaa helt ned til Maurertiden i Spanien . Da han havde studeret den rakte han den stiltiende , med en sideværts Bevægelse af Haanden , tilbage til Hr . Asbest . Hvad ! De vil ikke have den ! Doktoren rystede paa Hovedet . Har De tænkt over hvad det vil sige ? trængte Hr . Asbest ind paa ham , med en næsten ængstet Deltagelse paa hans Vegne . Ved De hvad De giver Afkald paa ? En Morgans Magt faar De i Deres Haand med den . De kan holde Lystyacht og flere Slotte , ved Rivieraen , om De vil , De kan have Deres egne Flyvemaskiner . De kan købe hele Casablanca ... Doktoren saa spørgende paa ham . I Marokko , mener jeg . De var ikke i Casablanca ? Saa har De vel heller ikke været i Kairo ... Hr . Asbest løftede Øjenbrynene og saa vantro paa Doktoren , kunde han være saa ukyndig ? 25 De kender vist slet ikke Middelhavslandene , paa Afrikasiden ? Jeg kan tænke mig at en Mand som De har været for optaget til at se Livet . Der ligger en større Afstand mellem Nord - og Sydkysten af Middelhavet end den Smule Sørejse . En Rest af Antikens Fordomsfrihed er at finde der endnu , naar man har Nøglen dertil . Der er bleven levet der , i de nordafrikanske Stæder , Alexandria , Kyrene , Tunis , i den romerske Kejsertids bedste Periode , da Statholdere kunde anlægge virkelig Formuer i Provinserne , og der endnu gaves Steder saa afsides at ikke alting straks rygtedes derfra . Jeg kunde fortælle Dem et og andet derom . Der leves saadan endnu , hvis man har Midlerne til det . Det man ved om disse Byer med tilgitrede Vinduer ved man fra Søfolk og Pøbel med et Par Francs i Lommen ; formaaende Folk , Herrer , ved noget andet . Man kan faaalt for Penge . Man kan skaffe sig Forestillinger om hvordan der levedes i Oldtidens Babylon , hvis man vil betale for det . Sønden for Middelhavet er Verden endnu ung . Hvad strømmer der ikke op fra Afrika og ender der ? Ikke en Nuance af farvede Kvinder som ikke kan købes . Store , sorte , hede Nubierinder , som man skulde tro var til at brænde sig paa som Kakkelovne , men jeg kan sige Dem de er kølige som Meloner . Berberinder af Garderhøjde , kanelfarvede , med et Par røde Saffians Tøfler paa , holdes forvaret der i hvidkalkede Kamre . Om orientalske Kvinders Dans har man en raa , prostitueret Forestilling i Europa , fordi man kun har besøgt Kipper ; hvis man er en Effendi ved man noget om Dans , men formaar at tie med hvad man ved . Kan De virkelig afslaa Midlerne til at bevæge Dem i en Effendis Cirkler ? 27 Doktoren sad med lukkede , prøvede Træk , umuligt at se paa ham hvad han tænkte . Men da Hr . Asbest derefter gik over til at udmale Verdens Tillokkelser for ham ogsaa udenfor Middelhavet , de oversøiske Havnestæder , Sydhavsøerne , Badestederne paa Kaliforniakysten , da han opregnede alle mondæne internationale Forlystelsessteder som en Udsigt til Tingeltangel og illuminerede Restaurationer set fra Toppen af et højt Bjerg , hele Horisonten rundt , og omsider fikserede Doktoren for at se Virkningen deraf , lige naaede han at se en undertrykt Gaben , som Doktoren begrænsede til den ene Mundvig og bestræbte sig for at skjule med Haanden . Hovedrystende betragtede han denne Doktor , der var lige uindtagelig fra hvad Side man saa nærmede sig ham . Unægtelig en umulig Situation , at anvende alle Overtalelseskunster for at bevæge en Mand til at modtage en Gunstbevisning hele Verden vilde rende hinanden ned for blot at faa tilbudt den ringeste Udsigt til ! Hvad var det for en Modstand , hvori grundede den sig ? Imponeret og tirret betragtede han Doktoren . Men han gav endnu ikke op . Vil De da ikke laane Pungen ? spurgte Hr . Asbest , med et Angreb fra en anden Kant . Prøv den ! Der er noget at lære , ogsaa for at blive en rig Mand . Prøv den et halvt Aar ! Man kan ogsaa gøre meget godt med Penge ... Doktoren tav . Det arbejdede i Kæbemusklerne paa ham , som om han tyggede paa det . Saa tager De den ! sagde Hr . Asbest , helt fornøjet over at det lykkedes , og skød Pungen hen til ham igen . Doktoren glippede mødigt med Øjnene . Han havde været Overlæge paa en Afdeling og var ikke ukendt med at faa sin Vilje , han havde 29 kendt stædige Folk , men aldrig før havde han staaet over for en Selvraadighed som denne . Lige meget hvad det drejede sig om , kæmpes ned af den vilde han ikke . Nej , sagde han og fjernede Pungen fra sig igen , plaget , opfarende : Hvem er i det hele taget De ? Hr . Asbest stak Pungen tilbage i Tasken . I nogle Øjeblikke kom der ingen Livstegn fra ham . Saa var det som om han arrangerede sig om , en anden roligere Tone , men ogsaa mindre i Doktorens Favør : Hvem jeg er ? Kald mig Deres Dæmon . Men tilbage til vor Kontrakt . Har De noget imod at overbevise Dem om hvorvidt dens Ordlyd tilfredsstiller Dem ? Hvis De er rede til at akceptere mit Tilbud maa jeg foraarsage Dem en lille Ubekvemmelighed , det forlanges at De underskriver Overenskomsten med Deres Blod . Han rakte Doktoren et lille gammelt Bestik , som viste sig at indeholde nogle smaa Knive og en rusten Snæppert til Aareladning , Doktoren saa lidt paa Remedierne , og Overskæget ligefrem rejste sig paa ham ; uden at sige noget knipsede han Bestikket væk , tog i sit Tøj efter en Sikkerhedsnaal , lod som om han spyttede kraftigt paa den , og rev sig i Øreflippen dermed , der kom et Par Draaber Blod , og Hr . Asbest holdt en Pen til hans Haand . Inden Doktoren skrev saa han paa Penneskaftet , det var en tynd Agatstang , slebet paa tværs af Tegningen , Fanden til Smag ! Saa undertegnede han sig , med sin Receptklo : G . A . Renault . 28 Hr . Asbest tog Kontrakten og holdt den op til Tørring . Han saa ud som om det var hans Fødselsdag . Pludselig inspireret vendte han sine store selvlysende Øjne mod Doktoren og lod den grønne Pung komme til Syne igen : Vil De saa alligevel ikke prøve den , nu da vi dog til en vis Grad har forsvoret os til hinanden ? Har De betænkt at Penge er Magt ? De kan vælte Riger dermed . Det er Petroleum og Miner , Vaabenfabriker . De kan købe en Republik i Sydamerika . Al Politik er Penge . Hr . Asbest , afbrød Doktoren ham i en ræsonlig Tone , jeg har jo ikke lært Forretning . Men der er aldrig gaaet en Regning ubetalt fra min Dør . Tag Dem i Agt for at skyde noget af Deres Væsen over paa mig , før Udfaldet af vor Kontrakt muligvis berettiger Dem dertil . Hr . Asbest tog imod Røflen , slog faktisk Øjnene ned . Paany arrangerede han sig om , holdt Kontrakten op , betragtede Underskriften . Et ganske sjældent , ikke lokalt Navn , bemærkede han familiært . Formodentlig fransk ? Doktoren nikkede : Ja , min Slægt kom ind fra Frankrig . Forøvrigt er Navnet ikke oprindelig fransk , det er nordisk . Den Mand fra hvem Familjenavnet stammer har hedt Ragnvald , det samme som det tyske Reginald ... Deres Slægt har Tilknytning i saa Fald til Sagnkredsen om Renaud de Montauban , eller Rinaldo di Montalbano , som det hedder paa Italiensk ? Det er hele Ridder - og Røverromantiken , Folkevisen og den blaa Blomst , i et Navn ! Det er vel nok en ældre Gren , mente Doktoren , af frankisk Oprindelse . Forekomsten af Navnet i flere Lande med forskellig Nationalisering hænger antagelig sammen med at det har udbredt 31 sig fra en gammel fællesgermansk Rod , som Normannerne senere har ført videre . Der er en engelsk Form , Reynolds ... Saa er De i Familje med Maleren ? Det vil blive langt ude . Men hvorfra skulde han ellers have Navnet ? Hr . Asbest rokkede med Hovedet , umærkeligt , en Art Tremor , som lægger sig for Dagen ved store Tidender . Men Tilstedeværelsen af den franske Form nu her , nordpaa igen ? spurgte han , i oprigtig Spænding paa Doktorens Vegne . Aa , det var Emigranterne , som maatte forlade Frankrig under den franske Revolution , der bragte Navnet herop , forklarede Dr . Renault , flygtigt , han havde fortalt om sin Afstamning ofte nok før . De er af adelig Slægt ? Traditionerne indenfor de nærmeste Led af min Familje har ikke noget om at de skiltes fra større Jordegodser i 1789 , sagde Doktoren . Emigranten vi stammer fra var Sproglærer . Tilfældet er for Resten ikke enestaaende , der er flere Emigrantfamiljer med franske Navne , men af nordisk Udspring , f . Eks . Slægten Tutein , oprindeligt et normannisk Navn , Thorstein , eller Thierry , der er det samme som Didrik ... Gotekongen ! ... Der foreligger flere Eksempler paa at en Slægt ad Omveje kan vende tilbage til sit Udgangspunkt , men med tabt Overlevering . Nordiske Navne af en glemt skandinavisk Oprindelse findes ogsaa i England , Osborn f . Eks . , der formodentlig er en angliseret Form for Asbjørn eller Esbern ... 32 Fra Normannerne nedstammer alle Evropas Fyrste - og Adelsfamiljer , sagde Hr . Asbest , en ligesom afsides Bemærkning . Doktoren tav . Hr . Asbest , pludselig med Liv : Saa er De vel ogsaa i Slægt med Bilen af samme Navn , Renault ? Fabrikanten deraf , mener De , sagde Doktoren og tog Hr . Asbest lidt i Øjesyn . Det er muligt han er en Nevø af mig . Kører De Mærket ? Hr . Asbest lo , en Larm som ingen Sammenhæng syntes at have med hvad der var bleven sagt . Doktoren lod sine Øjne spadsere op og ned ad ham : Og hvad er saa Deres Antecedentia , Hr . Asbest ? Ogsaa De bærer et sjældent forekommende Navn . Hr . Asbest holdt op at more sig , langsomt kom en anden , haard Maske tilsyne i hans Træk . Oplysninger om min Herkomst er ikke noget offentligt Anliggende , sagde han , med Læberne strammet om Tænderne . Jeg stammer ganske sikkert ikke ned fra nogen Ragnvald , Viking , Sørøver , eller Bersærk . Mine Forfædre syslede med Alfabetet paa et Tidspunkt da Deres endnu var ormeædende Vilde . Gud ved hvorfor han saa vil bytte Personlighed med mig ? tænkte Doktoren . For Resten staar det Dem frit for at tage en Oplysning om mit Firma , sluttede Hr . Asbest . Er vore Forretninger ikke til Ende nu ? 30 Han lod sine Øjne løbe over Kontrakten og Underskriften igen . Har De nogensinde ladet Deres Skrifttræk psykoanalytisk undersøge , Hr . Renault ? spurgte han og saa Doktoren over , ligesom for at finde svage Punkter paa ham . Doktoren svarede , ikke , kom til at se mere korthalset ud . De lod ikke til at have mere at sige til hinanden nu . Hr . Asbest fremtog en gammel Snustobaksdaase og rakte den med en formfuldendt Haandbevægelse frem imod Doktoren , aaben , den indeholdt ikke Snus , men Cigaretter . Daasen var af Guld , ublandet , lyst Guld , med en fleur de lis paa Laaget , som en Rimfrost , af fine Smaragder og Diamanter , den skønneste Tabatière , slidt af Haanden , fra Fragonardtiden , at dømme efter en interessant kødfarvet Miniatur paa Indersiden af Laaget . Naar De har røget en af disse Cigaretter , sagde Hr . Asbest , bliver De opvækket fra de Døde og kan begynde forfra paa Livet . Jeg giver min Foryngelsesmedicin denne behagelige Form , i Modsætning til mange Læger der kommer asa foetida i deres , for at den skal smage mere kraftigt . Saa , saa , tyssede Doktoren overbærende og tog en af Cigaretterne . Maa man spørge Dem hvad det er for en undergørende Tobak ? Det er en ganske almindelig Innis . Doktoren gryntede . Mærket var ham ikke ubekendt , han vidste det var det mest udbredte af alle , røget selv helt ud mellem vilde Folkeslag , men han havde nu hvad ham angaar bekendt sig til et andet . Giv mig Lov til at gøre Dem en personlig Foræring af Etuiet , tilføjede Hr . Asbest , med en undertrykt Krusning af den lange 34 bevægelige Mund . Doktoren tog Tabatiéren i Haanden og besaa Miniaturen . Den var seksuel , men elskværdig , vittig , et Kunstværk , ikke usandsynligt et forvovent Arbejde af Fragonard selv . Han vægrede sig ved at modtage saa kostbar en Gave . Hr . Asbest insisterede . Doktoren vægrede sig : Tabatiéren var uvurderlig , Tusind Tak . Hr . Asbest vilde han skulde have den . De befandt sig i en Situation som to gamle Herrer der begge holder sig tilbage for at lade den anden gaa først ind ad Døren og ikke kommer ud af Stedet . Doktoren lagde Tabatiéren fra sig , omsider nødt til at sige at han ikke brød sig om den : Jeg sætter ikke Pris paa Guld . Giv mig Træ i Haanden . Hr . Asbest saa ud som om han indrømmede en vid Margin for ekscentriske Ytringer . Ja , ja , men Billedet da ? Jeg kan det nu , sagde Doktoren tørt . Kunstværker der bliver i Erindringen , hvad skal man eje dem for ? At eje Ting , det gør Museer og Handlende , Kendere besidder dem . For Resten , er De sikker paa Daasen er god ? Hvadbehager , udbrød Hr . Asbest , alvorligt stukket . Hvad mener De med det ? Læg en Gang Mærke til Ovalen der , sagde Doktoren og skar en kræsen , lidende Grimasse . Ovalen ? Doktoren nikkede og kneb Munden overtydet sammen . De skulde dog lade den undersøge ... Hr . Asbest gav ham et hvast Øjekast , endevendte Daasen flere Gange og studerede den i Tavshed . Doktoren rømmede sig himmelhøjt , 35 saa sig naivt omkring op i Luften . Begges Tanker lod til at tage en anden Retning . Doktoren holdt stadig Cigaretten utændt mellem Fingrene . Maa jeg give Dem Ild , sagde høfligt Hr . Asbest . Lige ved var der en Ovn med et Par Tusind Graders Varme , men den underlige Mand fremtog en lille gammel Pose , af rugarvet Hjorteskind , der ledte Tanken hen paa Wallensteins Tidsalder , fiskede Staal og Flint op af den og slog Ild , Anelsen af en sveden Dunst bredte sig fra hans Hænder , han bragte et lille Stykke Fyrsvamp ikke større end en Negl i Glød og rakte det mod Doktoren , med al den Agtelse den ene Kavaler skylder den anden . Den ulmende Tønder udsendte en fin Røgstribe , der duftede som tusind Skovbrande . Doktoren tændte , inhalerede ... Det var en vulgær Tobak . Men den smagte som Rekonvalescentens første Cigaret smager , som den allerførste Cigaret man røg i Smug som Dreng , videde Brystkassen ud og bredte sig fra Lungerne ud i alle Aarer . Saadan smager Livet . Med et dybt , dybt Aandedrag vendte Doktoren tilbage til Livet . I Røgen af Cigaretten saa han Hr . Asbests Ryg forsvinde ind gennem den gloende Dør , der aabnede sig for ham og faldt til igen , vægtigt og lydløst , som Døren til et Pengeskab . Og det var som om Dr . Renault nu først vaagnede , efter et langt Hukommelsestab , og blev sig selv igen . 33 IV INNIS - LINJENS store Luksusbaad Årethusa laa ved Kajen i Genua , parat til at lette . Skibes Afgang har noget elementært gribende , som Opmarsch af Tropper , som Katedraler , som Tordenvejr . Den enorme Kasse , der rager op over Kajen i flere Etagers Højde , og er saa udstrakt at man ikke kan se Enderne paa den , er Centret i et Opbrud , som af en hel Befolkning der udvandrer . Den minder om et Aarhundrede der er begyndt at skride . Ovenover alle Stokværk bærer den Redningsbaade paa sig , som et Moderdyr med alle sine Unger paa Ryggen . Kommandobroen lægger endnu et Trappetrin til Himmelstigen , og mellem Masterne op under Skyerne svæver et Spind af Ledninger og Ringe , Radioen , Forbindelsen med Atmosfæren . Kælderdybt nede mellem Skibssiden og Kajen vasker en lille Fos af grumset Vand ud fra et Hul i Skroget , Skibets Underverden , Maskinerne som øser Spildevand ud . Romertal og mystiske geometriske Tegn staar malet i Vandgangslinjen henne agter . Skruen rører paa sig , et Par Slag Bak , de roterende Blade , der er saa store som Spolen paa en Hvalfisk , skimtes med et Skær af Mønje dybt i en Hvirvel af grøn Sø , og Tons af skumpisket Vand kører fremefter langs Skibssiden . 37 Op ad Landgangen , som har et Knæk i to Etager , gaar som et rullende Fortov af Passagerer . Biler tuder ind paa Kajen og læsser nye af , alle invalide i Gangen af Pakker og Buketter . Der omfavnes og grædes ; som altid naar Dampere gaar piskgræder de der skal rejse , det er saadan at de skal paa en Lystrejse og omkommer af Sorg paa Falderebet . Stride Modsætninger mødes i Menneskenes Bryst . Man gaar om Bord . Den Maade hvorpaa Ansigterne vender opad og fremad , naar Folk gaar ombord paa et Skib , skulde man mærke sig , det er en gammel Vandrerholdning , altid har man strakt Hals saadan . Hvilken Forskel paa dem der staar stuvede sammen paa Kajen for at tage Afsked , og saa dem der gaar op i Skibet ! Saa begynder Kolossen at røre sig , umærkeligt i Begyndelsen , det er en umulig Ting der sker , at denne Mur af Jern flytter sig , der aabner sig en Revne mellem Stenkajen og den høje bratte Skibsside , som Kløften i et Bjerg , de faste Ting skilles , Koøjerne i de nittede Plader med Messingkarme om begynder at fjerne sig og gabe over et svimmelt Rum foran sig . Uberørt af Afskedsfeberen ses en Kok med et højt stivet Hovedtøj i et af de nedre Koøjer , Køkkenregionerne , det eneste fornuftige Menneske inden for Øjenvidde . Kulørte Serpentiner strømmer i Tusindvis mellem Skibet og Trængslen paa Kajen , som fine Forbindelsesnerver , nu begynder de at strammes og rives over , Nerven , Livstraaden mellem dig og mig ! Og nu sætter Skibsorkestret i oppe fra Agterdækket , en sagte Hymne , hvori Waldhornet høres som en guttural Kurren , 38 det pløjer lige ned i mit Hjerte ! Der raabes og vinkes , Lommetørklæder kommer frem som et Snevejr , og allerede er der nu langt mellem Skibet og de Afskedstagende , der staar tæt pakket , lige ud til Randen af Bolværket , som et Folk der er bleven brækket midt over , mens den anden Halvdel ses lænet ud over Rælingerne op gennem tre Etager ude paa Skibet , vinkende og viftende med Lommetørklæder ogsaa de . En ung Mand springer højt op i Luften over Trængslen foran ham som i sin sidste Stund og slænger flere ekstatiske Fingerkys ind mod en som er bleven tilbage paa Land . Farvelraab , Hurraraab lyder derude fra , svindende , som med Luftpuder imellem , som Nødraab fra Søen , og unge Piger inde paa Land staar med Lommetørklædet presset mod Munden , fortabte , med blanke , udvidede Øjne . Og nu lyder Orkestret derude fra som om det er selve Skibet der toner , aftagende , med en fjern Svulmen i , Skibet der henter et dybt , af Vinden bortsvøbt Suk op fra sit inderste Indre , nu er det itu i mit Bryst ! Ude i Havnen antager Jernkolossen Form af et Skib , varper Stævnen mod Havet , og Skruen graver i agter , tærsker en hvid Malstrøm af Vand op om sig , Arethusabegynder at avancere . Et langvarigt Stød , i en afgrundsdyb Dur , med Vibrationer i som af selve Rummet , kommer fra Dampfløjten , fylder hele Havnen og Reden og svarer igen fra Facaderne inde i Byen , gentager sig noget efter , fjernere , fra Højderne inde bag Bugten , Genlyden løber ud over Søen , Hav , Himmel og Jord svarer hinanden . Den umaadelige Ark derude forkynder at nu er dens Tid 39 kommen , nu vil den gaa . Ude fra Skibet saa man Columbusmonumentet i Genuas Havn række sig paa Baggrund af de gamle stejle Huse og Højderne bagved i Bunden af Bugten , som kom til Syne , idet Skibet fjernede sig , et svindende , roterende Perspektiv , og de der gjorde sig nogen Tanke i Anledning af den gamle Skipper kunde som han fatte sig paa hvad Søen og Fremtiden vilde give . V ARETHUSA havde gaaet i fast Rute som en af Innis - Selska bets store Passagerbaade , men med den aftagende Udvandring var den bleven udstyret som Turistskib , et Træk i Udviklingen det 20 . Aarhundrede har set ; før emigrerede man , nu besøger man hinanden . Menneskehedens store Udbredelseshistorie , som kulminerede i det 19 . Aarhundrede , er endt , Persontrafiken mellem Verdensdelene gaar over til en Slags Færgefart . Det store Skib gik paa lange oversøiske Ruter , Jorden rundt denne Gang , en flere Maaneders Rejse , hvortil Passagerer var bleven samlet sammen fra vist uden Undtagelse alle Nationer i Evropa , og Amerika med , Folk fra Staterne som vendte hjem den Vej . Ruten berørte Middelhavshavnene , Italien , Grækenland , Tyrkiet , Palæstina og Ægypten , for derefter gennem Suezkanalen at strække sig over Indien , Japan , Kina , via Sydhavsøerne til Amerika og derfra tilbage til Evropa , altsaa en komplet Jordomrejse , med Udsigt til , som Selskabets illustrerede Program lovede , at se Bugten ved Neapel med en Pinje i Forgrunden og Vesuv i Baggrunden , Ætna , set fra Taormina , Akropolis og et Æsel , Jerusalem , fotograferet fra Luften , Pyramiderne og Sfinksen med Damer paa Kameler foran , tilslørede 41 Araberinder med Vandkrukker paa Hovedet o . s . v . o . s . v . Programmets stærkt farvede Forside viste en ung langlemmet Evropæerinde i Badedragt , mod den mest azurblaa Himmel og Stranden paa en Sydhavsø , med Palmer , i Baggrunden , Drøm og Virkelighed blandet tilpas fristende sammen . Deltagerne i Krydset tilhørte alle hvad man vil kalde den bedre Overklasse , i hvert Fald Folk som . havde Raad til at indtage en Plads derimellem , og Tid til et halvt Aars Lediggang . Et Skib der medfører Passagerer fra flere Nationer ordner sig som et Udsnit af Befolkningsforholdene paa hele Jorden : det engelske Element dominerer , selv om det ikke er et engelsk Skib , i hvert Fald Sproget ; gruppevis høres forskellige Sprog , men Grupperne henvender sig til hinanden paa Engelsk . Og engelsk klædt er jo nu alle Mennesker , alle Vaner af angelsaksisk Oprindelse . Forsaavidt kunde Passagererne paa Arethusa tages for et gyldigt Udtryk for international Civilisation i det tyvende Aarhundredes første Halvdel , Vafler fra samme Jern allesammen . Men en Individualitet stikker under her og der , den vil slaa igennem , hinsides Nationalitet , Klæder og Sprog ; det kommer naar det kommer . Mange af Passagererne var ældre , ledige Folk , ikke faa megetgamle , Ægtepar paa mellem Halvfjerds og Firs , og det kunde man næsten være sikker paa var Englændere , de rejser naar de bliver gamle , og er velhavende nok til det , en haard Smag , som er Nationen egen : kan de ikke røre sig mere skal Verden røre sig omkring dem . De vil bæres op og se Darjeeling , 42 inden de dør . Typen er opstaaet i Kolonierne . Af saadanne Par havde Skibet flere , det ældste en urgammel afgaaet General og hans Frue , som allerede inden Skibets Afgang ubekymret om Halløjet og Sceneriet havde ladet sig pakke ned i Plaider paa Promenadedækket og laa Side om Side som et Par Pupper ; ske nu hvad der vilde ! Den gamle Militær , som endnu havde Hestetænderne i Behold , hang med dem ved Tilværelsen , i Form af en stor ny Dunhill - Pibe ; ikke alting var gammelt paa ham heller . Fruen saa ud som gjort af Sne . Et saadant gammelt forankret Ægtepar ses altid paa et Skib , noget man faar paa Nethinden . De to Gamle ænsedes ikke af Ungdommen ; de paa deres Side ænsede ingenlunde heller den . Af Ungdom var der en Sværm paa Skibet ; de vilde tage det i Besiddelse . Enhver Alder var repræsenteret , ogsaa de man med et vagt Begreb kalder midaldrende ; og hertil kunde man , naar man var artig , regne en distingveret udseende ældre Herre med et graanet Overskæg , men en sund Ansigtsfarve og en rank velvoksen Figur , iøvrigt ikke til at skelne fra andre ældre distingverede Herrer ved andet end en underlig grafitfarvet Rejsehue af et tyndt Stof , mens alle andre naturligvis gik med tilbørlig Hovedbedækning af Tweed , saakaldet Sixpence . Ved smaa Træk tager man Mærke af hinanden de første Dage ombord paa et Skib . Iøvrigt , saa mange Passagerer og saa stor en Besætning medførte Arethusa at der selv mod Slutningen af Rejsen kunde dukke Ansigter op man saa for første Gang . Den midaldrende Herre med det private Hovedtøj vidste Ingen hvem var , og han lod ikke til at kende Nogen ombord . I Spisesalonen viste han sig i Smoking , opført efter Lineal , med det tykke , jerngraa Skæg , der skjulte Munden og fyldte hele Rummet mellem Næse og Mund lige ud til Tippen . Haaret var mere hvidt end graat , klippet og tæt , med et stridt Fald . Tøjet sad i rette Linjer , op og ned , paa den gamle Herre , der var ikke Antydning af Fedt paa ham , han gik med haandsyet Fodtøj , Overlæderet i eet Stykke , og rektangulære i Spidsen , „Officersstøvler " , kunde godt tages for en Officer , men havde ikke en Officers Klasse i Udtrykket . Han havde en ejendommelig distræt , lidt ravende Gang , bevægede sig som paa en Inspektion , hans Øjne var allevegne . En Detektiv kunde tage ham for en Kollega , indtil han havde fisket hans Navn ud af Purseren paa Skibet , der havde Liste over alle Passagerer , saa vidste han hvem han var . Det var Dr . Renault . Efter en Rejse ned gennem Evropa havde han taget en Køje ombord paa Arethusa , for paa denne i Forvejen ordnede Maade at gøre en Rekognosceringstur Jorden rundt , med Lejlighed til Rekreation og Opsamling af nogen Menneskekundskab undervejs . Med Velbehag tog han sin Kahyt i Besiddelse , en rummelig Celle der ganske svarede til hans Fornødenheder , hængte sin Barberkost op og pakkede en Kiste Bøger ud , væsentligt Etnografi , Rejser , og et lille Udvalg af Klassikerne . Paa Skrivebordet stillede han følgende rent personlige Ejendele : Et Stykke Meteorjernsten , af en Pigeons Størrelse , med en smeltet Kruste udenpaa og et filet Parti , der viste Metallets krystallinske Struktur indvendigt . Meteoret var fal - den ned et Sted i Finmarken , tillige med flere , og var , ikke uden Ofre , 44 havnet i Doktorens Besiddelse . Ved Siden af lagde han et Stykke Rav med slebne Facetter ; det indeholdt en fossil Tæge . Derpaa udpakkede han et stort tungt Flintredskab , en coup de poing , fra ældste Chelléen - Tid , erhvervet i Frankrig , for en ikkesaa høj Pris endda , i Betragtning af at Stykket var uvurderligt . Endelig stillede han en Statuette op , en antik Bronze , Unikum , med et Par Aartusinders Patinering , en purung kvindelig Figur med oprakte Arme , som oprindeligt havde baaret et Haandspejl . Den havde kostet mere end det gik an at sige ; om Doktoren var bleven spurgt vilde han have sagt at han havde stjaalet den ; i hvert Fald han havde følt kleptomant for den . Som Skulptur var den den ædleste Fremstilling af et ungt Fruentimmer fra nogen Kulturtid han overhovedet kendte . Den skulde staa for hans Øjne som Inkorporationen af det eneste han havde ønsket og ønskede at eje . Man siger at Kvinder ikke kan indrette sig nogetsteds uden at etablere et Alter , gerne en Kommode , med Lysestager og Service paa , arrangeret med et Øje for Symmetri ; Mænd er ikke et Haar bedre . Dog forlanger deres Religion ikke netop to Stykker , Pendanter , af hver Slags stillet til Skue . Efter at Doktoren tilsidst havde hængt et lille Billede op paa Kahytsvæggen , en original Akvarel , i Datidens Ramme , som forestillede Montgolfiers første Ballonopstigning , delikat gjort , snublet over i en Antikvitetshandel i Paris , var han indrettet , havde hjemme der , og satte sig til at tage et Skøn over sine nyerhvervede Bøger . Signalet til Middag lød , fyrige Trompetsignaler , som forud for et Slag , nær ved , uden for Kahytsdørene , og langt borte , fjernende sig 45 paa de lange Promenadegange i andre Egne af Skibet . Aftenklædte Passagerer strømmede fra alle Kabiner og Dæk sammen mod Spisesalonen . Der var kun een Klasse om Bord , Turistklasse , hvilket vilde sige 1 . Kahyts Rettigheder for alle , Adgang overalt paa Skibet , men forskellig Akkomodation ; visse Grader gjorde sig gældende af sig selv , proportionalt med Billetprisen , eller af andre selvfølgelige Grunde . Damerne var i Toilette , bare Arme og Smykker , Herrerne uden Undtagelse Smoking , en Gang for alle anerkendt , universel , engelsk Forklædning . Den høje slanke , langarmede Type gjorde sig gældende mellem Damerne , det Siv Moden forlanger , og som Selskabets Kvinder lader til at kunne imødekomme med samme resolute kirurgiske Indgreb som Kvinderne i Æventyret om Askepot , der lod Hæl og Taa amputere for at komme i Skoen ; Flertallet saa ud som gaaet over med et Skuffejern baade for og bag . Besynderligt at Kønskarakteren nu netop skal ytre sig ved sin Fraværelse . Den Grad af Luksus Damerne bar til Skue stod i et nuanceret Forhold til det Magtindtryk der udgik fra Besidderen i Smoking . Mandfolk er ens klædt , men forskellig Kapacitet kan ytre sig alene i den Maade hvorpaa Kæben sidder paa Flippen , og paa hvordan man fører sin Dame til Bords . Nogle kommer trækkende med Koen , andre omfatter med en Dyretæmmers Øje det nylig indfangede , endnu sky og flygtige Vildt . Under Taffelmusik , dæmpet bævende Violiner , fyldtes Restauranten , som paa et Kursted eller et stort mondænt Hotel , Selskabet fordelt ved mange smaa Borde , med en Stab af Tjenere paa de tykke Tæpper derimellem , iøvrigt et Kalejdoskop af 46 Glødelamper , Prismer og Spejle i et Perspektiv ud til alle Sider , tilsyneladende uden Vægge , og uden noget Indtryk af om man var paalangs eller paatværs af Skibet . Hvad man spiste : Hors d ' Oeuvre : Beluga Malossol Kaviar med Blini . Cape Cod Østers , i Skallen . Blandet kalifornisk Frugt . Saltede Mandler . Selleri . Suppe : Hønsecream à la Agnès Sorel . Petite Marmite . ArtiskokPurée Georgette . Dobbelt Kraftsuppe med Marvklumper . Kold Tomat Essens Madrilène . Fisk : Filet af Tunge , Marquise . Ristet spansk Makrel , Sauce Gourmande . Stegt Whitebait med Rosen - Paprika . Dagens specielle Ret : Lammeryg Châtelaine . Entrées : Braiseret Oksemørbrad London House . Duekapun à la Chartreuse . Svinekotelet med Æblekompot . Kalvecassoletter à la King . Kolde Retter : Filet af Alaska Laks . Chaudfroid af Tjur paa Ananas . Steg : Amerikansk Oksesteg au Jus . Long Island Vildand med Æblesauce . Fransk Høne paa Spid . Grilleret : Mixed Grill . Tomat med Wiltshire Bacon , Bedenyrer à la Chateaubriand . 43 Salater : Florida . Endive . Romain . Lakmé . Grøntsager : Kaliforniske Asparges . Palmeskud , sauce Hollandaise . Friske grønne Bønner . Friske Grønærter , Country Style . Glacerede Kastanjer . Maiskolber . Blomkaal i Fløde . Dampet Ris . Kartofler : Stegte . Kandiserede . Pommes frites . Byron . Ninon . Kogte nye Maltakartofler . Maire . Desserter og Syltetøjer : Savarin med Rumfrugt . Blandet Kompot . Frugtsalat . Profiteroles Excelsior . Kræmmerhuse med Flødeskum og Jordbær . Daaseabrikoser . Is : Coupe St . Jaques . Nougat Parfait . Friandises . Ispunch . Cardinal . Ost : Efter Valg . Frugt : Sæsonens Frugter . Nødder og Rosiner . Kaffe : Mokka . Diverse Associationer af naturhistorisk og filosofisk Art krydsede hinanden i Doktorens Hoved , mens han gik Menuen igennem , et hastigt geografisk-zoologisk Vue i Anledning af Støren , Ganoiderne og de første Jordperioder , og Gud ved om Kaviaren nu ogsaa fordeltes ligeligt mellem Hoben i Rusland ? Stenaldermaden Østers , at det nu netop skulde være den kostbareste af alle Delikatesser , og at Samfundets 48 Topfigurer skulde dele Smag med ræbende Ildlændere ! Selleri , en smuk Skærmplante , og en egen syrlig Aroma , som man genfinder ved Bredden af Aaer og ferske Vande ; Artiskokken , Pokker til Kurvblomst , i Grunden en stor Burre. Et polyglot Kaudervælsk knytter sig til Mad. At Agnès Sorel , Chateaubriand , Karteusermunkene , en anonym Kardinal , og en vis King , Byron og Ninon , at netop de skulde gaa igen i Kogebogen ... Og et Par Fnys gaar gennem Doktorens Næse , som er foret med et Pelsværk af Børster , gennem Knebelsbarten , en hørlig Vind , den Vise der klarer Næsen naar han staar foran sammensatte Fænomener . Han underkastede dem derpaa en Reduktion , ved at spise Kaviaren , som var en Kende for meget saltet , men virkelig havde en uforlignelig , raa og fisket Smag , en Ursmag , selve det første Liv at faa i Munden . Laksen fra Alaska smagte lidt oljet , og de maltesiske Kartofler dertil var for tidligt tagne , ferske , men af en fin jordsmag . Aspargesen fra Kalifornien snerpede mere end den evropæiske . Nydelsen af Asparges hænger sammen med underbevidste Mindelser fra en Strand ; Gourmanden var en Gang en vagabonderende Samler . Med skærpet Appetit spiste Doktoren Bedenyre ovenpaa , ristet og varm , Slagtemad , af umiskendelig animalsk Oprindelse . Som Læge skulde han holde sig tilbage fra Indvolde , men Lever har jo haft en Oprejsning i nyere Tid , og hvem ved hvad man var i Pagt med i Fremtiden naar man spiste Nyre ? Til sin Mad drak Doktoren Aie , af Tjeneren forsigtigt hældt ned langs Indersiden af Glasset . 47 Øl hænger sammen med indendørs Forestillinger , Bryggerser og Ild under store Kedler , hvorimod Vin leder Tanken hen paa aaben Himmel og opsparet Solskin . Med Stilton - Ost paa smaa Hvedebrød , haardtbagte og sprøde , afsluttede Doktoren Maaltidet . Kaffen toges i Rygesalonen , i dybe Læderstole . Her dannede der sig af sig selv Cirkler og Grupper , som man genfandt paa de samme Pladser hver Dag senere under Rejsen . Fysiognomier gaar ikke op for en Betragter ved første Blik , det kommer efter en Tids Forløb , ligesom en Melodi der dukker op og har lært sig , saa og saa længe efter at man har hørt den . De fleste Folk ser overhovedet ikke hinanden . Saa var alle disse tilfældigt sammenbragte Mennesker , en hel lille afsondret By , da givet Skibet og Søen i Vold . Vilde de komme til at undergaa en sea - change , saadan som Passagererne paa et andet Skib , i en Æventyrverden , lagt i en Digters Haand ? Til Kaffen nød Doktor Renault en Cigaret . Det var ikke nogen Innis . I alle de Byer han havde besøgt inden han gik ombord i Arethusa , i Genuas Havn , som noget af det sidste man fik i Øjet , havde store , tilsyneladende nyligt opsatte Skilte fanget Opmærksomheden , en Reklame for det udbredte Cigaretmærke : Innis Cigaretter : Opvækker fra de Døde ! stod der paa dem . Den første Gang Doktoren læste det gik der noget som en glemt Erindring gennem hans Hoved , noget fra en tidligere Tilværelse , eller en Drøm . Overskægget rejste sig paa ham , af en eller anden Grund . Doktorens Sindsstemning ytrede sig undertiden , ham selv ubevidst , i en Krusning af Skægget , Knebelsbarten som rejste sig i den ene Side , et Udtryk 50 egent for en Mand der mediterede mere end han talte . Innis — en Mand , en Person stod bag Navnet . Dampskibsselskabet , hvortilArethusa hørte , var af samme Navn , det var hvad Ejeren og Direktøren hed . Nogle store hvidmalede Oliebeholdere , af den Slags man ser udenfor Byer , havde Doktoren bemærket flere Steder paa Rejsen , de bar store Bogstaver som kunde læses en Kilometer hen : Innis Oil . Foruden at være Tobakskonge og Leder af en stor Dampskibslinje havde Innis sin egen Olie hvorhen hans Skibe kom . Om Innis vidste alle at han ejede store Bladforetagender og beboede et gammelt Slot i Sydfrankrig , som en Gang havde været i Højadelens Besiddelse , naar han ikke med sine egne Flyvemaskiner laa paa lange Rejser til sine forskellige Filialer , i og udenfor Evropa . Men om Manden selv , Innis , der dog eksisterede , var næsten Ingenting bekendt . Han hørte ikke til dem der lod sig fotografere ved enhver Lejlighed , tværtimod , til Legenderne om ham hørte Træk af den Krig han førte med alle Fotografer , der var saa gennemført at Magnatens Billede aldrig saas i Bladene , uagtet han var et af Verdens mest kendte Navne . Nogle indprenter sig i den offentlige Opmærksomhed ved at deres Portræt ses altid og allevegne , andre ser deres Fordel , antagelig , ved at skærpe Nysgerrigheden og Omtalen gennem en ekscentrisk , paafaldende Tilbagetrukkenhed . Til denne Kategori hørte efter alt at dømme Innis . 49 VI DA Doktor Renault fik sin Plads anvist i Spisesalonen havde man ment at imødekomme ham ved at sætte ham ved Skibslægens Bord , men Doktoren havde bedt om at blive placeret et andet Sted , og man havde da givet ham en Honnørplads ved 1ste Officersbord , i Selskab med første Styrmand og første Mester ombord . Pladsen ved Kaptajnens Bord var besat af andre og højere Dignitarer end han . Efter hvad han erfarede gaves der endnu en Etage ombord , Folk som slet ikke spiste ved table d ' hôte , men indtog deres Maaltider i deres Appartementer , Afdelinger øverst i Skibet , hvortil der ikke var almindelig Adgang , og som Passagererne næppe anede Eksistensen af ; hertil hørte f . Eks . den urgamle engelske Feltmarchal og hans Frue , der tilbragte Dagen i Liggestole paa Promenadedækket . Skibet havde mange Kamre , med et Udtryk hentet fra Skriften . Straks efter at Doktor Renault havde faaet sin Bordplads bestemt aflagde han en officiel Visit hos Skibslægen og fik Lazarettet forevist , underholdt sig med ham et Kvarters Tid , for eget Vedkommende mest indskrænkende sig til stumme Nik og uden selv at ytre sig fagligt . Skibslægen var en yngre Mand , uden Grad , hvis Ansigtstræk Dr . Renault ikke gad analysere ; 52 fysiognomisk , vist ganske tilfældigt , mindede han om Polarforskeren Cook . Hans Navn var Dunkirk . Visiten , der formede sig som et stiltiende Forhør og en Audiens givet mere af den Besøgende end af Modtageren , endte med flydende gensidige Forsikringer om Glæden over at have truffet hinanden . De saas ikke videre siden paa Skibet . Med Maskinmesteren og første Styrmand var Dr . Renault kommen i et Selskab der huede ham . De var begge ganske unge Mennesker , ligesom Kaptajnen , en frodig , alvorlig ung Mand , kamoufleret som Værdighedsperson med et honningfarvet Apostelskæg ; Skibe lod da til at blive ført af Børn nu . Chefingeniøren var nok den ældste af dem , maaske i Fyrrerne , han var tyk og lys som en Gris , med en Rest hvidlig To paa Hovedet , smaa blaa Øjne med rosenrøde Rande , og ikke en Tand i Munden , til Erstatning derimod et daarligt Gebis , som viste Guttaperchaen naar han lo . Han lo gerne , og Øjnene stod altid tilknebne og fulde af Løjer , alt hvad der var morsomt kom til ham og gik fra ham igen . Han var den talende Person ved Bordet . Han hed Franck , men blev aldrig omtalt som andet end Mester . Første Styrmand var et stort sværlemmet Karlfolk med lyserødt Haar , af Farve som Blodvand , rustrøde Skægstubbe og Fregner , med en blaarød , pisket Ansigtsfarve , af at staa paa Broen , rødt Pelsværk paa Bagen af Hænderne , en rigtig Sømand , ceremoniel , med Livslyst altid staaende i Mundvigene . Han hed Bruce . Mellem ham og Mester flød Samtalen ved Bordet , fornøjelig , ganske ugenert af Doktorens eller andres Nærværelse , de havde deres Frisprog ved Bordet , Mester med en egen 53 tempereret Aabenhed , værdsat af første Styrmand med hyppige Latterudbrud , der af Hensyn til Salonpublikumet holdtes nede som gennem en Lydpotte . Ved blot at lytte til deres Samtale kom Doktoren i Besiddelse af adskillig Viden om Forholdene paa Arethusaog om meget andet rundt fra Verdens Havne . * * * Doktoren gaar i Biografteater . Hermed er Skibet forsynet , naturligvis , foruden Radio , Jazzband og en Kvartet , indøvet af Stemmebegavede mellem Besætningen , et Tværsnit for sig , hvoraf man venter sig meget , naar Skibet nu kommer ned i sydlandske Maanenætter . Biografen samler alt hvad der hedder Damer ombord , men for Resten alle dem der kan rummes ; og man sidder saa i Mørke og er Vidne til den i Filmsverdenen sædvanlige Komposition , krydret ved en eller anden ny Variation , om det Guds Lam , spillet af den kendte Filmstjerne , der bringes i Forviklinger , svære Prøvelser , men ender med oprakt Profil , Mund mod Mund , i Armene paa den sjælfulde Chauffør og Gladiator , der er i Besiddelse af et hemmeligt Adelspatent , og som spilles af Verdens mest elskede Mandfolk , berømt for Læg i Bukserne og for Skilsmisser . Selv den mest klistrede , kynisk sjælende Sypigefilm kan dog ikke gøre det af med Indtrykket af at staa overfor et Vidunder , selve Filmtekniken . Heller ikke kan den ringeste Lavkastesmag , saavel hos de Optrædende som Publikum , Formodningen om hvad Kunst og Liv er , hindre at det er Mennesker man ser , 54 trods alt hvad de gør for at forringe sig , Ungdom , en bevæget Fysik ; blot Ryggen af unge Folk er værd at se , den er ægte , med den kan de ikke skabe sig som med Forsiden . Det lønner sig ogsaa at se en Sirupsfilm for de Glimt af Natur Komedianterne færdes i , og som Instruktionen ikke har haft Magt til at forfalske , en Bjergegn , en Sø i Paalandsvind med rokkende Siv . Al Film har et fortryllende Moment , bevaret Bevægelse og Liv . Foruden den obligate Forlovelsesfilm , hvorunder der fra unge Piger paa Tilskuerpladserne i Mørket høres stumme Lyde i Brystet , som fra foruroligede Faar , er der Ugerevuen , altid fængslende , tantalisk , ved de altfor korte Glimt man faar at se , et overladet Nu , et eller andet Steds fra i Verden , og afløst af et nyt , næsten inden det har præget sig paa Nethinden . Dette Flimmer af Synsindtryk har noget af Hjernens egen Arbejdsmaade . Pludselig staar der som ved Lynbelysning om Natten et helt fuldfærdigt Billede , med Livets egen Bevægelse , Tingen , Tingene , selv , og i næste Nu er det taget ud af Øjet : Militærparader i London , Fanens Overrækkelse af to taarnhøje Officerer i skotsk Uniform , Kong George til Hest , Gaden set ovenfra med marcherende Kolonner , Nærbillede : Kong George gørende Honnør for Tropperne med Hagerem ned under Skægget , en gammel Herres disciplinerede Fatning , et menneskeligt Blik . Peterskirkens Illumination , Arbejdere som sætter Lamper op , firet i Tove ned over Kuplens bratte Kurver , et Glimt af Tiberen nedenunder , Paven paa en Balkon , med store Fjervifter holdt over sig ( ubrudt Tradition rimeligvis lige fra 55 Romerkejsernes Tid og helt tilbage til Faraonerne ) . Stort amerikansk Elektricitetsværk , uhyre Cementdæmninger , vidtløftige som Bjerge , under Anlæg , Coloradofloden opdæmmet , svimle , rokkende Rumforestillinger , Billederne taget fra en Flyvemaskine . Stabelafløbning af et stort Skib . Autogyro leverer Post i San Francisco , daler som et Insekt med Glimmervinger ned paa et fladt Tag , Brønde af Gader mellem fantastisk opskruede Husblokke . Redningsstation i Berlin , Cyklist kørt ned af Bil , Betjent som henter sammenfoldelig Baare og Forbinding ud fra en Kiosk paa Fortovet , Ambulancen kører op . Panamakanalen , Sluserne , de store Porte der aabner sig med en jordtung Bevægelse , en Liner med tre Skorstene langsomt ind gennem Kanalen , brystende sig ovenud med Stævnen , Ankrene stikkende i Klydsene , som et Monster med Kroge ud af Næseborene , leret og tykt er Vandet i Panamakanalen ; Glimt af de Indfødte i Panama , Indianere , en Pige med vildt , marelokket Haar paa Hovedet , som et Kreatur følger hun Kameraet med Øjnene , støbte , fuldstændig grimasseløse Træk , kun en stum , klein Trækning af Underlæben , som betyder at hun Ingenting forstaar , og man har set Urkvinden , en Frygt der er blevet nedarvet i Aartusinder , hun er kommen vandrende ned gennem Amerika en Gang , paa et Eskimostadium , ovre fra Asien , hendes Mødre har levet i Istidshulerne ved Dordogne , aldrig har man set mærkeligere Væsen , i et Sekund eller to , det slaar paa en Klokke i ens Hjerte . Brooklands - Banen , Væddeløbsbiler i Svinget , kilende op fra Baggrunden og nære , som svulmende op i Øjet , i et Nu , Køler og Hjul fyldende hele Billedet , Sværme paa Langsiden , halende ind paa hinanden , Nærbillede : Rusk forbi , en Vogn som i en Taage , Sammenstød , Kup for Fotografen , Bil i Luften , endevendt flere Gange som et Stykke Brænde , saa den ene Ende saa den anden i Betonen , op og ud gennem Rækværket , Føreren og en Regn af Vragstumper ned ad den stejle Væg i Svinget ; Banen fra en anden Kant , flere Vogne i en sindssvag Fart ved Siden af hinanden ; Vogn i Svinget , ind paa Inderbanen i Græsset , høje Flammer op fra den . Flyvemaskiner i Formation i Luften over Militærparade i Moskva , sorte Menneskemasser , Kreml fra Luften — endeløse Rækker af Tanks nede paa Pladsen , Nærbillede : Stalin . Dameorkester i Amerika , Dirigentinde i Bukser og Bryster , Jazz , en Larm som af Katte . Perlefiskere i den persiske Bugt , Billeder taget under Vandet , Hajer og Polyper . Aabningshøjtidelighed ved en metodistisk Kongres , flere Talere , salvelsesfuldt Engelsk , our saviour . Svæveflyvere ; Nærbillede , accident : Maskine kæntret af et Vindstød , Flyveren ned gennem Luften som en Dukke , fra et halvt Hundrede Meters Højde . Kapsvømning , Mesterskabet for Damer , vundet for anden Gang af Anne Kielstra ... Her satte man sig til Rette og saa . For Anne Kielstra befandt sig ombord paa Arethusa og skulde gøre Rejsen med ! Man følte det næsten som om det var en af ens egne der havde udmærket sig og var bleven et verdenskendt Navn . Mesterskabskampene 57 havde fundet Sted for nyligt , var gaaet gennem alle Bladene og havde endnu Aktualitetens gyldne Glans over sig . Man ved hvor hurtigt den falmer , men saa længe den varer er den det kostbareste der er til . Begivenheden selv kunde man nu se her i alle Enkeltheder , holdt fast af Filmen , bedre og fra gunstigere Udsigtssteder end om man selv havde været der . Det er Svømmehallen , med Publikum op ad de skraanende Tilskuersæder , Basinet , inddelt i Baner af svømmende Liner , Startenden med Udspringstaarnet og de seks Fodstykker ved Randen af Basinet , hvorfra de Konkurrerende springer ud ; Nærbilleder af Svømmerne , Navnkundigheder , gruppevis og enkeltvis , tilsidst Ansigtet alene . Der er pragtfulde Mandsskikkelser imellem , i de vaade Svømmedragter og den tætsluttende Gummihjelm , som meddeler Hovedet en egen økonomisk Form , unge Mænd med et viljestærkt Præg og haarde Bryn vendt mod Kameraet , idet de bliver fotograferet ; de har nok deres Publikum mellem Tilskuerne . Men ellers samler Opmærksomheden sig om de kvindelige Gladiatorer , der præsenterer sig med alle de Fordele en Kvinde , der ikke behøver at skjule noget , raader over , og mellem dem centrer Interessen sig om Anne Kielstra , den højeste af dem alle , næsten et Numer over kvindelig Størrelse , en overlegen Vækst , men velproportioneret , slank og stærk , spændt som een strakt Linje fra Isse til Fod . Nærbillede : en smal Ansigtsoval , med regelmæssige , sunde Træk , ejendommelig fyldt i Indramningen af Badehætten , Udtrykket roligt , et fint Smil i Øjnene til Kameraet , Saa ser man hende svømme , et langstrakt , koncentreret Crawl , med en 58 stigende , mere og mere haardnakket Energiudfoldelse , lige til hun slaar Haanden i Basinets Kant for Enden af Banen , en god Længde , hendes egen , foran Nr . 2 af de Deltagende , og det er udvalgte Præmietagere fra alle Kanter af Verden allesammen ! Hun skyndte sig ikke , hendes Stil var en konstant Anvendelse af alle de Kræfter hun havde , sluppet løs som et Pres imod Vandet , der bragte hende med Favnemaal frem igennem det , efterladende en oprørt Grøft bagved . Op kom først den ene lange Arm og greb over Vandet fremefter og ned i det igen , saa den anden , idet hun samtidigt rullede halvt om paa Siden og vendte Ansigtet ud af Vandet i et givet Interval , netop saa meget at der blev Tid til at tage et Aandedrag ind , man saa det aabne runde Hul af Munden , saa gravede hun Ansigtet ned i Banen igen og skød sig et Tag igennem med Panden , mens Benene hele Tiden i en ustanselig klippende Hurtigtakt gik op og ned , bagud , som en Dobbeltfinne , med et Glimt vekselvis i det grønne Vand af Fodbladene , der var lyse underneden , og med en saadan Virkning paa Vandet at det stod i en skummende Hvirvel efter hendes Hæle som Kølvandet efter Spolen paa en Delfin . Med rolige Sider steg hun op af Basinet , efter Løbet , vægtigere for hvert Trin hun tog ud af Vandet , det var som om man kunde se hendes Vægt blive til , idet Vandet ikke mere bar hende . Nærbillede : Anne Kielstra , vaad som en Sæl , med en stor Pokal og Blomster i Favnen , smilende med alle hvide Tænder og et varmt , aabent Blik til Kameraet . Da der blev tændt Lys vendte man sig uvilkaarligt om paa Sæderne for at se om Anne Kielstra skulde være til Stede som Tilskuer til 59 sin egen Film — og det var hun virkelig , man opdagede den høje Skikkelse , netop som hun rejste sig , i Salens Baggrund , og da kunde hun ikke undgaa en lille Ovation , almindelig Haandklappen . Hun blev rød og bøjede Hovedet til Tak , idet hun langsomt trak sig tilbage . Hun var „civil " , i en enkel Kjole , der viste hendes slanke Skikkelse , slankere end naar hun var i Badedragt , men Hovedet havde den samme økonomisk nøddeagtige Form som naar hun havde Svømmehætte paa , for hun var klippet som en Dreng , „Bubikopf " , helt kortklippet i Nakken og med en lille snæver Skilning til den ene Side ovenpaa Hovedet . Haaret var mørkeblondt og glansfuldt , tæt som en Børste , og hævede den smalle Ansigtsoval endnu mere . Ryet har en egen Kvalitet ; man er ikke almindelig Kvinde naar man er en Anne Kielstra . Ingen kan frigøre sig for Følelsen af at staa overfor Undtagelsen , noget mere end et Menneske , naar en Berømthed viser sig . Med noget af den Andagt , reflekteret eller naiv , der bliver Venus fra Milo til Del , saa man efter den unge Mestersvømmerske , idet hun med en egen Langsomhed i Gangen bevægede sig ud af Salen . Man vidste hun var nitten Aar ! Straks da Dr . Renault saa den unge Svømmerske i Filmen genkendte han hende som den samme som den der var afbildet udenpaa Selskabets Indbydelse til Rejsen , paa Baggrund af en Kyst i Sydhavet . Man staver og lægger sammen af hvad man ser og hvad man hører : af nogle Ytringer der faldt mellem første Mester og Styrmand Bruce ved Bordet , i en eller anden Sammen - hæng , sluttede Dr . Renault at Anne Kielstra ikke var med Skibet som 60 Passager i samme Forstand som andre betalende Passagerer , snarere inviteret , eller engageret , et aabent Spørgsmaal , der lod til at betyde noget med Hensyn til den unge Mestersvømmerskes Position som Amatør eller som Professional , efter hvad Mester og første Styrmand drøftede sammen . Dr . Renault lyttede nøje til Tonefaldet af hvad de to Mænd sagde , det kan sige meget om en Kvinde , udover hvad der bliver sagt ; men hverken af Tonefaldet eller Minespillet hos de to temmelig haardhudede Søfolk lod der sig slutte andet end at de i Sportens Interesse omtalte hende som en Dame der vistnok dinglede lidt mellem sin Egenskab af Amatør eg Professional . Første Mester anvendte en passant et Udtryk , bait , i hvilken Anledning Doktoren fikserede ham skarpt , uden at Mester bemærkede det , men den lidt harcelerende Tone var tydeligt nok rettet ikke mod Anne Kielstra , men mod Selskabet . For Resten vidste man at der var gjort hende store Tilbud fra Filmen , maaske agtede hun sig ad en Omvej til Hollywood og vilde gaa fra Borde for at gaa over til Professionalismen der . Doktoren rakte Hals til alle Sider i Spisesalonen og opdagede Anne Kielstras lille højtbaarne , smækre Hoved oppe ved Kaptainsbordet , siddende mellem lutter Mænd ! Der undslap ham , ham selv uafvidende , et Suk , som peb gennem Knebelsbarten . Sjældent at se en Kvindes Nakke , klippet . En Kvindes Haar , det er næsten Kvinden selv , men hvilken Charme gemmer hun ikke i Kraniet , naar det er saa henrivende som her ! 56 VII I den første Tid formede Livet ombord paa Arethusa sig temmelig stille , de Skarer af Mennesker man havde haft Indtryk af ved Afsejlingen var som forsvundne , de stak i alle Skibets Etager og Kamre . En Del promenerede paa Dækket , jaget af den Uro der er ejendommelig for Rejsende paa et Skib , som Dyrene i Burene i Zoologisk Have . Samlet viste Selskabet sig kun ved Maaltiderne , stærkt skrumpet ind , for Vejret var ublidt , og i rum Sø i Middelhavet kan Passagen være haard , selv saa stort et Skib som Arethusa rullede , og det var Bevægelser der , hvis de blev maalt , nok vilde vise et Udsving af Højde som et fireetages Hus , mellem naar Lønningen sænkede sig mod Søen og rejste sig mod Himlen igen . Et stort Antal laa søsyge i Køjerne , og dem man ikke ser , de tæller ikke saa længe . Man kunde næsten have Indtryk af tomt Skib , især om Morgenen , hvis man var tidligt oppe , de lange udstrakte Promenader og Dæk var overgivet til Søfolk i Voksdug og Gummistøvler , som spulede , med Sejldugsslanger liggende paa de vaade smalle Teaktræs Planker med kittede Fuger , der strakte sig i lange umærkelige Kurver , som gav en Forestilling om Skibets Dimensioner , fra den ene Ende af Skibet til den anden . Et Folkefærd , der var skilt fra Passagererne ved en ikke bemærket , men uoverstigelig Kløft , Besætningen , Søfolk , Tjenere , Maskinfolk og Fyrbødere , var fordelt paa Skibet ligesom i et andet System af Huller ; nu og da viste et grimet Individ fra Dybet , i oljet Uldtrøje , sig i Oververdenen , for at dreje en af de Ventiler , der slugte Luft oppe paa Overbygningen , om i Vinden , og forsvandt i Dybet igen . Disse Folk med et hvidt Blik saa man og saa dem dog ikke , og heller ikke de lod til at have Opmærksomhed tilovers for Passagererne i Liggestolene pakket ind i Tæpper lige til Næsen . En kvalm Luft af Kød og varme Løg mærkedes paa visse Steder , blandet sammen med Varmen og Osen fra Maskinen , den specifike Lugt ombord paa et Skib , sammen med Lugten af Saltvand , alle Skibes og alle Haves Aande , det var nede fra Køkkenerne , hvor en Stab af Kokke , Stewarder og Kahytsjomfruer huserede i deres Spelunker . Ovenover Skibet i den blaa Luft svævede Maagerne , Middelhavets Maager , dér som andetsteds Tiggere ved Civilisationens svømmende Overflødighedshorn . Ellers var der ikke mange Mindelser om at man befandt sig paa et Hav , de lange Promenader , hvor Flertallet spaserede eller laa i Dækstole , var lukket med store Glasruder , med Udsigt til en Mængde bevæget Vand , altid det samme , en øde Horisont ; man var indstillet paa en lang Pause , til næste Kyst dukkede op . En lille haardfør Sammensværgelse , mest ældre , nidkære Damer , gennemførte at bestige et højt Sted paa Skibet hver Aften for at se Solnedgang , det eneste Naturfænomen der var dem bekendt . Saa kom de ned med tændte Lys i Øjnene og sagde den havde 63 været god . Skibslægen , Dr . Dunkirk , havde travle Formiddage og blev set med sin Officerskasket gaa ud og ind ad Kahytter , oppe og nede , Søsyge og Ildebefindender at tilse . Dr . Renault havde Kollegaen i Kikkerten og opsummerede sine Iagttagelser som saa : Du medikamenterer , min gode Cook . Noget i Doktorens Ansigtsfarve og Hviden i hans Øjne sagde ham det . Ved en Lejlighed hvor de vekslede nogle Ord strøg han med Øjnene ind i Ærmegabene paa ham og saa tilstrækkeligt langt ned paa Underarmen til at observere Mærker , saa tætte som Kommen i en Ost , som hyppig Brug af Morfinsprøjten efterlader . Det var han ikke glad for , der gik ham Gang paa Gang Vind gennem Næsen og Overskægget , mens han tænkte paa sin Opdagelse . Middelhavet var ingen Succes , det var ikke mere blaat end andet Vand , i hvert Fald paa denne Aarstid , og det for med raa Magt med Skibet , Ingen holdt af at Gulvet under en stod paa Kant , det havde man ikke betalt for , de fleste gik fra Fodret , selv om de ellers holdt sig nogenlunde . Alt , det ene og det andet , resulterede i Søvnighed . Det almindelige Passagerbefindende kunde gøres op i Synet af en Dame sovende i en Dækstol , pakket ind i Tæpper , med et lidt skyet Udtryk i Ansigtet , selv i Søvne , og med en Bog paa Skødet , med en Haarnaal lagt i som Mærke . Under de fleste Forhold finder man Menneskenes Børn indstillede paa en Fremtid , det slog til ogsaa her . 62 Dr . Renault lod sig Skibet forevise , redebon taget under Vingerne af den vennesæle første Mester , som iklædte ham en Mekanikerdragt , kombineret i eet Stykke , saa at han lignede en Frø , og gav ham en Tot Twist i Haanden , de entrede ned ad stejle Jernleidere , gennem det ene Gittergulv efter det andet , og landede nede i Maskinen , pludselig stillet Ansigt til Ansigt med de mammutsvære Stempler og Krumtappe som gik for fuld Kraft , en vældig Dans af Plejlstænger i Kæmpeformat , spejlende af Olie , Tons af Metal , tilsyneladende vægtløst det hele , en Stampen og et Drøn , saa man maatte raabe af sine Lungers fulde Kraft for at blive hørt , gigantiske Rør med Knæ , som kom fra Kedlerne , Ure og Manometre overalt paa jernvæggene , Hede og Højtryk , og nogle smaa menneskelige Figurer som gik paa Bunden af Skakten med Twist og Smørekander i Hænderne , mellem Riste , Rækværk og Stænger , og fra hvem man fik en stum Hilsen og et klart Blik midt i Larmen , Assistenterne , alt i en Lugt af kogt Vand og af Olie , indgaaet i en Forening , den for Dampmaskiner karakteristiske Lugt . En Iagttagelse fængslede Doktoren , en Rytme som kom til ham mere gennem Øjet end gennem Øret , Taktfordelingen i Maskinen , Ventiler , Fjedre og Knæ der støder imod Grundtakten fra Stemplerne , vrange Intervaller , tilsyneladende , ligesom Bevægelsen af Buerne , første og anden Violin , i et Orkester , der ikke følges ad , men udfylder hinanden ; det er Modsætningerne i en Maskine der gør at den gaar rundt . Arethusa førte endnu Compoundmaskiner , af stort Numer , og egnede sig derved til Turistfart , i Modsætning til de osende Motorskibe eller de hurtigere Turbinebaade , det er jo ikke Rekorder en Lystrejse er ude efter . Den gamle klassiske Dampmaskine har 65 aldrig været overgaaet i Skønhed og Gratie , den bestiller noget med Lemmerne , man kan se Hestekræfterne endnu . Med en Andagt som i en Katedral gik Dr . Renault Maskinrummet rundt . Han var inde i Kulbunkerne , Fyrrummet foran Kedlerne , hvor en fem - seks Mand med nøgen Overkrop og vilde Ansigter , som . Oljen og Sveden drev nedad , muslinghvide Øjne , arbejdede med Jernbøre , Skovle og svære Ildragere , tre - fire Meter lange og af en Snes Kilos Vægt Stykket . Med Øjne traadt ud af Hulerne i de sorte Fjæs betragtede Fyrbøderne de Besøgende , en egen haard Udtryksløshed , som Arbejdere vender mod dem der er over dem , Vaabenstilstand , men heller ikke mere . En af Jerndørene ind til Fyrene var slaaet op , og en Mand rendte Ildrageren ind i Kullene , som var kogt sammen i en Dejg , lagde sig med hele sin Vægt paa Stangen og brækkede Kagen op , saa Ilden under den kunde faa fat . Et rødt Brandskær stod ud paa Mandens nøgne , svedige og kullede Overkrop , og Heden fra Fyret svirpede i Ansigtet , langt ud i Rummet , det saa ud som en Brydekamp mellem en Djævel og en Ilddrage , som han stødte ind i Kæften . Efter at have smækket Lemmen i igen lod Fyrbøderen Jernstangen , som var bleven glødende i Spidsen , falde , med et Rabalder paa Dørken , Hvermand vare sine Tæer , og gik hen og vaskede Ansigtet i en Spand Vand , med en Klud der var lige saa kullet som han selv . Dr . Renault tog Jernstangen op og balancerede den i Hænderne paa Midten , jo den var tung , han gjorde en Bevægelse med Hovedet mod en af Fyrdørene , man forstod ham og slog den op , Kullene 66 derinde var i en lignende sammenbagt Tilstand som i det Fyr der nylig var bleven rømmet op , Doktoren svang Jernstangen rundt og stødte den ind i Kullene , lagde sig med sin Vægt paa den og brækkede Kagen op , til Ilden stod klart op fra Ristene , han lod Jernstangen falde , greb en af Kulskovlene , en ret kort Skovl med et buet Blad , og øste Kul ind , kastede det med et Stik ind i Ovnmundingen , saa det fløj fra Skovlen langt ind paa Ilden . Fyrbøderne nikkede , nikkede , med hvide , opspilede Øjne . En af Kedlerne var sat ud af Funktion og fik banket Kedelsten , Mandehullet stod aabent . Doktoren gik op ad Stigen , der var stillet dertil , og saa ned i Hullet , et Vildnis af Rør indenfor , han hørte Hammerbanken dernede fra , følte Heden , der stod som en Ild fra den tomme Kedel , var der nogen dernede ? Var det muligt ? Han vendte Hovedet om mod første Mester og nikkede spørgende mod Hullet . Mester nikkede tilbage , bekræftende . Da krøb Doktoren ind . Han kunde kun faa en Skulder ind ad Gangen , og indenfor maatte han orme sig frem i Mellemrummet mellem de brændende hede Rør . Varmen var saadan at man ikke kunde taale den paa Hænderne , hvis man bevægede dem for hurtigt , Ansigtet maatte man vende ganske langsomt . Mest frygtede Doktoren for Øjnene , det var som om de skulde brænde ud af Hovedet paa ham . Han forholdt sig ganske stille nogle Minutter , ridende mellem Rørene , med Haanden presset for Øjnene . Det bankede nedenunder ham , med en hul , tør Lyd , han aabnede en Spalte af Øjnene og saa ned , og dybt nede , i en Tykning af Rør , ordnede parallelt , saa han et menne - skeligt Ansigt , som i en Brønd , vendt op imod ham , med hvide , blodsprængte 67 Øjne , Maskinarbejderen der bankede Kedelsten , kogt i Ansigtet , med et sølet Overskæg . Efter at have sundet sig lidt ormede Doktoren sig mellem Rørene ned til ham , langsomt , gav ham Haanden , og de hilste paa hinanden med et Nik , kunde ikke tale sammen . Det var en ældre Mand med et klippet graat Haar , en egen sparsom Hovedform , han strøg Overskæget fra Munden med Pegefingerknoen , saadan som Almuen gør , en Refleks , aandede et Øjeblik ud , lang i Trækkene . Doktoren tog Hammeren af hans Haand og bankede paa Kedelstenen , der hvor Arbejderen var holdt op , den sad haardt , som en tyk Glasur , det var ikke Legeværk at banke den af . Hvor ofte mon Manden her blev afløst ? Han gav Arbejderen Hammeren igen , rørte broderligt ved ham , de nikkede til hinanden , og Doktoren slangede sig op mellem Rørene og kantede sig ud af Mandehullet igen , saa meget klogere . Da han skulde gaa ud ad Døren fra Fyrrummet havde Arbejderne anbragt en Forhindring der , en af Børene , og stod i Baggrunden med skruede Miner , groft forlystede , Mester smilede og fik Doktoren forklaret at Meningen var at han skulde „hønse " , en Spøg af Folkene , som han naturligvis ikke behøvede at tage sig af . Doktoren forstod Meningen og skrev en Check til Hovmester paa en Kasse Øl til Fyrrummet og gav den til Fyrbøderne , som straks med Salut fjernede Forhindringen fra Døren . Ja det er jo Ingenting nu , sagde Mester , da de kom hen hvor der var Ørenlyd , nej , naar vi kommer ned i Rødehavet ! I Troperne ! Der gisper de som Fisk . 64 De gik gennem Tunnelerne hvor Skrueakslerne ligger , en paa hver Side , lange kælderagtige Rum , med Vægge af de tværgaaende Spanter og de nittede Plader , Jern , Jern , en Kulde staar hernede , Udstraaling fra Vandet , som er lige paa den anden Side Pladerne . Midt i en saadan Tunnel , som er oplyst med en søvnig Glødelampe med lange Mellemrum , naar man er ene med Skrueakslen der gaar derigennem i hele Tunnelens Længde , og som er af en Mands Tykkelse , solidt Staal , og tromler rundt og rundt om sin Længdeakse , naar man er saa langt inde at man ikke kan se Enden af Tunnelen til nogen af Siderne , kan man faa en spøgelsesagtig Forestilling om at befinde sig midt i en Verdensorden , som man ikke aner Rækkevidden af , man ved kun at der ligger en tyk roterende Mast tværs derigennem , hvad den saa roterer for , hvor den kommer fra , og hvor den gaar hen . Er det anderledes med Himmellegemerne , med hele Sammenhængen i Universet ? Hvordan et stort Jernskib bliver bygget havde Dr . Renault set paa et Skibsværft , den svære hydrauliske Presse , der lokker Nittehuller i de mere end centimetertykke Plader , en Tap af hærdet Staal som en Fingerende der udenvidere stødes igennem den kolde Jernplade , hvor Nittehullet er afmærket med en Kridtcirkel , et Stamp og et Brøl , og en rund Jernskive som falder ud nedenunder , hed at faa i Haanden efter Strabadsen ; Jernpladen forrykket og et nyt Hul lokket med Stamp og Brøl ; det udstrakte Loft hvor Modeller i tyndt Finer skæres af hver enkelt Plade i Skibet og faar Nittehullerne tegnet ind , saadan at de der svarer til hinanden mødes uden en Millimeters Forskel , naar Pladerne samles paa Beddingen , hvor 69 Nitterne arbejder hver fra sin Side , den ene ved at skyde Bolten ind , som tages glødende fra en transportabel Esse , og holder for med en Nittehammer , mens den anden ruger over en pneumatisk Hammer og flader Enden af Bolten ud , saa den lukker som en rund Knap , inden den er kold ; det er den Lyd som af en Spætte i en Jernskov man hører paa lang Afstand i Dokker og fra Værfter , hvor en Skare Myrer stykker et stort mønjerødt Skrog sammen , i et Net af Stilladser . Dr . Renault syntes han vidste noget om et Skib , da han havde været med Mester hele Arethusa rundt , oppe og nede , fra for til agter , endogsaa nede i det Rum allerforrest hvor Ankerkættingerne ligger nedrinket , hvert Led saa stort som Kringlen paa et Bagerskilt . Paa nogle af Leddene nærmest Klydset , som havde været i Bunden med Ankret , fandt han indtørrede Skorper af blaat Ler , med smaa Skaller i , kommen op fra Havbunden ; stiltiende brød han et Stykke af og stak det til sig for at underkaste det en nærmere Undersøgelse senere . Mandskabet fik man et Indtryk af paa denne Rundtur , de stak her og der ; blot et Blik ind ad aabentstaaende Døre i deres Lukafer og Kamre paa afsides Steder af Skibet , Søfolkenes Kvarterer foran paa Bakken , sagde en Del , bare Vægge , Lugt af gamle Klæder og Fugtighed , Voksdug paa Bordene , og Tilstedværelsen af Fluer . Skibet havde sine Huler og Slums , hvor sweaterklædte Personer med en eller anden Bestilling ombord hang omkring , Folk med haarde Øjne ; et Blik fra dem , med en Afstand i , ikke aabent fjendt - ligt , men utilnærmeligt , sagde en Del . Man kunde maaske komme til dem , men 70 de kunde ikke komme til den herreklædte Passager de saa gaa forbi deres Døre , Folkefærdet oppe fra Kahytterne , de kunde ikke forsones . Et gammelt Svælg , uden Bro over , gaber mellem dem der arbejder og dem de arbejder for . Havde det nogensinde været anderledes paa et Skib , lige siden de romerske Galejer , hvor Slaverne sad lænkede til Rorbænkene , og op til Normannertiden , hvor det ganske sikkert ikke var de frie , væbnede Vikinger selv der sad ved Aarerne ? Hertil havde man Trællene , saa selvfølgeligt at det ikke findes omtalt . Naar Dr . Renault fra Forskibet saa op mod Kommandobroen bemærkede han der til enhver Tid som et Par Rovfugle Officererne , Kaptajn og Styrmand , bag Sejldugsskærmen , der var udspændt netop i en saadan Højde at de havde Øjnene ovenfor . Frem og tilbage patrouillerede de , frem og tilbage , som Kuren paa Taarnet , med en Dobbeltkikkert nu og da rettet mod et Sted i Horisonten ; de tressede Kasketter deroppe betød Myndigheden og Sikkerheden paa Skibet . Den nordiske Regeringsform , Parlamentarismen , skal stamme ned fra de lige Parthavere og Ordenen paa et Nomannerskib , mindedes Dr . Renault , en Tanke man ikke lige straks kom til Ende med . Dem ved Aarerne , hvad dem ? Paa forreste Mast af Arethusa fandtes en Udsigtstønde , i Højde med Merset , Dr . Renault var deroppe sammen med 1ste Mester og saa Skibet fra oven , det paradoksale Perspektiv , hvor den svære Jernmast ser ud som en Blyant forneden og Skroget under den synes for smalt til at bære Rigningen . 68 Set ovenfra var det umuligt andet end at faa det Indtryk at Skibet var for tungt i Toppen ! Han var ude yderst i Stævnen og saa ned ad det lange bratte Plovjern hvormed Skibet skar Bølgerne dybt nede ; en fin skrællende Lyd trængte op derfra og en luftig Brusen af Søen , som deltes i en hvid Krave ud til hver Side , marmoreret af grønne Vandmasser og af Skum , der brast med en Lyd som naar Kulsyren undviger af et Glas Champagne . Hvor ensom er Stævnen paa et Skib ! Fra for til agter gaar en Vibreren gennem alle Jerndele paa Skibet , den mærkes under Haanden som at røre ved en stor spindende Kat . Dybt i Skibet træder Maskinerne , en stampende underjordisk Puls , Hjertet i den Verden som her er trængt sammen , og som avancerer . Fra den runde Lønning agter strækker Loggen sin lange , hængende Line ud i Kølvandet , med det roterende Hjul en Meter ude og Maaleuret paa Lønningen , hvor Linen gaar ind , og hvorfra man med Mellemrum hører Lyden af en lille spæd Klokke indeni , samtidigt med at en af Viserne springer en Enhed frem . Et dobbelt Kølvand staar som en Malstrøm efter Skibet , hvide og grønne tumlende Vandmasser , der hvirvler op fra Skruerne og bliver til en bred tilbagelagt Vej paa Søen , langt agterud , med en Sky af Maager over . Arethusa var i rum Sø , et Sted midt i Middelhavet , med en Ring af Vand rundt til alle Sider . Med Masterne mod Himlen og bagover hældende , rygende Skorstene stævnede det ud af Ringen til den ene Side og frem mod Synskredsen til den anden , med Retning fra Norden imod Orienten . 71 VIII DAArethusa kom ned i det sydlige Middelhav begyndte Vejret at blive mildere , solet , Foraaret de rejste imøde , mens Radioavisen meldte om haard Vinter , Snestorme og Togstandsning , nordoppe , hvor de var kommen fra . Nu kunde man forestille sig Trafiken male i den sorte Søle i Gaderne , med Lys tændt midt paa Dagen , mens man selv med Alperne som en Skodde imellem befandt sig i et Lysvæld paa Søen , hver Dag sydligere . Hav og Himmel gik i et som een blaa smilende Verden , fra Søen kom en doven Regn af Lys , Reflekser fra den høje Sol , og Skibet bevægede sig frem sagte spindende , med Masterne urokkeligt mod Himlen . Luftningen ramte Huden som en Harefod og vakte et begravet Minde , næsten som en tidligere Tilværelse , om en Gang man som spæd blev baaret ud i det første Foraar , det første Solskin , en Gang i Tidernes Morgen . Man følte at man var i de Sfærer hvor Menneskehedens Ungdom , Antiken , havde udfoldet sin Blomst , helst naar man var paa Vandet , Homers violblaa Hav ; hver Gang man gik i Land var Tiden en anden , ens egen . Selskabet havde Italien , Grækenland og Tyrkiet bag sig og var nu paa Vej til Ægypten . Besøget i de forskellige Havne , med samt 73 Udflugterne derfra , var forløbet planmæssigt , alt var arrangeret i Forvejen inden man kom , man blev modtaget af en Stribe store Turistbiler , høje bagtil , som et Segment af Tilskuerpladserne i et Teater , og med en Mand med en Raaber fori , som ved et Søslag , her var ingen Tvivl , vilde Seværdighederne ikke komme til dem , saa kom de til Seværdighederne . Det gik strygende , de Forestillinger man havde paa Forhaand klappede , naar undtages Vejret , som langt fra var sydligt , rent ud sagt hundekoldt , og man var glad ved at være hjemme igen i Skibet med centralvarmede Kahytter . Besøgene i Land satte sig Spor i lokalprægede Klædningsstykker , som siden viste sig ombord , Nationaldragter og fantasifulde Hovedtøjer , som ikke en Gang de Indfødte gik med mere , men som var at faa til Købs ; Passagererne mindede om et Udtog af en Opera og havde Succes hos hinanden . Men endelig nu sydpaa i Ægæerhavet , da man havde passeret Kreta , kom Varmen . Promenaderne paa Skibet fyldte sig med Mennesker som paa en Foraarsdag i Hyde Park , Tiergarten eller Bois de Boulogne , mange med et sart og genfødt Præg , Rekonvalescenter efter Søsygen , hvis Ansigter dukkede op igen . Passagererne var kommen hinanden nærmere , efter flere Ugers Ophold paa samme Skib , men kendte dog langtfra hinanden allesammen endnu . Kliker havde dannet sig , sluttede Kredse , her som ellers , gruppevis samlede man sig om Adspredelserne ombord , Dækspillene , Bridgen og Musiken . Hertil kom nu Badningen , efter at Svømmebasinet var ble - ven rigget op paa Fordækket , Ungdommen begyndte at vise sig i Badekaaber og 74 Shorts som ved et større Kysthotel . Naar undtages Automobiler og en Landevej havde man alt hvad Hjertet begærer paa Søen . Delfiner viste sig for Boven af Arethusa og legede omkring Skibet , Afrodites Heste , der spændte sig for Skibet og gjorde Farten til et Æventyr og en Fest . Man var mellem de græske Øer , og selv som en Ø , i hurtig Flugt sydpaa mod Solen . Af Træk ombord kunde man næsten forestille sig det var Kytheres Ø man var bleven forflyttet til . * * * Dr . Renault , som ikke glemte et Ansigt , naar han en Gang havde set det , mente at han nu efter flere Ugers Rejse efterhaanden havde mærket sig alle Fysiognomier ombord , skønt han kun kendte ganske enkelte personligt og om Resten næppe vidste hvem de var . Ikke desto mindre var der et Ansigt han ikke syntes han havde set før , og som dukkede op et Par Gange paa Rejsen ned til Ægypten ; ved en Slags negativ Huskeproces , Udelukkelsen af hvor han ikke havde set Ansigtet , kom han til det Resultat at den ny Passager maatte være kommen ombord enten i Athen eller i Konstantinopel . Man gættede paa en eller anden levantisk eller armenisk Standsperson . Skønt Dr . Renault ikke søgte Bekendtskaber skulde han komme i Berøring netop med denne Mand , mere end med nogen anden ombord paa Arethusa . Ved den ene Lelighed hvor han bemærkede ham gik den Fremmede Promenaderne paa Dækket igennem , ikke for at se sig om , tværtimod , han tog ikke ringeste Notits af Nogen eller Noget , en 75 absolut Afsondrethed , som kan observeres hos meget højtstillede Personer , og vistnok er den ypperste Grad af Fornemhed der kan lægges for Dagen . Han passerede imellem de øvrige Rejsende som om de slet ikke var til , og ikke en eneste lagde Mærke til ham , for Folk ser ikke hinanden før Opmærksomheden er gensidig . Manden var i Besiddelse af et virkeligt Inkognito , det at hans Omgivelser var Luft for ham . Personligt havde han heller ikke det mindste paafaldende , han var en middelstor Mand , med dukkede Skuldre , som om han gik med en Vægt paa Nakken under Klæderne , et blaabarberet , fremskudt Kæbeparti og temmelig store Øjne , hvor den sfæriske Form gjorde sig gældende . Det eneste ualmindelige ved ham var maaske at han gik med lyse lavendelblaa Handsker . Dr . Renault som havde for Vane at sammenstille ethvert nyt Fysiognomi han stødte paa med andre der var ham bekendt , og slutte fra det ene til det andet , slog som første Holdepunkt ned paa den antike Buste fundet i Pompeji , der bærer Navnet Jucundusog døbte indtil videre Manden med det , i Mangel af at vide hvem han var . Den anden Gang han saa ham var fra en Afstand , oppe paa Kaptajnsdækket , som han vidste havde enkelte reserverede Kahytssuiter , og hvortil der ikke var almindelig Adgang ; ogsaa ved den Lejlighed havde han haft lavendelfarvede Handsker paa . Nogle Dage efter gjorde han Jucundus ' Bekendtskab . Det var endelig bleven de Maanenætter i Middelhavet Rejseplanen havde lovet , paa Dækkene var Trængsel og Bevægelse om Aftenen 76 efter Middag , Bal og Musik , som paa en Dyrehavsbakke , Skibet gik frem i den stille Sø med Giger og Fløjter , som et tonende Instrument fra den ene Ende til den anden . Dr . Renault havde fjernet sig fra Tummelen og sat sig paa en Bænk oppe paa det øverste Dæk mellem Redningsbaadene , hvor Maanelyset stod lige ned , og hvorfra man kunde se et Skimmer af Maanen ligge som en Lysbro paa Søen . I en kort Pavse hvor Jazzen tav hørtes Korsang nede fra Agterdækket , Kvartetten der gav et Numer til bedste , af en næsten kirkeagtig Virkning , med de flerstemmige Harmonier og de messende Røster , fra den dybeste Gravbas og op til den høje lyse Tenor . Første Tenoren gjorde sig gældende som en Straale af Tone i Ensemblet , en svimlende høj , klar Tone , af en ekstatisk Klangfarve , og Dr . Renault saa for sig Sangeren , hvem han havde lagt rigtig godt Mærke til , en ung bleg Mand med fanatiske Øjne og et højt opkæmmet Haar , en eksalteret Type af den Slags man kan træffe paa i Frelsens Hær , med Spasmer i Halsen og bagover kastet , inspireret Haar , hver Gang han tog de høje Passager . Han hed Serge . Til Efternavn havde han et eller andet uudtaleligt , russisk eller slovakisk Navn , men hele Skibet var kommen paa Fornavn med ham , især fra Damernes Side , i hvis Mund man ofte hørte Navnet , udtalt med en Lyd som om man suttede paa et Bolche . Han var vist en Skønhed ; imellem at han var første Tenor i Kvartetten indtog han Stillingen som Pudsemand ombord , blev set om Morgenen pudsende Messingstængerne oppe over 77 Skylightet paa øverste Dæk , eller Laase her og der , og Damerne trak aabenlyst omkring efter ham , især en ældre Portion , med sukrede Øjne og et Mjav i Brystet af Henrykkelse over at se det yndige Menneske . Det yndige Menneske stod med sin Klud og sine Pudsegrejer og irrede Fingre i Overalls , med en hængende Buksebag , men højt hævet ekstatisk Hoved og et flammende indigneret , straffende Blik , som ramte alle første Kahyts Passagerer , Damer og Herrer , uden Forskel . Hvad mon det var Skønheden var saa vred over ? Serges Stemme hørtes dernede fra i den maanelyse Aften , med en maanesyg , lyrisk Klang , oppe i de højeste Noder , og Doktoren gjorde Vind gennem sine haarede Næsebor og sit Skæg , Ss , Ss : som en Leopard i et Træ skreg da den Slovak dernede ! Dr . Renault havde ingen Erindring om hvorvidt der sad Nogen paa Bænken før ham , eller ej , men i et Moment hvor han tog en Cigaret frem og ledte i Lommerne efter Tændstikker sad der Nogen : Maa jeg give Dem Ild , sagde en Stemme ved Siden af ham , han saa en Benzintænder blive rakt frem foran sig og knipset op ; han tændte ved Flammen og saa i Skæret af den at det var en Haand i en lavendelblaa Handske der holdt den , ejendommelig fyldt i Formen af den korte , tætte Haand der stak i den . Det var Jucundus . Han sad lænet bagover paa Bænken med det ene Ben lagt over det andet , Anklen paa Knæet , en let Stilling , som det aldrig havde været Doktoren muligt at indtage , og som han af den Grund forbandt med noget distingveret ; Hatten sad den Fremmede noget ned i Øjnene , i det svage Lys virkede hans Ansigt set i 78 Profil som en Silhuet , med et udtalt Fremspring af Underansigtet . De kom i Snak , ganske utvungent , tilfældigt . Den Fremmede havde et dybt Organ , talte lavt og uden Eftertryk , men man var ikke længe om at opdage at man havde at gøre med en Mand der aldrig havde mødt Modsigelse , den fødte , uberørte Suverænitet , som man ikke ofte træffer paa . De talte om Hellas , naturligvis , da de befandt sig i klassiske Farvande , og Dr . Renault lagde ikke Skjul paa hvilken Oplevelse det havde været for ham med egne Øjne at se de Steder hvorfra Traditionerne stammede , som laa til Grund for hans Opdragelse , og som havde bestemt hans Smag . I det Liv der nu udfoldede sig ombord paa Skibet saa han et lykkeligt Tegn paa at den græske frie Menneskelighed var i Færd med at komme igen ... Gør De det ? sagde den Fremmede . Ja den græske Skulptur , det der er levnet af den , vedligeholder jo den Illusion at de gamle Grækere levede i en ædel Tilstand af Nøgenkultur , saadan som dernede , hvor de danser Onestep med hinanden i Badedragter , velbekomme ! Tror De det var andre end Hetærer og Slavinder der blottede sig , og det vel endda kun for Billedhuggeren , naar han havde Brug for det ? Den frie Menneskelighed De taler om fandt man udenfor Selskabet og Familjen , saadan som det har været og er endnu i Kina og Japan . Konen hjemme i Huset i Athen , hvad Frihed tror De hun havde ? Og hvad er det for en Frihed , hvad mener De dermed ? At Kvinderne i Evropa for Tiden er optaget af at klæde sig af henhører under Moden , som ellers giver sig til Kende ved at man klæder sig paa . Fjer - kræet plukker sig . Det er ikke gaaet op for Evropæerinden at hun giver bort 79 det der er hendes eneste Kapital , hendes Privatperson . Synet af hende , som skulde være forbeholdt den hun elsker , giver hun til Pris for et Opløb . Ikke at tale om hvor faa der staar sig ved det ! Haardnakket at beholde Sækken paa har skaffet mangen Kvinde en Mand . Hvad man behager at forestille sig om fri Menneskelighed i det gamle Grækenland , er Romantik og opfundet to Tusinde Aar efter . Den Fremmede tav , og Doktoren sad lidt stille , ganske truffen af hvad den anden sagde ; under Omstændigheder , fra en anden Vinkel , kunde han have sagt det selv . Ja ja , indvendte han , men de unge Piger der deltog i Mændenes Idrætslege og løb Væddeløb , som man kender det fra Skulpturen , kun iført en stumpet Kiton , hende vi saa i Vatikanet , var det ikke noget , indtog Kvinden ikke en anden Stilling i Oldtidens Grækenland end man kender fra nogen anden Kultur ? Hvad man dog lægger i et bevaret Billedhuggerarbejde ! udbrød den Fremmede . En eneste Figur , som maaske bevarer Erindringen om en eneste Situation ! Alle de Tusinder af Figurer man ved om fra den gamle Litteratur , og som er forsvunden , hvad kunde deikke have fortalt ? Man vender Traditionen den Vej man vil have den . For en anden Smag var Hellas en ganske anden Verden end den som nette Vestevropæere lægger ind i den , det var Asien . Det var en Bukkeverden , med Satyrer , Bacchusfester og Dionysosoptog , men det tier Faarene om . Hvad der er foregaaet i Datidens Grækenland har man end ikke Organ til at forestille sig . Det var Hellas . Doktoren vilde sige noget ... Jeg ved godt hvad det er De mener , afbrød den Fremmede ham . Den Tilflugt den dannede Verden i Evropa har taget til Antiken , lige fra Renaissancens Tid , har været et Holdepunkt tjenligt til at befri sig for den kristne Elendighedsdyrkelse , som man ikke havde Natur nok i sig til at værge sig imod med egne Kræfter . Hvad skulde man hente Eksempler for , hvis man var noget i sig selv ? Kristendommen , det var Slaverne der rottede sig sammen , Underverdenen som kom ovenpaa , og som har haft Ordet , siden Antikens Dage . Det skulde De tænke paa , naar De stimulerer Dem med velsigtede Utopier bagud om Friheden i det gamle Hellas . De har ikke været personligt Øjenvidne dertil . Friheden bestod i et vel ordnet Slavehold . Det stødte Doktoren i Brystet , han vilde sige noget ... Tag ikke fejl af Sammenhængen , hvad Historien lærer , vedblev den Fremmede , skarpere i Tonen . Kristendommen , det var Tilværelsen set fra neden , hvad Slaverne selv kunde blive rørende enige om . Derfor , vil De bagom hvad De meget rigtigt forstaar som en negativ Pause siden Antikens Tid , er det ikke Frihed De skal sigte paa , uden for Dem selv , men en Stald til Deres Undergivne og Nøglen til den i Lommen . Hvad behager ... Den naturlige Fortsættelse af Antiken , om De vil som Ide , er at genoprette et sundt Forhold mellem de Styrende og dem der skal styres , efter at den har været afbrudt i to Aarusinder af Kirken , og af Faaremoralen , som kalder sig Humanitet ... Nu rømmede Doktoren sig alvorligt ... Da Kristendommen kom til Deres Land , hvor De hører hjemme , satte Befolkningen deres ulevedygtige Børn ud , det første der skete 81 var at de blev taget under Beskyttelse , af den klerikale Ynk . Følgerne kan ikke være Dem ubekendt , De der er Læge , har De andet mellem Hænder i Grunden end det Problem ? Doktoren tav . Interregnet siden Antiken har været en Fallit , fortsatte den Fremmede . Man maa tilbage til hvad Grækerne , som har skabt Begrebet , forstod ved Demokrati , nogle kraftige Folk i Toppen til at holde Retningen , og Resten fordelt ved Hæren og paa Arbejdspladserne . Og man er paa Vej til det . De tav begge en Stund , Doktoren med Hensigt nu . Det var farlige Ord der faldt . Han foretrak at høre den andens Mening ud , fremfor at bidrage med sin egen . Ræsonnementet dér var ham bekendt , han vidste hvorfra det kom , men havde ikke hørt det saa aabent anvendt før . Man er paa Vej til det i Evropa nu endelig , fortsatte den Fremede . Befolkningerne vil selv . Regeringsformerne fra det nittende Aarhundrede , som der har været saadan en Lykke over , ramler i det ene Land efter det andet , Konstitutionerne , Folkestyret — Svindel , som om Folket nogensinde har styret , uden gennem en Repræsentation , som hurtigt , naar den var effektiv , kom i Hænderne paa een duelig Mand . Parlamenternes Historie , naar man skal være ærlig , det er Monografier over enkelte Mænd , der har kørt den offentlige Mening som man kører en Stud , Bismarck , Beaconsfield , de har bare kaldt sig Statsmænd i Stedet for Konger . Cæsar undgik at kalde sig Konge , men selve hans Navn har indeholdt Betydningen af den højeste Magt i een Person lige siden . Gaa 82 til et Møde , det første der hænder er at man vælger en Dirigent , en Kusk . Den offentlige Mening vil køres . Diktatur hedder det nu ganske aabent . Begrebet er oprindeligt kommen i Brug som Proletariatets Diktatur , i den Form har det turdet siges . Det gælder kun om at tyde Genitiven rigtigt . Afhængighed er Flertallet en Fornødenhed , det eneste Majoriteten i Virkeligheden vil . Hvis De bedømmer de Diktaturer Evropa kender i Øjeblikket vil det slaa Dem hvilket Misforhold Indtrykket af Udøvernes Person staar i til deres Succes . De er bleven baaret frem . Det er Afhængigheden der har trængt sig paa , hvem man faar over sig er ikke det afgørende . De der er Ofre for Diktatur synes selv de udøver den . Undgaa at bruge Glosen Slaveri , kald det Kommunisme , eller Fascisme , og De vil høre Millionbefolkninger synge Lovsange under Pisken . Den ældste af alle Lykkefølelser er at marschere i Hælene paa en Fører . Hvad De vil faa at se , den Vej det gaar , er Antikens sunde Toklassesystem kommen igen , under en anden Form , Statsslaveri . Men Staten , det vil sige en kapabel Stand , piloteret af eet Individ ad Gangen . Det kan kamoufleres , men har aldrig været anderledes . En Tjeneste De kunde gøre Verdensordenen var at opfinde et smukkere , mere almenyndet Ord end Slaveri , som kunde lokke Glædestaarerne frem , naar nu Jerntæppet klapper ned for Folkestyret . Hele Verden sukker efter Forsørgelse ... Der lød Skridt paa Dækket mellem Redningsbaadene , og et ungt Par fra Ballet nedenunder kom tilsyne , var oppe for at lufte sig og havde tydeligt nok stjaalne Blikke tilovers for Krogene heroppe , hvor Ingen kom . Den unge Mand havde som alle unge Mænd 83 Haaret kæmmet glat tilbage paa Hovedet og var solbrændt ; den unge Pige havde Pagehaar , afpigmenteret , og var solbrændt . Da de opdagede de to Herrer paa Bænken , fjernede de sig igen , den unge Dame højrøstet snakkende . De var i den letteste Paaklædning . Og hvad Stilling venter De Kvinden vil komme til at indtage i den Idealstat De mener vi er paa Vej til ? spurgte Doktoren , da det unge Par var gaaet . Til at begynde med vilde jeg vaske Munden paa hende for det Utugtsmærke enhver Kvinde af Selskabet forsyner sig med , selv Børn , som hende De saa der , daarligt nok konfirmeret , og med Maling tværet paa Læberne langt ind i Munden . De malede Damer ved ikke en Gang af hvad Malingen siger : at er de ufølsomme i den ene Ende er de det ogsaa i den anden ... Nede fra Agterdækket hvor Ballet gik hørtes Saxofonerne , en orgiastisk , udtrukken Brægen som af brunstige Dyr , den mest aabenlyse Seksualitet i Toner , og Doktoren kunde ikke andet end give den Fremmede Ret . Saa grove , kvalmende Midler gjordes nødig for at trænge ind til Livsaanderne hos Selskabet dernede ! Det var jo ikke elementær Sanselighed de led af , det var Afstumpning . Rygmarvsmennesker ! vedblev den Fremmede , som et Ekko af hans Tanke . Kvindens Forlangender har gjort Verden til det den er . Skulde man nu ikke snart snakke lidt om Mandens Frigørelse ? Al denne Snak om Kvindens Ligeberettigelse ! Kønsforskellen kommer man dog aldrig ud over . Naturen gaar mod en stadig mere udtalt fysisk Forskel mellem Kønnene . Jo mere Lighed , jo mindre til at drage dem mod hinanden . Det har 84 dog Islam forstaaet . Doktoren snøftede . Den Enighed med den Fremmede han var bleven draget ind i var han ikke rigtig glad ved . Her var der dog nok et Punkt de kunde skilles paa : I det moderne Tyrki ... Jeg tænkte De vilde sige det , afbrød den Fremmede ham . Kvindens Frigørelse i Tyrkiet hører til den reserveløse Imitationsaand der præger det nye Regime . Detskal være et Fremskridt at give sine Kvinder til Pris og præmiere dem for at evropæisere sig og forsvinde som Væsner , som Tyrkinder , selv ! Det ynkværdigste Snobberi for Evropæerstandarden er det , Ensheden , Seriekvinden , den samme Skabelon Verden over , de samme høje Hæle , det samme løftede Ansigt , den samme Cigaret , den samme Snak . Og nu drikker de . Har De bemærket hvad Damer tager til sig af Cocktails og Whisky dernede ? Der nærmer de sig Mændene snart . Det vilde have klædt Tyrkiet om man var bleven ved at holde sine Kvinder i Forvaring ... Endelig en Gang hører man da en Tyrk ytre sig , tænkte Doktoren . Mon han er Pasha ? Er han Sheik ? Islam havde sine sunde Grundsætninger , vedblev den Fremmede . Som Religion var den rettet mod Kønnet , i Modsætning til de kristne asketiske Forvildelser , bevidst sørgede Islam for at bevare Kvinden som Kvinde . løvrigt naar vi snakker om Islam , erindrer De at det var Araberne der vedligeholdt Antikens intellektuelle Traditioner og senere over Spanien leverede dem til det totalt formørkede Evropa ? Er Grækerne de eneste man kunde hente Menneskelighed fra ? De skulde ikke følge dem i Politik . Har De lagt Mærke til hvor 85 Stillingen i Grækenland , før de tabte deres Uafhængighed , ganske ligner Stillingen i det nuværende Evropa , de forskellige Stater var saa nidkære paa hinanden og forraadte hinanden saa konsekvent at alt Sammenhold mod en fælles Fjende var umuligt . Det blev Hellas ' Undergang . Evropa gaar samme Vej . Den Fremmede rejste sig . Maa jeg give Dem Godnat . Han synede som en Silhouet , en Mand af Kul , idet han fjernede sig og blev borte mellem Redningsbaadene . Doktoren blev siddende lidt endnu og hørte Gigerne gaa nede paa Skibet . Dybt nede under alle Dækkene arbejdede Maskinerne , en regelmæssig Lyd , som af et stort Ur . Den næste Havn de vilde anløbe var Haifa . * * * De siger at Innis skal befinde sig ombord paa Baaden , ytrede Franck , første Mester , ved Bordet Dagen efter og lod sine Øjne løbe fra den ene til den anden , som for at prøve om de ogsaa havde hørt det . Ingen svarede , og Rygtet kom ikke mere paa Tale . Heller ikke Doktoren lod et Ord falde . Men det stod ham i et Nu klart at den Ubekendte han havde underholdt sig med Aftenen før oppe i Maaneskinnet ikke kunde være nogen anden end denne sagnagtigt omtalte Innis . Det viste sig at være rigtigt , den første Gang han talte med ham igen og uden videre spurgte ham derom . 80 Jo , mit Navn er Innis , svarede han , og til Doktorens Forbavselse røbede Manden en Slags Generthed , næsten af den Slags man kan iagttage hos Børn , et Kniks i Halsen , over at være Genstand for Opmærksomhed , en hel anden Ting end Forfængelighed . Den mægtige Mand stod et Øjeblik som om det var ham der var blændet . Den sidste man venter at finde ombord paa et Skib er vel Ejeren , lo han . Det er falden mig ind at rekreere mig med nogen Søluft ogsaa , desuden har jeg nogle Miner paa Ny Guinea jeg er interesseret i . Naar vi kommer til Singapore tager jeg , mens De morer Dem , Flyvemaskine over Java og Celebes til Ny Guinea , ind over et Distrikt i det Indre , hvortil der hverken fører Jernbane eller Vej , en Lysning inde mellem urørte Tropeskove , hvor de nærmest boende Vilde endnu er Menneskeædere . Forbindelsen finder Sted udelukkende fra Luften , alt Maskineri er bragt derind ad den Vej , med store Lastaeroplaner . De kan forstaa det drejer sig om ædle Metaller , siden sligt kan bære sig . Forestil Dem at skrue ned gennem Luften og ende i en Minelejr midt i de tykke Skove , hundrede Mile fra Kysten , med Udsigt til at møde en nøgen Papua med en Knogle gennem Næsen , hvis De gaar Dem en Tur i Skoven ! Egentlig talt burde De tage med , det er Ingenting for mig at skaffe Dem en Plads i Kabinen , jeg bliver ventelig alene i den alligevel . Det er dog et ganske mærkeligt Tilfælde af Civilisation og Urtilværelse der mødes der , ligesom en Stige sat ned midt i det vildeste , ufremkommelige Ny Guinea , tilgængeligt kun ad Skyvejen . Vi vil saa lade de andre stuve sig i Turistbilerne paa Land , mens vi er borte ... 86 Dr . Renault bøjede sig , taknemlig , imponeret , tog mod Indbydelsen , jo han vilde virkelig gerne gøre en saa fristende Tur med . Jeg er glad over at have gjort Deres Bekendtskab , sagde Innis . I Almindelighed omgaaes jeg Ingen . Jeg bryder mig ikke om at være kendt . Jeg maa derfor bede Dem ikke omtale min Tilstedeværelse her paa Skibet til Nogen . Hvis De gør det vil en af os blive nødt til at forlade det . Hvad Grund skulde Doktoren dog have til at røbe det ? De saaes næsten daglig paa Skibet siden . 87 IX SELSKABET havde gjort Palæstina og Ægypten og var naaet gennem Suezkanalen ned i Rødehavet . Rødehavet blev en Strabads , uventet , ligesom den første Part af Rejsen i Middelhavet , hvor man havde frosset ; i Rødehavet fik man for meget af Varmen . Havde man ikke haft Koldluftledninger i Kahytterne havde det ikke været til at bære . Der havde nu ikke staaet noget om det i Rejseplanen , heller ikke at man vilde komme til Troperne i Regntiden ; men det skulde man først opdage senere . Passagererne opholdt sig i Kahytterne eller de afkølede Saloner ; selv under Solsejl paa Dækket og Promenaderne var Varmen uudholdelig , og gik man ud hvor der ingen Beskyttelse var og Solen stod lige ned følte man sig truet paa Livet . Kokke og Betjening , som stod op ad Komfurer og ekstra Hede , gjorde et mere end opløst Indtryk , hvis man saa dem i deres Enemærker , var nærmest til at feje op ; og de der havde Arbejde nede i Skibet gik Rejsens værste Tørn igennem . Fyrbøderne havde porøse Lerbeholdere , som de havde købt paa Sicilien , hængende oppe ovenfor Lugerne , hvor der var Træk , efter hver Vagt kom de op og styrtede Vand i sig , lod 89 Straalen fra Køleren staa dem ned i Halsen , forvildede af Anstrengelse , skoldede , rystende , fortrukne i Ansigtet , som reddet ud af et brændende Hus i sidste Øjeblik . I et Par Lærredsbukser og en Singlet , gennemtrukken af Olie og Kul , med Aarerne staaende som Reb paa de nøgne , tatoverede Arme og forbrændte Haandled , med kogte , smertende Øjne og Haaret klinet sammen af Kulstøv og Olie ravede de forud for at gaa paa Hovedet i en Køje , mens næste Hold tog Fyringen og Helvedet dernede . Den eneste der lod til ligefrem at live op og hilse Varmegraderne med Triumf , jo mere de steg , var den gamle angloindiske forhenværende Feltmarchal , han havde tilbragt sit Liv i Indien og stegt over værre Riste endda end Rødehavet , for ham var det som at komme hjem og nærme sig sit Livs Slagmarker , han skrød i Heden og larmede , som om han endelig var kommen i sit Element igen , mens alle andre laa hen som besvimede Fluer . Den gamle Militær havde et staaende humoristisk Udtryk i det store Ansigt , hvad enten der var Grund til at more sig eller ej , en Mine et langt Liv og Omgang med Mennesker syntes at have præget , han kunde ikke glemme hvor Verden var grinagtig . Naarsomhelst man saa hen til Liggestolen mødte man de krøllede Mundvige og de vidtopspilede lyseblaa Øjne , hvori Verdens Taabelighed stod skrevet . Han var uforskammet lykkelig , robust trods sine firsindstyve Aar , naar undtages Understellet , som svigtede , han førte et Frisprog , tiltalte hvemsomhelst der kom i hans Nærhed , uden al Præsentation , aldeles uengelsk , formodentlig en Vane fra kun at havehaft Farvede omkring sig , han kaldte Folk hen til sig og gjorde sig groft 90 lystig over dem , kunde være ganske aabenlys plump , men altid dækket over med Munterhed og en udsøgt Diktion , som sammen med hans Alder , høje Rang og fine gamle Navn afvæbnede Ofret . Dr . Renault tiltalte han som my boy , med en blandet Virkning paa Doktoren , som ikke var vant til at være Junior , naar han talte med nogen . Ved Siden af den gamle frygtløse Hugaf , i hvem der altid stod et Grin og kogte , laa hans Frue i en anden parallel Liggestol , et snehvidt , udslettet Væsen , der endnu lignede sig selv som ung Pige , med et overlevet Præg af Ungpigetypen , saadan som den saa ud i Firserne i forrige Aarhundrede . Et mere distant Indtryk end det man havde af den gamle lydløse Dame med de blaa tynde Aarer i Tindingerne kunde ikke tænkes . Det gamle fornemme Par nød den højeste Respekt paa Skibet . En udbredt Yndest blev ogsaa Generalens Hund til Del . Det var den eneste paa Skibet , Hundehold var ellers ikke tilladt , af Hensyn til Vanskeligheder ved Grænserne , men Generalen havde nu medbragt sin Hund , og hvilken Magt skulde have hindret den Højstkommanderende deri ? Hunden lignede en Gordonsetter , langhaaret og med busket Hale , men var vist en Spaniel , den havde lavstammede Ben og lange , hængende , frynsede Øren , som Rystekrøllerne paa en Dame i Louis Philippe Tiden , ledte Tanken hen paa Elizabeth Barrett Browning , men var en Hanhund . Den hed Spark og var virkelig et Lys , lige saa klog som sin Herre , hvilket man havde Generalens egne Ord for . I Almindelighed holdt den til ved Liggestolen , hvor Generalen havde sin store , leverplettede Haand liggende paa Hovedet af den , som et Optrin hvor en 91 Patriark paa Dødslejet velsignede sin Efterkommer . Grundet paa en følelig Hundemangel ombord gik Spark imidlertid paa Omgang hos alle Passagerne og tillogrede sig sin Told hos hver enkelt i Form af Dyrkelse , Kærtegn og den sødeste Tiltale , høj , fjottet Tilbedelse fra Damernes Side , som tørstede efter at faa deres Hænder paa Dyret . Anden Natur er ikke bleven mange Mennesker levnet end at udøse sig over en Hund . Paa Arethusaudfyldte Spark et Savn , og slæbte selv om med sin Forkrøbling . Uendelig som en Straf forekom Rejsen ned gennem Rødehavet . Kysterne , naar man kom dem nær , virkede som en Verden i Ruiner , en Bagside af Jorden , med de øde forbrændte Klipper og Ørkenbjergene i Baggrunden , totalt nøgne sorte Skærvemarker ud mod Søen som Affaldet fra et uhyre Ildsted . Det var som en Rejse paa Maanen . Hvorfor Rødehavet hed Rødehavet var Passagererne optaget af , da det jo ikke var rødt . Flertallet vidste at det var her Moses var gaaet over og havde skilt Vandene , det kan være det havde været rødt den Gang . Bridge blev spillet , af dem der kunde hænge sammen , med vaade Kort , prøvede Ansigter og en grønlig Whiskysoda , med en stor Isklump som en Cullinandiamant i , staaende ved Albuen . Kryds og Tværsopgaver løstes , indenfor Cirkler , ved forenet Hovedbrud , saa længe man havde nogen . Badevandet der kom op fra Søen havde mellem 40 og 50 Graders Celsius . Et Sagn dannede sig ombord om de Saliges Opholdssted , nede i Skibets Kølerum , hvor Fisk og Kreaturkroppe hang med tommetykke Iskruster paa , Uforkrænkelighedens Verden , men hertil var der jo kun Adgang for Hovmester og hans Svende , ikke for almindelige Dødelige . 92 Uanfægtet og med en positiv Kvadratrod uddraget af Tilværelsen , hvordan den saa artede sig , forblev Ungdommen . Man lod sig ikke hindre af Heden , eller om Vandet var varmt eler koldt , man dyppede sig fra Morgen til Aften og solede sig , vekselsvis , med et vaadt Badehaandklæde om Hovedet som en Turban , kun det letteste Lin , naar man var klædt paa , og det var man kun til Maaltiderne . De Unge indrettede sig paa Skibet som paa en Badestrand , fordringsløst , krævede ikke andet end at ligge omkring og bage , eller søge Skygge til Afveksling , i hinandens behagelige Selskab , men uforbindtligt , utvungent , tilsyneladende uden Spænding mellem Kønnene , naar man saa dem , ingen Flirt , ingen mondæn Udstilling , frem for alt ingen Skyndsomhed , man gav sig Tid , var , dvælede med Øjnene paa hinanden , lod virkelig til at have opdaget Kunsten at eksistere , uden anden Anstrengelse end at lade Minuterne komme og gaa . I en Gruppe man rask saa hen over skelnede man ikke lige med det samme hvem der var unge Mænd og hvem der var unge Piger , de var omtrent lige slanke , kun et Pagehaar her og der sagde at det var en Pige . Hvis man kom til at se paa Haandleddene var man heller ikke i Tvivl , de unge Mænd havde Roeres Haandled , baade brede og dybe , maskulint haarede , det var rolige store Svende , trænede i al Udendørssport , med et selvfølgeligt Hold paa Lemmerne , ikke uelskværdige , men uden synderlig Opmærksomhed for andre end deres egen Kreds . Det unge Selskab lod til at have fundet en Omgangsform hvor Kønsforskellen var hævet ; i hvert Fald saa længe de var flere sammen . 93 Hvis man lagde Øret til hvad de underholdt sig med hinanden om vilde man opdage at de i Virkeligheden ikke sagde stort mere til hinanden end Spurve , de unge Piger pippede lidt op og rystede Pagehaaret , flygtigt , sorgløst , saa tillidsfuldt fra den ene til den anden , de unge Mænd havde det med grove Stemmer og Morsomheder , men sagde i Grunden ingen Verdens Ting . Et Klansprog var under Udvikling , med Favoritgloser , som foraarsagede et almindeligt lykkeligt Kvidder , hver Gang de blev anvendt i en ny , snild og kun for Indviede forstaaelig Forbindelse . Kun naar Radioavisen bragte friske Budskaber fra Begivenheder i Sportsverdenen , som de nu var saa langt borte fra , antog Underholdningen et animeret Sving , sagligt , lidt vemodigt , Ting foregik som man ikke havde Part i , uden paa Afstand , Tennisturneringer , paa den ene Side og paa den anden Side af Atlanterhavet , hvor Nationernes Skæbne hang i en Traad , hvem der skulde gaa af med Pokalen , passioneret Drøftelse af Chancerne , den og den Matchbold , som det hele afhang af , tekniske Finesser , som de store Navne brillerede med . Man sad i en tætsluttet Gruppe ind under et Solsejl , med Luften staaende som en Ovn udenfor , og et Ildskær som af smeltet Glas ude fra Søen , slaaende med Haanden til en Kamelflue , hvoraf der kom en Pest ombord inde fra Kysterne , med en Mand i Midten som læste Rekorderne op , og en Pige bagved ham der kiggede i de maskinskrevne Ark . Der var Baseball i Amerika , med opsigtsvækkende Resultater , som fremkaldte tumultuariske Udraab , Meningsfor - skelligheder , med barsk Tiltale , i Forhold til hvilket Parti man stod paa . 94 Resultatet af Fodboldkampe var lige ved at give Anledning til en scrimmage paa Stedet . En ny Rekord i Højdespring forbavsede hele Forsamlingen , man hentede Bekræftelse hos hinanden , som kunde man ikke tro det , det var foregaaet der og der , et Navn de aldrig havde hørt før , men nu kendte de det . Svømmerekord af en Japaner ! Her blev der en Hujen , for Verdensrekorden havde man i sin Midte , Anne Kielstra , som strakte sit klippede Hoved frem og blev opmærksom . Naa , det var nu ikke hendes Distance , men Tiden var næsvis , 1 2 / 3 Sekund hurtigere end det var gjort før , de smaa Lopper førte sig da ogsaa frem paa ethvert Omraade nu , min Salighed , endogsaa at blive Nr . 1 , hvor de ikke var det , forsmaaede de at efterligne ! Uden for Kredsen , men i Periferien , inden for Hørevidde , befandt sig Dr . Renault , i Badedragt som de andre , for hans Vedkommende en Form for Mimicry der gjorde ham det muligt at passere ubemærket . Han var ikke den eneste af de ældre heller der nød Vandlivets Glæder . Ganske som ved et Badested saa man enhver Alder repræsenteret , groteske Figurer imellem , Havresække , Skaldethed her og Haarethed helt om paa Skuldrene der , Nøgenhed som ledte Tanken hen paa Svin og paa plukkede Kalkuner ; ikke alle Mennesker er lige unge og kønne , men vil i Vandet alligevel . I Virkeligheden , Opsigten de gør er ringe , man ser forbi dem , det er den unge velskabte Part der har Opmærksomheden . Dr . Renault tildrog sig ikke Opmærksomhed . Han kom ind under Kategorien Forhenværende , af Ungdommen ubarm - hjertigt stillet uden for Betragtning , af den magre Slags . Lemmerne var det 95 mindst ældede paa ham , han var lang og senet , med et Par Abearme , med Børster paa , som Læger ofte udstyres med i Karikaturen , og som de undertiden har , og en Mine som en Politibetjent ; Huden var for stor paa ham og laa krympet ved Leddene , han havde Kamelknæ , som paa Malerier af gamle Mænd af Ribera . En Rolighed i hans Væsen og Bevægelser bidrog foruden hans Alder til at hans Ophold i Nærheden af det unge Slæng hengik ubemærket . At hans Øjne vedholdende , saa at sige fra Morgen til Aften , hvilede paa Anne Kielstra var der Ingen der opdagede , ikke en Gang Anne Kielstra selv . X DAArethusa havde passeret Rødehavet og efter et Ophold i Aden , som er en Ovn , var løbet gennem Bab el Mandeb Strædet , og Kap Guardafui var svundet bagude som en sidste Profil af Afrika og af fast Land , og man var i rum Sø , det arabiske Hav , fik Selskabet sin bedste Tid , uden at gøre sig Regnskab for hvor længe den varede , en god Evighed , maalt med sig selv , saa nær ved de Forestillinger man gør sig om Paradis og en ren uforstyrret Naturtilværelse som det var muligt at komme . Varmen var ikke byrdefuld som i Rødehavet , skønt over de Varmegrader man kender selv ved Højsommertid i Nordevropa , mild Tropetemperatur , frisket af den aabne Sø , som her var sval , og af Nordøstmonsunen , som man mødte straks man kom ud til Havs , og som stod støt fra samme Hjørne som fra en Ventilator hele den Tid Rejsen ned til Ceylon varede . Det ene Døgn var som en Tvilling af det andet , vekselvis kvæget af Sol og Væde . Om Natten regnede det , plaskende Tropebyger , der faldt som et Brusebad over Skibet , og som man hørte i Søvne , stor Rengøring fra oven . Dagen gryede svalet , med overtrukken Himmel . Regelmæssig efter Sol - opgang skiltes den i vatrede , musselinhvide Mønstre , med blaa Skaar 97 imellem , og aabnede sig fra Toppen af Himlen , som et Telt der gik op i Luft ; Resten af Dagen skinnede Solen . Søen laa som en Mark af Bølger under Brisen , paa Vandring ind ad det ene Himmelhjørne og ud af det andet , uforanderlig , blaa og lysbrydende , med et Purpurskær over sig . Man var i Zonen hvor Flyvefiskene viser sig , de kom op foran og gik som vaade Svæveplaner hen over Bølgetoppene , med et Solspejl i Vingen , til de plumpede ned igen . Denne Flugt ud af det ene Element og ind i det andet , og ud igen , mærkede Gentagelsen her , saadan var der her , havde altid været det , og det vilde blive ved at være saadan her . Et Hav og en Himmel mødtes paa denne Side af Jorden , med Sol og Byger som Sendebud imellem , og Sjæle fra Dybet som brød op til en kort Flugt i Lyset , til Tyngden gjorde sig gældende og de blev Fisk igen . Med den letteste Tropedragt paa føltes Livet behageligt ombord , Badevandet fra Søen havde netop den Svaling der smagte som et Kærtegn , og var piskende salt , som en Risning af Huden . Der var dem der tog Regnbad om Natten , oppe paa øverste Dæk , og den ferske Smag de fik i Munden lige fra Regnens Kilder , hvis den ikke kunde fortælle dem at de var benaadede Væsner , optaget i Himlens og Havets Venskab , havde de ikke fortjent at leve . Det unge Slæng fortsatte Tilværelsen i Badedragt , som de havde begyndt i Middelhavet , beklippet til et Minimum , Damerne med et aabent Stykke mellem den øverste Del , som kun var et Brystbaand , og den nederste , der lige beklædte Hofterne , det nøgne smækre Liv ledte Tanken hen paa Hindugudinder . De var 98 brune nu som Sydlændinge allesammen , efter et Hudskifte , som ikke var gaaet for sig uden Brandsaar og Kløe , til den gamle Hud hang dem i Laser fra Rygstykkerne og den nye viste sig som Tobaksblade nedenunder , nu var de garvet og taalte Sol og Vand skiftevis Dagen igennem . Pigmenteringen havde mange Nuancer , lige fra en sodet , næsten jordagtig Hudfarve hos nogle , mørke Forfædre , hvis Lød dukkede op igen , skulde man tro , til en mat Rødme hos andre , hvor Huden ikke formaaede at danne Farvestof , men beskyttede sig ligesom ved en fin Blodudtrædning under Huden . Anne Kielstra hørte til dem , hun havde faaet en vejrbidt , ensfarvet Rødme over det hele , en Nuance Rosa , men med ligesom et Guldstøv under , mat Forgyldning , fra øverst til nederst . Aldrig havde man været Forestillingen om et klassisk Hav , Havet selv , nærmere end her , og aldrig før var Myten om Afrodites Opstigning deraf bleven i den Grad til Sandhed som i Anne Kielstras nittenaarige Person . Solbrændtheden farvede hendes Ansigt med en staaende Rødme , som om hun var sprunget lige ud af Barndommen og bleven Kvinde og endnu var undselig , bevæget og lykkelig derover . Dr . Renaults Øjne var ikke fra hende , naarsomhelst hun lod sig se . Som de paradisiske Uger gik dannede han sig et Billede af hendes Kvindelighed , saadan som det føjede sig sammen af Træk hun lagde for Dagen og de Tanker der blev til i ham . Hun var paa Toppen af kvindelig Blomstring , en fysisk Sjælfuldhed , som paa et Tidspunkt mærker enhver Kvinde , selve Kønnet , paa 99 Overgangen fra Barndommen til den fulde kvindelige Modenhed . Et Mysterium fører hun med sig i sit Anlæg som Kvinde . Det mærkeligste Væsen er en Kvinde i Anlæg , en lille Pige , en Skolepige , i sin Afrunding allerede paa Vej til Kønnet , med sin Bestemmelse slumrende i sig , uafvidende , en lille Brystkasse , endnu uden Bryster , og dog ingen Dreng , en lille Moder i Knop , rustet med Charme , langhaaret , med søde Hænder , gives der noget mærkeligere Væsen i Naturen end dette Væksttrin paa Vej til en Art ? Saa begynder hun at svulme , faar Bryster , mammæ , et henrivende Ord taget i Arv fra Antiken , mættet med Ømhed , Natur , og forvaret i Lægesproget , og med mammæ kommer Uro , hun bryder op og vandrer af en Verden ind i en anden , alt det hvorom man ved Besked . Kløftet , med en dobbelt , fremskudt Udrustning , med sine Fristelser , gaar hun fra en beskyttet Verden over i en hvor Alles Hænder griber efter hende , og hvor hvert Hjerteslag i hende fører hende nærmere mod at blive grebet . Selv uanselige Kvinder har et saadant Tidspunkt i deres Liv , hvor Naturen blænder for dem , som den gør for Graaspurven , naar Kønnet bryder igennem . Men hos dejlige , lydefri Kvinder , de faa i hvem Race kundgør sig , potenserer personlig Udvalgthed og Kønnets Norm sig til et Under . Endnu en Charme lægges til , hvis en af Naturen rigt udrustet Kvinde har Menneskelighed , Forstand og Simpelhed , som er hævet over at udstille sig , des stærkere virker hendes Fortrin , som et spontant Udbrud af en overdaadig Natur . Netop denne Kvalitet var der over Anne Kielstras Person , lagt til hendes blændende Fysik , paa et Toppunkt af Ungdom , Sundhed , Kræfter og Gratie , lige udsprungen , brudt ud i Lyset , som Blomsten paa „Nattens Dronning " , der en Morgenstund udfolder et Mirakel og fylder Rummet med Duften fra en anden Verden , hun var naturlig , af en groende Ubevidsthed i Sjælen , ligefrem , hun hvilede i sig selv , var ved ingen Lejlighed paa Færde for at gøre sig gældende . Hun havde en Ro som ofte følger med Størrelse , forholdt sig i Ro , skønt bugnende af Liv , med noget over sig som en stor Almuepige , men med lange forfinede Træk , indre bevæget , altid med et Lys der brød igennem hendes Ansigt , taknemlig , deltagende , med et sødt Smil tilovers for Alle der tog Notits af hende , men upaavirket af den Opmærksomhed , fra alle Sider , og ofte meget energisk , hun var Genstand for . Som Kvinde , med en Understregning af at hun var Sportskvinde , alle andre overlegen , som hun havde godtgjort , med et Hestehjerte , og uovervindelige Lunger , men med alle sine Kræfter uforanderligt det samme pigelige , rødmende Væsen , som Repræsentant for sit Køn , som Fruentimmer , var hun jo pragtfuld . Naar hun ikke var i Svømmedragt gik hun i et Par Strandbukser , af en uhørt Længde , som om hun havde et Par Stylter i dem , eller i Shorts , som alle andre Damer ombord , „Brog " har det heddet en Gang , ganske korte , luftige Linneds Benklæder , et Klædningsstykke der forstærker Indtrykket af Laarets Afsætning i Roden , den kvindelige paradoksale Fylde , et Par Tvillingcylindre , som forener sig i Kvindens Ruder Es - formede Midterparti . Det var Laar uden Lige , mere end en Alen lange , smækre og trinde i Kurven , lysende som Søjler . 101 Det største kendte Volumen er en Kvindes Laar . Muligt at Manden ser med hildede Øjne , men som han ser forholder det sig med en Kvindes Laar , de hævder sig som det største Volumen i Verden . Astronomien har alle mulige knusende Støreiser , Kloder der gør hinanden til Dverge , Jorden som et Sennepskorn i Forhold til Betelgeuze , og saa videre , Relativiteter ; men absolut , konstant , forbavsende Dimension er en Kvindes Laar . Det udspiler din Tanke . Af Bygning var Anne Kielstra noget stærkere og bredere i Skuldrene og med mere strakte Hofter end Flertallet af Kvinder , som bærer Tyngdepunktet under Bæltestedet , men fuldt ud kvindelig og harmonisk , som de antike Skulpturer , med en fin rundelig Udvikling af Brystet ,betonet af Brystkassens høje Form , med en ekstra hemisfærisk Udbygning til hver Side , unge ,spidse, endnu næppe helt modne mammæ , i hvis Form Vægten endnu ikke gjorde sig gældende . En Levestund til , og de vilde hælde over , som frodige , tunge Frugter . I hvis Haand vilde de falde ? Den skønneste kendte Vægt i Haanden er en Kvindes Bryster , sand Vægt ; al anden Vægt lader sig veje op af det der er tungere . Den kvindelige Figur opfattes traditionelt , statuarisk , eller som en Tegning , men skal ses i Bevægelse ; det gik op for Dr . Renault ved Iagttagelse af Anne Kielstra og de andre unge Kvinder ombord , naar de gik , eller spillede Tennis , at Kunsten endnu ikke , hverken den antike eller den moderne Kunst , har formaaet at analysere den kvindelige Fysik fyl - destgørende . Visse Egenheder ved den kvindelige Anatomi , Benenes 102 Tilslutning til Hofterne , som giver sig til Kende i Bevægelsen og er en Part af Kønnets Charme , kan iagttages ved Badesteder , men ikke i Kunsten . En ganske særlig Gratie udfoldede Anne Kielstra naar hun gik , den høje slanke Skikkelse , som hang sammen i Midten med en smækker , svajet Ryglinje , bevægede sig under Gangen med en lang Rytme ned igennem , som en fint reguleret Svingning om flere Ligevægtspunkter , der begyndte i Skuldrene og endte nede i Anklerne . Bevægelsen bibragte en Undren over den menneskelige oprejste Gang , som om man aldrig havde set det før , det paa Trods af Tyngden i sig selv ophængte , perpendikulære Legeme , den fødte Balance i en Organisme , som dog oprindeligt havde haft et Støttepunkt i hver Ende , men som nu stod i Forbindelse med Jorden kun med den ene . En stor sund Kvinde som balancerer med hele sin smidige Vægt paa saa ringe en Understøttelse som sine to Fødder , Svingningerne op gennem Ankler og Knæ , Hofterne og Livet , naar hun gaar , Udsvinget af Rygsøjlen i den bevægelige Midje , en til hver Side gentaget Kurve , Armene som endnu „gaar " , en Rest af den firbenede Bevægelse , alt dette er levende Plastik , som overgaar al anden Øjenlyst ; en Kvinde behøver ikke at være Danserinde for at bedaare et Publikum . Den oprejste Gang har hun tilfælles med Strudsen . Ekstremer ligger hinanden nær i den kvindelige Natur . Ikke alle er Gratier . At Strudse paa en æventyrlig og skinbarlig Maade kan minde om forvandlede Kvinder er ikke aldeles tilfældigt , i visse Henseender mødes Skabningen helt nede ad Juratiden til . Mange Kvinder ligner Fjerkræ , naar de blotter sig , med fantastiske , 103 plukkede og gaasehudede , kødfarvede Laar . Ikke altid tager Kvinder sig iagt for at understrege Ligheden med Fugle , ved de Fjer de pynter sig med , Hejrefjer , som foretrækkes af ældre Damer , hele Bælge af Paradisfugle , som kun de kostbareste Kvinder kan vise sig med , en Udstilling paa Hovedet af hvad de har kostet ; Strudsfjer : ligetil ; Fasan : prægtige Høns . Der fandtes et Udvalg af den Slags Fugle ombord paa Arethusa , den mondæne Portion , samme Type som ellers overalt i Storstæderne , med Karmin paa Læberne , hennafarvede Kløer og Benene endende i en Hov , ethvert Kunstgreb anvendt , uden netop Naturens egne ; det var de gifte Kvinder , Fruerne , graadige , hungrende , farlige Fugle . Et Skrig som fra en Paafuglegaard hørtes fra de Grupper hvor de sad paa Skibet . Hvis man kan tale om en Unatur i Naturen , da har den skilt sig ved sit Mesterstykke i Form af Verdensdamen . Des mere lyste de simple , umondæne Kvinder , hvortil Anne Kielstra hørte , ombord paa Skibet , i deres Øjne der foretrækker Virkelighed for Fabel , slet og ret Kvinder , som uden Anstrengelse hvilede i deres Køn og deres Menneskelighed . Hvor langt er Kunsten bagude , i Forhold til Indtrykket af det levende rene Menneske ! Hvor faa ved hvilket Under der er opsparet i det blotte Fænomen : et Menneske ! Med slige Enetaler underholdt Dr . Renault sig , under en tiltagende Følelse at det kunde være rigtigt altsammen , men at han var ene . 100 XI PAA et Tidspunkt i det solede Hav mellem Afrika og Indien og mellem Krebsens Vendekreds og Ækvator , hvor Arethusa befandt sig som de Saliges Ø , bevægelig ligesom St . Brandans , foretog Dr . Renault sig to Ting , der stod i Sammenhæng med hinanden , den ene ekstravagant og tilsyneladende meningsløs , den anden umærkværdig : han sænkede den lille antike Afroditestatuette han ejede i Søen , og han begyndte at arbejde . Hvor dybt er der her hvor vi nu sejler ? spurgte han Styrmand Bruce ved Bordet en Dag , et Passagerspørgsmaal , som Styrmanden besvarede large : Aa , et Par Tusind Meter , tilstrækkeligt til det Dr. Renault vilde vide : hvad der blev sænket her vilde ikke komme op igen. Om Aftenen gik han ud i Stævnen af Skibet og slap uset af Nogen Bronzefiguren ud af Haanden , den lille Afrodite med de oprakte Arme svævede et langt Stykke fra den store Højde og forsvandt i Søen med et næppe synligt Plask , høres kunde det slet ikke. Den vilde skrue sig og cirkle dybt , dybt ned , gennem en Fjerdingvej af Vand , og ende nede paa Bunden mellem Dybhavsfisk med Lygter paa Næsen , som vilde støde til den og gabe og dumme sig , og intet menneskeligt Øje vilde nogensinde se den mere. Det var en Ofring Dr . Renault foretog , en overvejet Handling som markerede en Vending der var foregaaet i hans Sind . Han skilte sig ved et Kunstværk , fordi han ikke længere vilde at det skulde stille sig mellem ham og Tilværelsen . Kunsten bevarer Erindringen om svundet Liv , Uforgængeligheden i et Billede , men er et ringe Surrogat for Livet selv , saa længe man kan nærme sig det i Nuet . Om skærpet Levelyst , Higen ud over det korte Liv , bærer Kunsten Vidnesbyrd . Ægypterne , Grækerne , de efterlod deres Sjæle deri , Udødeligheden , der var dem selv nægtet , og aldrig skal det glemmes dem , de havde Hjerte ud over Tilværelsen ; men hvor var de nu selv ? Den Kunstner for et Par Tusinde Aar siden der formede og støbte den lille Afroditefigur og skød sin Higen ud i Tiden , da han selv maatte gaa , hvor var nu han ? Ikke en Gang hans Navn var bevaret . I Rom havde Dr . Renault modtaget et uforglemmeligt Indtryk af den kyrenæiske Venus , det mest fuldkomne Billedhuggerarbejde og den skønneste Kvindeskikkelse der gives . Den mangler Hoved og Arme . Hvad Figuren savner havde han nu hver Dag for Øje i Anne Kielstras Person , en levende Restauration af den klassiske Figur , som paa en Gang sagde ham hvor Figuren kom Virkeligheden nær , og hvor langt fjernet den var derfra ! Den unge Svømmerske havde en saa mærkelig Lighed med den kyrenæiske Afrodite at det var som om hun kunde have staaet Model til den . Det var de samme lange strakte Ben , med Rørknogler et Numer ud over normal Længde , men kvindelige , fyldte i Formen helt ned til Anklerne , det samme slanke Liv , med høje Lænder og et af Muskulatur indspundet Abdomen , 106 Naturens eget Snørliv , det samme af store Lunger udfyldte Bryst , i sig selv hvælvet , og med en Dobbeltudbygning af de højtsiddende fine Bryster , formet som et Overskud , med et ædelt Maadehold , som overalt den kvindelige Fylde paa den høje stærke Skikkelse , fra øverst til nederst . Hertil kom saa Armene , lange stærke , smækre Arme , uden synlig Muskulatur , men med Kræfter der laa under den runde strøgne Form , og Hovedet , det nøddeformede , klippede Hoved med de lange Træk , som ved sin sluttede Form forstærkede det Indtryk af Størrelse man havde af hele Skikkelsen . Da Kvinder i Almindelighed er mindre end Mænd vil en stor Kvinde se ud som en Kæmpe , men hun var ikke over naturlig Vækst , hvilket faldt i Øjnene naar hun kom til at staa ved Siden af en almindelig velvoksen Mand , hun var da baade mindre og spædere end han . Hvis der svarede en Kvinde til den kyrenæiske Afrodite , saa var det hende , kommen igen og bleven levende . En Model maatte have staaet for Kunstneren , da han formede den Marmorfigur som efter hele den historiske Tids Forløb blev genfundet i Kyrene , hvor var nu hun , hvor var Kunstneren ? I Athen havde Dr . Renault gjort sig Tanker om den antike Kunsts Udøvere , deres Værksteder , deres Modeller , noget i Luften og Lyset omkring Akropolis bragte deres Verden saa nær . Men hvor var den fjern ! Halvfjerdsindstyve Aar havde været Billedhuggeren tildelt , almindelig Menneskelod , deraf de fyrre Arbejdsaar , om han var heldig , men i to Tusinde Aar havde han været død ! 105 Det blussende unge Liv han havde modelleret efter , et Aar eller to havde hun blusset , paa Toppen af pigelig Blomstring , saadan som det til evig Tid er fastholdt i Marmoret , svigefuldt ogsaa det , armløs og uden Hoved er hun gaaet over i Udødeligheden ; men Resten har været Forkrænkelighed . I Athen saa Dr . Renault paa en kold Dag en gammel sammenkrøben Kone sidde forfrossen , hyllet i en Sæk , ved Siden af en Gryde med Gløder : saadan havde hun siddet , Afrodite , i Grækenlands Vinter , indtil ogsaa den sidste Glød var bleven Aske , og nu , i to Tusinde Aar , mens Livet var gaaet fra Generation til Generation mange , mange Gange siden , havde hun været død ! Saa brændende stærkt higer Livet ud over sig selv i Kunsten , og saa lidt holder den paa Livet , det kødelige Liv , nu , i denne Stund ! Illusion , Armod er det at klamre sig til Billeder , naar Tilværelsen staar i Flor uden for din Dør ! Har man ikke vidst det før , saa ved man det naar man nærmer sig Livets Grænse . Der er ikke andet Liv end Livet . Der er ingen anden Tilværelse end i Kødet . Mindet — der er ingen Minder ! Den sidste Ende af Livet , ogsaa den er ikke andet end Liv . Med saadanne Tanker ofrede Dr . Renault sit lille Bronzeafgudsbillede til Havet . Samme Aften efter Middag nærmede han sig Anne Kielstra for første Gang personligt , præsenterede sig selv for hende , i Mangel af fælles Bekendte til at gøre det . Hun hilste med sit kønne Smil , nejede , som en Skolepige , nydeligt , med den lange Skikkelse i en simpel Kjole , forlegen , beæret af hvad Grund ? Hun blussede da hun gav ham Haanden , en varm , dugget 108 — Pigehaand , og stod bunden , som oppe til en Eksamen , saa længe Doktoren konverserede hende . Han underholdt hende om Flyvefisk , om Vandets Varmegrad og Saltholdighed her paa disse Breddegrader , kunde endogsaa fortælle hende med temmelig Nøjagtighed hvor dybt Havet var her . Og han kunde have tilføjet at saa dybt som Havet var her , saa dybt havde han begravet Tanken om nogensomhelst anden Kvinde end netop hende . Men han sagde det ikke ; Dr . Renault kunde ikke gøre sig Fordele af at sige en ung Pige Behageligheder . Hans Blik hvilede paa den unge Pige , mens de talte sammen , med en Magt der fik hende til at staa som en Orm under hans Øjne . Svært at sige hvem der var den mest forvirrede , da de skiltes , efter vel overstaaet Samtale , den unge uerfarne Pige eller den gamle sikre Læge , saa vant til at omgaaes Mennesker . Han havde beholdt hendes Haand et Øjeblik i sin , sluttet Strømmen til hendes Livsvarme , og fjernede sig med Sødmen deraf trængt ind til Hjertet . Hvor Blodet luede i hende , op i Ansigtet paa hende , og ud i Hænderne , i Huden , selv i Øjeæblerne saa han Heden deraf , da hun blev rød ! Hvor hun var bevæget , uden anden Grund end at hun var ung , Nerver og Kar følsomme , i et Nu var hun smeltet , Blodbølger løb hen over hende , og en Pigesved brød hende ud af Fingrene , blot hun blev bemærket , saa ung var hun , saa levende . En fin Varme radierede hende fra Huden , et Budskab fra en Kvinde , som Udstraalingen fra et Himmellegeme ; og det kunde virkelig ses paa Doktoren da han gik at han var perturberet , han fjernede sig , men ligesom i en Hyperbel , der ganske sikkert vilde bringe ham tilbage til Stedet hvor han var blevet 109 tiltrukken , igen . Det havde han set paa den unge Pige , at er der noget om at Kvinden har sin Besøgelsestid , saa havde hun det nu . Livet stak ikke hemmeligt i hende , det stod hende som en Straaling ud af Huden . Da Doktoren var bleven ene i sin Kahyt begyndte han at arbejde . Det skulde blive til noget omKønnet , en Analyse af Kønstiltrækningens Aarsag og hele fysiologiske og psykologiske Sammenhæng . Han havde før haft Lyst til at trænge til Bunds i dette Problem , men havde ladet sig afholde derfra af Afsmag for den vulgære , ophedede Sindsopsvulmning der hænger ved Omstændighederne ved Forplantningen . Nu besluttede han at tage Undersøgelsen op , indtil videre privat , i egen Interesse , han ønskede at klargøre sig Beskaffenheden af de Kræfter der griber saa dybt ind i Individets Liv , fordi det ogsaa er Slægtens . Man kan tie derom , men ikke unddrage sig Virkningerne deraf , hvad enten Kønnet nu lægger sig for Dagen som Kærlighed , Elskov , Hor , eller det der værre er , Prostitution og Forvildelser . En Naturkraft selve Livet afhænger af kommer man ikke udenom . Dr . Renault nedskrev straks en første Disposition , hvorefter Stoffet skulde ses fra to Sider , men behandles under et , den animalske Del , som blev et biologisk Problem , ført til Roden , og den sjælelige , Kønnets Udtryk indad , i Bevidstheden . Den fysiologiske Undersøgelse vilde føre ham ind paa et Spor som allerede havde staaet for ham med et Spørgsmaalstegn for Aar tilbage . 107 Den sjælelige Side saa han ingen anden Udvej til at trænge ind i end ved at øse af egen Erfaring , antaget at den var af almengyldig Natur , og kun i den Udstrækning . Han havde levet længe nok til at overskue hvordan Kønnet lægger sig for Dagen , op gennem alle Udviklingstrinene , fra Ungdommen til Alderdommen ; og Forskellen , man kunde næsten sige Forvandlingen , var saa gennemgribende at man havde svært ved at tro at det første og det sidste Trin rummedes indenfor et og samme Individs Levealder . Denne Udviklingslinje kunde man gaa ud fra afspejlede en Række Stadier indenfor hele Menneskeslægtens Udviklingshistorie . Men med det Studiefelt der var for Haanden maatte Undersøgelsen gribes an ontogenetisk , Udviklingen indenfor Individet ; det vilde , med Stoffet hentet fra hans personlige Erfaring , blive til hans Memoirer , set fra en speciel psykologisk Side . Emnet var ikke fristende , uden rent videnskabeligt , at nærme sig det maatte blive at gribe om Nælden . Meget beror her paa Affattelsen ; en hel Del af Odiet hænger ved Sproget . Memoirerne skulde skrives . 110 XII PAA det øverste reserverede Dæk laa flere Luksuskabiner ; de var igen ved en Skranke skilt fra Dækket umiddelbart bag Kommandobroen , forbeholdt Skibsofficererne . Her havde Kaptajnen sin Kahyt , og paa den anden Side deraf , uden Forbindelse dermed , laa Skibets fornemste Bekvemmelighed , sat til Side for Fyrster , naar man en sjælden Gang havde en saadan ombord . Her boede Innis . Der var to store Rum , et Soveværelse og en Salon foran . Desuden kunde man opholde sig paa det lille private Dæk udenfor , højt hævet over alle Skibets Etager og med et frit Udblik over Søen fra en Højde som et Udkigstaarn . Dr . Renault er paa Besøg hos Innis , efter stedfunden Invitation gennem en Steward i Liberitrøje , afskaaren ved Bæltestedet og med Guldknapper , døvstum , skaldet som et Hønseæg og med et Underbid . De to Herrer sidder i Salonen med en Whiskybakke imellem sig og konverserer hinanden , om Kunst , om Psykoanalyse , naar de ikke ordner Verdenspolitiken , lidt langt fjernet fra den i Øjeblikket , men lige oplagte , saadan som de var begyndt den første Aften de traf hinanden . Innis sad med sine Ben under sig oppe i Stolen , som en Buddha , da Doktoren kom , af Hensyn til Gæsten slap han dem ned , paa Evropæervis , men de trak sig af sig selv op under ham igen , det faldt ham aabenbart svært at sidde anderledes . Skræderstillingen i Evropa , tænkte Doktoren , er da en Reliktform . En Gang har vel alle Mennesker siddet saadan , som Eskimoen endnu paa sin Briks . Hvad er Tyrkens Divan heller andet ? Et Skel i Trin delte her mellem to Verdener , Vesten og Østen . Dr . Renault ser sig om i Salonen , der er rummelig af en Kahyt at være og udstyret med Luksusmøbler , af det færdiglavede Præg man kender fra Skibe , store dybe Læderstole , Tæpper paa Gulvet . Nogle enkelte Ting var aabenbart ført med af Beboeren selv , et Maleri paa Væggen , som var en Micoque , en Negerskulptur paa Bordet , som forestillede en Negerinde ridende paa en Bavian . Ogsaa Tæpperne paa Gulvet lod til at være den Rejsendes egne , der var mange , i flere forskellige Størrelser , hvoraf nogle temmelig smaa , tildels lagt ovenpaa hinanden , vistnok persiske Tæpper . Midt paa Gulvet laa et mægtigt Tigerskind , som et Dyr gaaet over med en Damptromle , med Glasøjne , men originale Tænder i det opspilede Gab , indrammet af rødlakerede Gummer . Maleriet af Micoque var et Portræt , et af hans berømteste , „Violinspillersken " , og forestillede en halv Violin i et kubisk Lineament af Polygoner , Perpendikulærer og Komponenter , med et menneskeligt Øje oppe i et Hjørne og en Profil en face , samt en Damesko nede for neden , Skoen selv , brugt , en forgyldt Balsko , med høj karmoisinrød Hæl . Billedet var i Brunt , Blaat og Gult . En Diagonal delte Billedfladen skraat over , i Hvidt og Tryksværte , en Annonce , klippet ud af et Blad og klæbet 113 paa Lærredet . Doktoren betragtede Billedet i Tavshed . De ser paa min Micoque , sagde Innis , som var i Pyjamas , Silkepyjamas , med brede okseblodsfarvede og orange Striber i . Ja jeg gav 65 , 000 Francs for den i sin Tid . Den staar i mere nu . Jeg skulde have købt før . Tror De Violinen har været halv i Virkeligheden , eller skyldes Produktet en halv Maler ? spurgte Doktoren . Hvis det Billede havde været et almindeligt korrekt Portræt , svarede Innis , vilde det have gaaet i nogle Hundrede Francs maaske , og De vilde aldrig have hørt Micoques Navn . Innis skød Skuldrene op , og Doktoren tog et langt Maal af ham . Der er nogle der bærer deres Fedt paa Skuldrene , til dem hørte Innis . Jeg ved vel at Kunsten i Øjeblikket vurderes efter sin negative Værdi , sagde omsider Doktoren sindigt . Den har været det i den sidste Trediveaarstid . Men havde De alligevel ikke gjort bedre i at dekorere Deres Væg med 65 Tusindfrancssedler end i at have denne Tyvespøg hængende ? De er vittig , sagde Innis overbærende , men med et lidt stikkende Blik i de tætstillede Øjne . Ved De at den Kunstanskuelse De der røber , den deler De med det samlede Bagstræb hele den civiliserede Verden over , inklusive Amerika ? Hvis De regner med Opinionen har De Ret , svarede Doktoren . Opinionen er i Orden , den har i en Periode vi kan se tilbage paa været Genstand for en Bearbejdelse som har paatvunget Offentligheden Ikke - Kunst til et Ekstrem man skulde anse for umuligt i vor Tidsalder . At det har kunnet gøres har ikke været noget Spørgsmaal om Kunst , men om en enestaaende 114 Umyndiggørelse af den offentlige Mening , en Terror der er udgaaet derfra hvor Terror altid er kommen fra , fra Paris . Det kan vist ikke være Dem ubekendt at den oprindeligt er sat i Værk af et Komplot af næringsdrivende Kunstopkøbere , først en Tidlang ved Hjælp af Navne man kreerede , siden , da man opdagede den negative Værdi , ved Hjælp af Billeder man malede selv , der bed endda bedre , og som man blev forfulgt for . Man har gjort Kunsten til en Passionssag . Undskyld at jeg er kommen i Thøks Situation , som den eneste der vægrer sig ved at græde for Balder ... Hvor De dog er direkte , lo Innis . Lad os nu ikke blive uenige . Augurerne skulde da ikke geraade i Toppen paa hinanden ! At en Terror har været sat i System , naturligvis har den det . Hvad har De derimod ? Det forekommer mig at De ikke er trængt ind til Virkelighedsmomentet i denne Sag . Oprigtig talt , Maleriet der er det aldrig faldet mig ind at bedømme kvalitetsmæssigt , om Violinen er halv eller hel er undgaaet min Opmærksomhed . Potenseringen ligger jo netop i at Billedet er absurd . De vil indrømme at der skal en vis Opfindsomhed til at drive Ekstravagancen saa vidt , uden at være sindssvag . Men det er jo ikke Billedet , det er Prisen der er en Realitet ! Der maa nu ligge en betydelig dynamisk Utrættelighed til Grund for den Bearbejdelse af Opinionen De snakker om , siden den har kunnet belægge en i og for sig insignifikant Artikel med en saa betragtelig Markedsværdi . De Priser fransk Kunst , som en Gang var saa forkætret , er naaet op i , indtil sekscifrede Tal , hvordan vil De komme udenom den Kendsgerning ? At Micoque har erhvervet Ver - densnavn er dog en Realitet ! Ved De ikke af at Illusionen altid , altid har 115 slaaet haardere end Virkeligheden ? Ofrene for Illusionen , Publikum , hvad er de for Dem , naar De ser hen til den fuldstændige Hovedløshed hvormed man lader sligt ske ? Er de bedre værd ? Maa jeg sige det saadan , at jeg har Billedet hængende som et kært Dokument , der bekræfter den ubegrænsede Prisstigning det er muligt at bibringe ethvert Objekt , blot Provokationen af den offentlige Mening er energisk nok og varer tilstrækkeligt længe . Metoden er vi begge klar over , det er netop den negative Værdi der betinger Successen , fordi den er sikker paa Modsigelse , Indignation , Kilden til Opsigt . Det fuldendte Kunstværk er jo bare fuldendt , det er alle enige om , det kommer der ikke mere ud af . Man har alle Fordelene af at være i Oppositionen og kun et Problem , Vanskeligheden ved at komme længere ned i Absurditet . Jeg troede det var mig der var i Oppositionen , bemærkede Doktoren . Det Standpunkt alle nu er enige om , jeg ved ikke om De deler det personligt , er jo forlængst bleven den konservative Blok , to Slægtled gammelt snart . Hvorlænge tror De man kan blive ved at ride ind som Nr . 1 paa den Kæphest ? Aa længe , længe endnu , forsikrede Innis med et lyst Smil . De ved ikke hvor vidt den offentlige Mening kan strækkes . Gennem hele Menneskeheden gaar der en Snor , naar De rykker i den gør hvert eneste Individ den samme Bevægelse , over hele Linjen . De ser det med Kunst , den kan De diktere . De kan diktere hvad De vil . Er det ikke der Værdien kommer ind ? Ser De ikke Muligheden ? Det har opbragt mig at se den offentlige Mening saa fuld - stændigt prisgivet en publicistisk Maskine , hvad angaar Kunst , sagde 116 Doktoren , det er muligt jeg har været naiv . At ødsle Lidenskaber paa Kunst er jeg rede til at overlade andre . Og som De siger , hvorfor gaa ind for en Part som ved egen Uformuenhed har haft Udvælgelsen imod sig ? Nej vel , udbrød Innis fornøjet . Sindsbevægelser i Anledning af Kunst gaar nærmest ud over Aftageren . Saa længe Kunst kommer i Betragtning som Vehikel for Omsætningen , paa Linje med Papirer , bør man regne med den . Under det Synspunkt har den Del af Pressen jeg kontrollerer sine Instrukser . Men det interessante Punkt , hinsides Kunst , ligger jo i den Lejlighed man her incidentielt har til at overbevise sig om Publikums Tilgængelighed for Afretning i det hele taget . Her ligger den egentlige udstrakte Arbejdsmark , for en opportun Betragtning . Innis hældte Størsteparten af en Whisky ind i sin rummelige Mund og stønnede kvæget . Se til dem dernede , fortsatte han , efter at have kvalt et Gisp af Kulsyre . Er de ikke som trukken efter en Snor allesammen ! Læg Mærke til Damerne , de har alle uden Undtagelse , naar de er klædt paa , en Hat paa Hovedet , som ikke er nogen Hat , og ikke sidder paa Hovedet , den hælder ned over det ene Øre og er en Pandekage , man maa se saadan ud , eller dø . Moden er en enorm Magt . Det gælder kun om at være i Vindhjørnet hvor den kommer fra , ikke dem den blæser paa . Jeg financierer et Antal Varehuse , blandt andet et i Buenos Aires , som jeg for Resten aldrig har set , jeg ved hvad Mode er værd . De vil have bemærket at alle Kvinder i Øjeblikket gaar med Sko af Krybdyrskind , Verden over , en enorm Artikel , som koster Millioner og Millioner af sagesløse Leguaner 117 Livet . Anlæg en Leguanfarm ! Hvad yngles der for ? Spørg Silkeormen ! Al Mode , en stor Procentdel af al Omsætning hviler paa den Sikkerhed man har for at Søster vil gaa klædt som Søster ved Siden af . Og slaar Moden om har man Sikkerhed for at den vil slaa om efter en Snor . Der sidder nogle i Centret og gør det , jeg gør det ! Jeg har faaet Verden til at ryge en Cigaret over det hele . Publikum reagerer automatisk , det er Hemmeligheden ved al Reklame og al Politik . Man finder i et Land paa at række højre Arm op til Hilsen , Gladiatoren som marcherer mod Friheden , men uden at han ved af det gør Afhængighedens Gebærde ; fluks kopierer man den oprakte Arm i et andet Land , med helt andre Traditioner , men modstandsløst overgivet Efterligning . I Land efter Land kommer Armen op . Udmærket ! Saa let er det at katalepsere en Hob . Man gaar i Bondetog i et Land , fra nu af hedder det at gaa i Bondetog , man etablerer Femaarsplan , alleetablerer Femaarsplan , ethvert andet Interval ude af Betragtning , man har sluttet en Locarno - Pagt , al Pagt gaar over til at hedde „Locarno " ... Alt det De der omtaler , er det ikke det der kommer ind under Begrebet Mentalitet ? indskød Doktoren . Rigtigt . Glosen er selv et Eksempel paa den Cliché der behersker Verden . Det er ikke mens der er virksom her , det er Rygmarven , Reflekser . Udmærket ! Hele Verden staar og vil ensrettes . Inschallah , den skal blive det ! Har det ikke slaaet Dem hvor Forholdene her paa dette Skib vi befinder os paa er et Billede i det Smaa paa hele Verdenstilstanden ? Opløsning , Desintegration over det hele ! 112 Er det saa galt ? mente Doktoren . Man morer sig , det er man kommen for , det har man betalt for . I Land har man Hverdag og Arbejde , Krise og Efterkrise , alt det man hører om i Radioen , her er der Ferie , en fredet Plet . Jeg kan ikke sige andet end at Livet her ombord gaar harmløst af , i Grunden under færre Gnidninger end man skulde have ventet , i Betragtning af at saa mange Mennesker er saa nær inde paa hinanden . Naar undtages Jazzen , som er mig personligt en Pest , synes jeg vanskeligt man kunde tænke sig noget idealere Opholdssted . Det er faldet mig ind at vi , her paa disse Breddegrader med evig Sommer , befinder os som paa de Saliges Ø . Innis nikkede , nikkede : Det er vist træffende sagt . Har De lagt Mærke til den Krydsen omkring i paradisisk Kostume der finder Sted mellem Kamrene om Natten ? Jeg har ikke lagt Mærke til sligt . Om Natten sover jeg og er ikke selv blevet forstyrret af Nogen , svarede Doktoren køligt . Hvis man ikke kan sove om Natten og vandrer lidt omkring , uden selv at være kendt , observerer man adskilligt . De kender det lille gamle Puslespil med numererede Brikker hvor det gælder om at forskyde alle Brikkerne , til de kommer i Numerorden i Kassen . Det har jeg maattet tænke paa . Der er vist næppe den Plads hvor ikke alleBrikkerne har været , hvis vi kalder Skibet her for Kassen og Passagererne for Brikker . Og naar Numerordenen er naaet ryster man alle Brikkerne mellem hinanden igen og begynder forfra . Man lever , saa vidt jeg kan se , i fuldkommen Promiskuitet . Den eneste Brøde man frygter for at gøre sig skyldig i , som De ved fra enhver 119 moderne engelsk eller amerikansk Roman , er Bornerthed . Fuld Frihed mellem Kønnene ! Ethvert Kompleks hævet ! Jeg skulde ikke tro der forefindes nogetsomhelst forskræmt lille Kompleks mere ombord . Hvad forstaar De ved Kompleks ? De er Læge og ved det dog vel ! Antaget at enhver Mand er lysten efter hver eneste Kvinde han ser , og at enhver Kvinde er nysgerrig efter uden Undtagelse alle Mandfolk , saa er alt hvad der hindrer dem deri et Kompleks af Komplekser . Saa , sagde Dr . Renault . Forveksler De ikke Hemninger med sygelige Tilstande ? Jeg har forstaaet Psykoanalysen saadan at der ved et Kompleks skal menes visse Symptomer af patologisk Natur hos Nervelidende , der under Omstændigheder kan hæves ved at grave ned til en til Grund liggende „Fortrængning " , af formodet seksuel Aarsag , en vistnok meget plausibel Iagttagelse . Det er dog ikke mere end hvad man længe har kendt , i den ældre Psykopati kaldte man Fænomenet Fetischisme . Kun Terapien er ny , Forskningen af Patientens Drømme , en Behandling jeg maa tilstaa jeg stiller mig tvivlende til , men jeg har heller ikke personligt undersøgt Rækkevidden deraf . Fetischime , saavel som det man nu kalder Komplekser , er decideret sygelige , isolerede Symptomer . Normale , sunde Mennesker har ingen Komplekser . De er efter Deres Tid , sagde Innis . Psykoanalysen er en Moral . Den vil træde i Stedet for alt hvad man hidtil har forstaaet ved Moral , og som har været af negativ , straffende Natur , ikke andet end Forbud , det De kalder Hemninger . 118 Psykoanalysen anerkender ingen Skranker . Den forlangerOvertrædelser ! Innis ' store kuglede Øjne begyndte at faa et hedt , bydende Udtryk , som om farlige Kræfter var oppe i ham . Doktoren paa sin Side skruede sig ned , ønskede ikke at tillægge Sagen Vigtighed udover en Samtale . Hemning og Moral har ikke med hinanden at gøre , sagde han , uden for saa vidt man har afledet etiske Principer af hvad man har iagttaget hos det civiliserede Menneske af naturlig Tilbageholdenhed . Hemning er den Indkapsling af det raa Naturmenneskes Tilskyndelser der nu en Gang ligger til Grund for Kulturen . Ethvert Menneske holder dog det rent animalske nede i selskabelig Omgang . Hvordan Ophør af Hemninger tager sig ud kan De studere paa Sindssygehospitaler . Jeg kunde tænke mig en Forfatning i en Fremtidsstat hvor Psykoanalysen var paabudt Moral , sagde Innis , som lod til at have overhørt Doktorens sidste Bemærkning . Læren om uindskrænket Libido burde forkyndes ved Lov . Katolicismen havde i Aarhundreder et Hold paa Menigheden gennem Skriftestolen , Psykoanalysen har Betingelser for at træde i den aandelige Hygiejnes Sted . Ethvert Menneske har en Reserve , som bør bores ud . Alle disse fornemme Holdninger , et nedtiet Kønsliv , de skal knækkes . Vi er alle Mennesker . Har De nogensinde ladet Dem psykoanalysere , Hr . Doktor ? Nu var det Doktoren der overhørte en Bemærkning af Genparten . Hvad De behager at sige røber en total Uvidenhed om Evolutionens simpleste Grundsætninger , sagde han og fnøs hørligt gennem 121 Overskægget . Det kan ikke være Deres Mening at det sidste Stadium af Udviklingen , der kendetegnes ved Høviskhed og en human Ordenstilstand mellem Kønnene , Instinkterne holdt indenfor Grænser , at det skulde simpelthen fornægtes . Har De i Sinde at vende tilbage til primitive , raa Trin igen ? Humanitet er en Bourgeoisiopfindelse , ligesom Fordom mod Slaveri er det , sagde Innis . Og Evolution ! Er noget ligegyldigere end hvordan vi er bleven til , selv om det er sandt ? De har ikke fulgt Fremskridtet , stikker nede i forrige Aarhundrede . Evolutionslæren var et engelsk Trick , en Filosofi der leverede Dogme til Frihandel og Liberalisme . Følg altid en Anskuelse tilbage til hvor den kommer fra , i Roden er den relativ . Javist , Udviklingen , den har Levetid tilfælles med Englands Magt . Naar andre Magter afløser den vil der ikke være nogen Udvikling mere . De skulde ikke tage Evolution for meget i Munden , det er en Overklasseglose . De er i den Tro at Verden vil blive ved med at være hvid , jeg kan sige Dem at den er paa Vej til at blive kulørt . Overskægget rejste sig paa Doktoren : De vil faa Forbundsfæller i den klerikale og den uoplyste Lejr ... De med Deres Oplysning ! afbrød Innis ham . Som om Kundskaber er en i Luften fritsvævende Ting ! Ved De af at naar man kapper Knappen af Aandsaristokraten gaar hele Oplysningen sammen med ham ? Oplysning er et Klasseprivilegium og varer ikke længere end til en ny Klasse rykker op . Kundskab er Magt hedder det , Kundskab afhænger af Magt . De kender dog vel Deres Gibbon ! Den Gang kom det nordenfra , men vent 122 til Asien og Afrika tømmer sig ud over Europa ! Det er i Gang . Hvad vil De med Oplysning iøvrigt , bortset fra det Krystaltaarn De selv bor i ? Velsigne Hjemmene dermed ? Det var saa sødt med Liberalismen , Akademiker - Regimet i forrige Aarhundrede , Intelligensen skulde regere , ved Hjælp af Folkets Stemmer , og saa skulde Folket lære saa meget og blive saa lykkeligt . Man lærte jo Regimet lige ud af Hænderne paa sig ! Skal Hestene ogsaa sidde paa Bagen og lære at stave til Havre ? Tag ikke Uvidenheden fra en Befolkning , hvis De vil noget med den ! Nej , giv den en god Religion ! Deres lille Resumé af Liberalismen er ganske falsk , sagde Doktoren . Intelligensen , som De siger , med en laant odiøs Betoning , havde ikke til Hensigt at gøre sig til Herrer over den Befolkning de tjente , undersøg en Gang deres Gager ... Der har været ligget meget paa Maven for en Eksamen — Af Folk som ingen har . Set fra neden ved jeg enhver Smule Kundskab tager sig ud som en Forbrydelse . At opløse de onde Vædsker skulde være Dannelsens Formaal , ikke en leksikal Dressur . Skal det nu være Overklasse , at vide noget ? Liberalismens Grundprincip er at et Samfund overhovedet ingen Styrelse behøver , det er Demokratiets Ide , røvet og forvrænget af hvad der en Gang har kaldt sig Anarkisme , og som nu hedder Kommunisme . Et normalt Samfund , som formaar at holde sig rent for Parasiter , gaar af sig selv , som en Motor gaar af sig selv . Naar Tænding og Stempelslag veksler skal den gaa . En Gensidighed ligger til Grund for ethvert Samfund , nemlig Arbejdsdelingen , som rent reciprokt holder sig gaaende . Al Uro i et Samfund har sin Aarsag i en Indgriben udefra . 123 Overladt til sig selv vil et Samfund ordne sig . Det er Demokratiets og Liberalismens Ide . Innis lyttede . Og Oplysningen har ikke noget med Tilværelseskamp at gøre , er ingen Luksus heller , det er en Anstændighed — som De personligt ingen Part har i , endte Doktoren . De er vred , sagde Innis . Maa jeg dog gøre Dem opmærksom paa at den suveræne Videnskab ikke har det saa godt med sin Anstændighed i Øjeblikket . Skal man tro den nyeste Videnskab er der ikkesaa meget der staar fast , som man en Gang bildte sig ind . Videnskabsmændene udleverer sig til Tvivlen selv . Det Newtonske Verdensbillede er jo helt forladt , Tyngden og alt det , og skal man drage Konsekvenserne af Atomteorien bliver ikke en Gang Stoffet tilbage . Det er et Hug ved Roden af den materialistiske Livsanskuelse , og lad os bare blive af med den ! Lad Folk faa Idealer og noget at tro paa igen . Hvordan mener De ellers Hørighed skal opretholdes ? En ny Misericordia , det er hvad Verden trænger til ! Doktoren tav . De tav begge , og paa Aandedrættet af dem kunde det høres at de begge var ophidsede og med Magt holdt fjendtlige Ytringer nede . Samtalen lod ikke til at ville komme i Gang igen . Nede fra Skibet hørtes Musik som fra et fjernt Forlystelsessted . Innis ' Tanker vendte tilbage til Udgangspunktet : Hvor de jubilerer dernede , Bal i Nat igen ! Ja , de blander sig , de blander sig ! Er De i Stand til paa een og samme Gang at være stemt for ubegrænset Libido og at forarge Dem over at den eksekveres her ombord ? 124 spurgte Doktoren , uelskværdigt . Innis saa ud som om han var omgaaet i Flanken , men fattede sig hurtigt , med en opvakt Mine : Kan begge Dele ikke tænkes paa en Gang ? I samme Omfang man bifalder sine Medmenneskers Held med hinanden er det da nærliggende at føle sig ilde berørt over selv at være sat udenfor . Er De ikke misundelig ? Megen bitter Moral bunder i Jalousi . Her sidder vi med tør Mund , mens de unge Mennesker nedenunder i ubekymret Paradistilstand søber af hinandens Skaal . Er De vis paa det ? spurgte Doktoren irriteret . Man har saa travlt med Ungdommen , hvad ved man om den ? Efter mit Kendskab til den menneskelige Natur savner Ungdommen Forudsætningerne for at synde ret meget , nemlig den nødvendige Nerve , som først indfinder sig paa et modnere Udviklingstrin . Det er en Vildfarelse at tro at Ungdommen skulde være følsom , fordi den er ny i Huden , det forholder sig omvendt , til Følsomhed svarer en aandelig Kapacitet , som snarere hører Alderen til . Man kan derfor gaa ud fra at jo mere der skejes ud , af raa Drift , jo mindre Betydning har det , da det egentlige Oplevelsesmoment fattes . Selv grov , udstrakt Prostitution afhænger af en anden dybtgaaende Korruption end en seksuel , der foreligger her en Afstumpning , som ogsaa ophæver sædeligt Ansvar . Værre er det med Hor , hvorved man maa forstaa Licens mellem opdragne Personer , som ikke er forelskede i hinanden . Som Ungdommen er beskaffen kan den ikke overskride sin Skranke , Ufærdighed overfor Kønnet , selv om Kønsmodningen fysisk er indtraadt . Det lægger sig for Dagen i Skyhed for hinanden , den kendte Forlegenhed hos unge Mennesker , som er saa smuk , en indre uoverstigelig 125 Modstand , mægtig Tiltrækning , men et Bjerg af Umulighed at komme over . Den normale sunde Adolescens ved det ikke , men Naturen ved det for dem , at det er endnu ikke deres Tid . En saadan bunden , sjælfuld Tilstand er det naturligt for Ungdommen at blive i . Der forekommer Tilfælde af at unge Folk , under Indtryk af at man skal være dristig og for Guds Skyld ikke uskyldig , fingerer Fordærvelse , en passende Udstilling af Raahed , som man har mest i Munden , men Ingenting af i Hjertet , for Ungdommen kanikke forcere sig . De skal ligesom Spurvene gennem Falbeladerne først . Der gives Ungdomstildragelser som man ikke oplever , paa Godt eller Ondt , før fyrretyve Aar efter . Man kan nu en Gang ikke begynde med Slutningen . Sker det saa at de unge Folk trods alt kaster sig ud i frie Forbindelser med hinanden , naar de hører det er Mode , og det omtrent kræves af dem , ja saa sker der jo i Virkeligheden ikke noget , for Elskov , ikke at tale om Kærlighed , er jo noget helt andet end en Smule kødelig Hede , ensformig i alle Fald , og uden psykisk Betydning , saa længe de unge Syndere ikke er stemt i den Nøgle der er en senere følsom Alder forbeholdt . Det kan gøre en ondt for dem at de brænder Tilværelsen af , under Paavirkninger som i Virkeligheden ikke kommer fra dem selv , men selve Overtrædelserne efterlader sig næppe graverende Spor og staar i omvendt Forhold til Antallet af Forbindelser . Fysiske Indtryk kan ikke erindres . Det eneste der kan hænde unge Folk er at de faar Børn med hinanden i Utide ; moralsk set bliver det et Problem om hvorvidt man ønsker Befolkningstilvækst eller ej . Innis lyttede . 120 At de gaar omkring mellem hinanden omtrent uden Klæder paa er seksuelt til deres Fordel , vedblev Doktoren , det hæver en hel Del usundt Drømmeri om hvad der er under Klæderne og er en Opdragelse i Æstetik . Personligt finder jeg at Klæder er et Ornament mere , men man kan jo da veksle dermed , Klæder til sin Tid og Afklædthed til sin . Det er muligt at Fruerne , de gifte Folk her ombord , lever i en Promiskuitet , som De siger . Fruerne af Selskabet er som oftest ledige , har ikke en Gang Skole at tænke paa som unge Piger dog har , og Børn er der jo ikke mere , det er Tomhed der driver dem fra Mand til Mand , iøvrigt forklarligt efter de Erfaringer de gør hver Gang . Hvor lidt det betyder ogsaa for dem viser den Hunger hvormed de jager af det ene Forhold i det andet , de lever , mener de , men det er et Fantom af en Tilværelse . De er at beklage . Men at de unge Folk skulde være korrupte stiller jeg mig tvivlende til , og gaar saa vidt som til et Paradoks , at selv om de er sprunget over Skranken er de paa den anden Side af den alligevel . Sport betyder meget mere for Ungdommen end Erotik . For Resten er Erotik meningsløst pisket i Forgrunden i Forhold til andre Sider af Tilværelsen , det er Tidens Nervøsitet . Man er hypnotiseret deraf som ved en Skiveskydning , hvor alle er enige om at holde paa Pletten ; i Himlens Navn , der er da hele Verden udenfor Skiven at skyde paa ... Nu lo Innis , en stormende Latter , der viste alle Tænderne som en Hestesko i Gabet paa ham . Ja der er da andre Ting , sagde Doktoren og fnøs , da Innis havde afleet . Som nu Tæpper ! Jeg ser De har ægte Tæpper paa Gulvet , det er vel Deres egne De har ført med ? 126 Forstaar De Dem paa Tæpper ? spurgte Innis . Jeg gaar efter en Smag , men tør ikke sige jeg er Kender . Tæpperne her er af forskellig Kvalitet , sagde Innis . Det er en Prøvesamling , jeg fører den med , dels for at have ordentlige Tæpper under mig , dels med Afsætning for Øje , naar vi anløber Amerika , de har Raad til at købe Tæpper der . Det der , sagde Doktoren og viste paa et temmelig lille Tæppe , kun et Par Meter langt og af den halve Bredde , i to Farver , kanel - og violfarvet , det er vist et sjældent Tæppe . Det er et Bocharatæppe , sagde Innis og tog det op . Det er en god Vare . Mønstret deri , som vi ikke kan se noget i , har en vidtløftig Betydning , gamle Symboler der er stiliseret i Vævningen , det kan Sælgerne i Konstantinopel paa deres Fingre , de kan sige nøje hvor gamle de er . Det er en gammel Kunst , Alexander den Store kan have haft den Slags Tæpper i sit Telt . De laves af Mænd . Helt inde fra Samarkand kommer de paa Kamelryg . Lugt en Gang , de lugter af Kamel endnu . Hvis De synes om Tæppet kan jeg godt afhænde det til Dem , uagtet det egentlig er en Prøve . Doktoren havde ingen Brug for Tæppet , men var tydeligt nok indtaget i det . Det endte med at han købte det , efter lang bevæget Tovtrækning om Prisen , som var eksorbitant , men paa den anden Side en Garanti for Tæppets Ægthed . Innis handlede paa en varm , hjertelig Maade , var ikke hævet over Bagateller , han gik over Tæppet med Haanden , som om det var hans Øjesten , var large , Fortællingen om Samarkand og Alexander den Store gav han gerne tilbedste en Gang til , han fik noget solet og vennesælt i sit Væsen , med halvt tillukkede , ligesom lidt sovende Øjne , han var tilgivende , naar Kunden var vanskelig , som Doktoren ikke var fri for at være , og ufin , 128 han ledte formentlige Fejl frem ved Tæppet , afslog en Overgang rent ud at indlade sig paa Fantasipriser , men vilde ikke byde mindre end Tæppet var værd heller . De filede længe frem og tilbage . Men efter at Doktoren et Par Gange mistænksomt havde snuset til Tæppet og overbevist sig om at det virkeligt lugtede af Kamel endte det med at Tæppet overgik i hans Besiddelse . Bagefter søgte Innis at interessere ham for Tigerskindet , der hidrørte fra et Eksemplar skudt af en Maharajah , men her var Doktoren ikke Lysthavende , lod uden videre Takt en Bemærkning falde om det barbariske i at have Dyrerester liggende paa Gulvet . De to Herrer tog endnu et Godnatbæger med hinanden , det sidste i Flasken ; tilsammen havde de tømt en Helflaske Scotch , med samt et Batteri Apollinaris . Paa Vej ned i Skibet til sin Kahyt , nynnende , med det sammenrullede Tæppe under Armen , mødte Doktoren Anne Kielstra , som var for opgaaende , sent paa Færde , som det forekom ham , hyllet i en Aftenkaabe . Op at se paa Venus ? spurgte han kækt og blev staaende paa Trappen , saa hende ind i Ansigtet . Venus var paa Himlen om Aftenen og havde en saadan Straalekraft her paa disse Breddegrader at den kastede en lille Lysbro paa Søen . Anne Kielstra smilede , sit kønne aabne Smil , og blev staaende i en bunden Stilling , som unge Piger naar de er i Selskab med Folk med en vid Distans op til . Hun var som en Rose at se paa . Den rene fine Hovedform virkede med en næsten uimodstaaelig Magt paa Doktoren , en gal Tilskyndelsekom over ham efter at gribe hende , beholde hende , aldrig , aldrig lade 129 hende slippe ud af Armene mere ! Der paakom ham en flygtig , umulig Tanke , en kombineret Forestilling om det unge yndige Væsen der og saa Tæppet han gik med under Armen , en svimmel Tanke , hvorunder han vistnok ravede lidt . Godnat , sagde han konfus og stod tilside paa Trappen for at lade hende komme forbi . En næsten umærkelig Luftning af hendes Varme rørte ham , idet hun med et lille Skolepigekniks og raadyragtige Øjne i Halvlyset gik videre op ad Trappen . Med lidt forstyrret Puls , og ikke upaavirket af Whiskyen , ligesom med Sand i Læberne , et Symptom han kendte , kom Doktoren ned i sin Kahyt . Han bredte straks Tæppet ud paa Gulvet . Det havde noget hemmeligehedsfuldt asiatisk i Farven . Men saa nær paa og hele Tiden var Kamellugten alligevel ikke det behageligste . 127 XIII FRA det arabiske Hav ned til Forindien og Bagindien , med Ophold paa Ceylon , Kalkutta og Singapore , gik Rejsen nordpaa igen , til Kina og Japan , med Afveksling naar man var i Land , men ellers temmelig ensformigt indadtil paa Skibet . Troperne var en Anstrengelse , sled ikke lidt paa Damerne og var ikke hvad man havde ventet , mere med Skybrud og Tordenvejr hver Dag end Prospektet havde forberedt paa , men Vejret er der jo ingen der kan forudse . I Singapore var det ikke Turistbiler der ventede dem , men endeløse Rækker af Rickshaws , hvori man sad rart to og to , og som blev trukket af nøgne Kinesere , det kunde være ganske pudsigt , den første Gang , og stemmede med hvad man havde hørt derom i Forvejen . Der var ikke rigtig noget at købe ; Damerne viste sig i Saronger , som Malajinder , til Forskel fra Shorts . Efter saa lang Tids Solbad var de omtrent mere kulørte end de Indfødte og stillede meget mere til Skue , man kunde tro Forholdet var vendt om og at det var en Indrykning af Vilde der fandt Sted til Malajernes fredelige Enemærker ; de stakkels Kulier saa ofte ud som om de fik sig en alvorlig Forskrækkelse . Man aandede op da det endelig gik nordpaa , mod Hongkong , og man mødte sin egen Luft igen , kølige Nætter , Damerne var lykkelige for at faa Klæder paa Kroppen igen , Toiletter , man troppede op til Middag i Kjoler fra Hage til Hæl , som Pupper at se til , efter at man før havde set ud som Larver ; en Sommerfugl maatte vel blive det næste ! Det var saa betryggende at man var kommen om paa Bagsiden af Asien , med kun Stillehavet imellem over til Amerika , mange syntes allerede de kunde høre et Tingel i højre Øre ovre fra Hollywood , som var Rejsens mest eftertragtede Sted , naar de andre Pligtbesøg var overstaaet . Kina var ikke noget , og i Japan blomstrede Kirsebærtræerne ikke , da de naaede derop , det var ikke Aarstiden . Man knagfrøs i Japan ; saa med Hensyn til Temperatur havde man da nu været Ringen rundt . Uden Erindring om at man havde ligget halvdød i Troperne glædede man sig nu til Surfridingen i Honolulu . Behagelige Udraab hørtes altid hver Gang man kom ombord paa Arethusa igen , efter en Landgang . Ingenting var dog som ens eget gode Skib , med Koldlufttilførsel i Kabinerne , naar det var for varmt , og Centralvarme , naar det var for koldt ; saa denne Stump Storby , der havde alt hvad man flygter fra , til Fordel for en gammel Fantasiforestilling om en øde Ø , hvor man begynder forfra paa en Paradistilværelse , den var mærkelig nok bleven netop den eftertragtede Ø ; Civilisationen har sine Fordele alligevel . Efter at Ugerne ombord var bleven til Maaneder var Selskabet jo godt rystet sammen . Det siges at man ikke ret længe skal kunne taale hinanden ombord paa et Skib , men det er Polarekspeditioner man har hørt om , eller Skibe uden Kvinder ombord ; paa 132 et Skib med mange medrejsende Damer kan man godt . Kanter undgaaes ikke , men faar jo fra Dag til Dag en Afslibning ; Selskabet var i mange Henseender som een stor Familje . En Dagligstue i et meget velstaaende Hjem , en Mellemting mellem en Herregaard og en stor Forretningsdrivendes herskabeligt udstyrede Villa , kunde Skibet minde om til daglig . Selskabet man møder saadanne Steder savner ikke en Hund . Det savnedes heller ikke her , man havde Spark . En Hund til saa mange vilde man synes var noget lidt , men Spark havde Gaver som Allemandshund og kunde som en Aand vise sig hvorsomhelst og naarsomhelst , hvis et Menneske var ene . I Salonen gik Spark fra den ene Stol til den anden og ønskede Kærlighed , skrabede op med Foden og mindede om sig og maatte klappes . Hunden havde en Maade uventet at stikke Hovedet frem og snuse Herrer og Damer i Skødet , hvad det saa var for Hemmeligheder den orienterede sig om der . Der taltes overhovedet aldrig om andet end den Hund . Damerne læssede hele Husdyret op i Armene med Klør og Haar , Hundelugt og det hele og skreg af Kærlighed over den . Selv var Spark et ulykkeligt , trængende Væsen , af Natur Jagthund , egnet for Marker og Vildt , og nu gjort til Stuehund , givet Familjen i Vold som Kælenskabsobjekt , et sørgeligt Tugthus for en Hund , selv om den syntes om det . Den var ikke andet end Nerver heller den , Mangel paa Tilværelse , som under Lediggang var bleven til Usselhed , den skulde elskes hele Tiden , ganske som de Mennesker den levede imellem . 133 Spark var Selskabets Midtpunkt , et lykkeligt Konversationsstof , alles Redning her paa Arethusa , som en Stuehund er det i ethvert Hjem , hvor Klæbrighed og Tomhed er traadt i Stedet for Liv . Saa man havde det ganske som paa Land , et Hundehimmerig der , og et Hundehimmerig her . * * * Ved Ballerne paa Agterdækket var der Nogle der iagttog at Dr . Renault var bleven Deltager en Aften , de saa ham danse , sammen med Anne Kielstra , og havde Deltagelse tilovers for Konstellationen , den fornemme gamle Overlæge og Mestersvømmersken , de saa ikke saa galt ud sammen , et højt Par , han var lidt højere end hende . Overlægen førte sig med megen Anstand , nøje overvaaget indenfra , kunde man se , med Tæerne flittigt udadvendt , første Position , som en tilbagebleven Dressur fra en fjern , fjern Danseskole , og den unge Pige i hans Arm fulgte bøjeligt hans Bevægelser , tydeligt beæret over Opmærksomheden fra hans Side . De lod ikke til at konversere hinanden under Dansen , og der var mere end nødvendigt Luft mellem dem , syntes saadanne som var vant til mindre . Ja det var Doktoren som var kommen paa Gulvet . Han havde aldrig været nogen stor Danser , hverken i de gamle eller de nye Danses Tid , men havde dog søgt at følge med . Twostep havde han været bange for , det lød saa flertalsagtigt , derimod havde han indladt sig med Onestep , hvor Vanskelig - hederne maatte antages at være halveret , og det var Onestep han dansede 134 sammen med Anne Kielstra . Efter Dansen med hende forlod han straks Ballet og gik i Ensomhed oppe paa Dækket mellem Redningsbaadene , dybt greben , fortryllet , over at have været det unge pigelige Væsen saa nær . En enestaaende Charme havde det haft at holde hende om Livet , den unge fjedrende Rygsøjle og det silkefine Væv derover , fastere og blødere end Dun , og gennemtrængt med en Livsvarme der var sødere end Varme , snarere en vital , sjælfuld Udstraaling inde fra Aarerne , der radierede hende ud gennem Huden , fra hendes hele Person . I Livsvarmen er der et Slægtskab , Bølgelængder ligesom i Radioen , ligesaa ækelt man kan føle sig berørt af Kropsvarme hos Individer man ikke kan lide , og det er vel i Grunden omvendt , den forkerte Varme gør at man ikke kan lide dem , lige saa greben og indfanget bliver man af Varmen fra et andet Væsen , naar den er rigtig . Aldrig havde Doktoren sporet Livsvarmen saa gribende , med Adresse i den Grad til ham personligt , som hos denne unge Pige . Det var som om hun havde Liv for ham , og ingen , ingen anden i den hele Verden . Fra hendes klippede Hovedbund kom en fin solet Duft , som af frisk Eg , den indeholdt Erindringen om en Tilværelse han havde ført en Gang før , da han var Barn , eller da hele Menneskeheden en Gang var Børn . Ikke i hendes Varme alene syntes han han havde kendt hende , fra Altid af , i Bevægelserne under Dansen havde hun noget der var som stemt i samme Nøgle , en Følsomhed der fandt ud af hans Bevægelser næsten inden de var tænkt , saa at de bevægede sig paa Gulvet i Rytme med Musiken mere som 135 et Legeme end som to . Om hendes Familjeforhold , hvor hun var fra , havde han ikke forhørt sig , havde det ikke nødigt , hendes Race var ham nok . Bønderne i hende var ikke langt borte . Et Menneske hvem Blodet stod i Kinderne som det gjorde hos hende , var Stamme nok i sig selv , en Slægt endte ikke med hende , den begyndte . Kend Mennesker paa Huden , en ren , lydefri Hud taler om Sundhed ikke hos Individet alene , men hos Slægten , man staar foran Race , af hvad Race det saa er . Naturen er her glad for sin Retning og i Blomst . En Generation laa i hende . At dele den med hende ! At se hende altid , have hende hos sig og se hende altid ! At nære sig altid ved den livgivende Varme der straalede ud fra hendes Hjerte , Livet selv , et Solskin siet gennem hendes Blod ! Var det en aldeles umulig Tanke , at hun kunde ville leve med ham ? Hun var 19 og han var 59 . I ti Aar kunde det gaa , op til fem Børn var der Mulighed for . Han kunde grunde en Familje en Gang endnu . Hvad andet er der end Tilværelsen ? Om han havde ti Dage , stod foran sin Død om ti Dage , han vilde gifte sig med hende , ja om han havde ti Timer ! Liv er Liv , og efter Livet er der ikke andet end de andres ! Det skulde være hende , hvis hun vilde have ham . Nu vilde han spørge hende om det . Han kom aldrig til at spørge hende om det . Der hændte noget som gav hans Tanker en anden Retning end den . Serge , Førstetenoren i Kvartetten og Pudsemanden , var efterhaanden avanceret op til Solist paa Rejsen , en hel musikalsk Underholdning ganske ene Mand , og var bleven løst fra sit oprindelige Arbejde ombord , til Fordel for den Nytte han gjorde 136 ved at underholde Damerne . I den sidste Tid havde han fundet paa at gaa i lange russiske Støvler , tscherkessisk og frihedselskende , men vist besværligt i Troperne . Serge gav en Aften Solistnumre tilbedste paa Agterdækket , med et helt Selskab i Hesteskoform omkring sig som i en Koncertsal . Den smukke Russer , som vist for Resten var Slovak , spillede paa Balalaika og foredrog slaviske Folkeviser med al den Ildfuldhed og den Understrøm af Tungsind der hører hjemme paa Steppen , og som hæves saa stærkt af et fremmed Tungemaal med lidenskabelige Diftonger . Volga , Volga , kom igen deri , og man forstod det var om Volga han sang , Sukkenes Flod ; ogsaa Don hørtes , Don som flyder saa sagte , og Damerne paa Tilhørerpladserne fik syge Øjne , mækrede som Geder , over at høre paa den unge Sanger og se ham kaste Hovedet og Manken tilbage , hele Agterdækket gik under i Følelse og var ved Floderne , og paa Steppen , og Mazeppa , og Veresjtsjagin , og Ulvejagt om Vinteren , og den dybe russiske Sjæl , og Steppen , og Volga ... Under Gudstjenesten søgte Doktor Renaults Øjne Anne Kielstra , og Hjertet sank i ham , det var som om Livet løb ud af ham , for der kunde ikke være Tvivl , hun sad fuldstændig opslugt af Sangeren , af Serge , med den mest aabne Beundring og Dyrkelse , et Udtryk i hendes Ansigt han aldrig havde set før , et Blik i hendes Øjne der , hende selv uafvidende , lagde hende for Fødderne af denne blege , fanatiske Komediant ! Og i det samme Doktoren var klar over det slog det ham , som noget der gjorde mere ondt end noget nogensinde havde gjort , at hun 137 aldrig havde set paa ham . Aldrig var det hændt at han havde fundet hendes Øjne rettet den Vej han var , han som altid saa paa hende , naar hun var tilstede . Men denne Skuespiller der , som gav Russeren , i lange Støvler og Bluse , ved ham hang hendes Øjne som magnetiseret , næsten selvlysende , og et ubevidst Smil svævede om hendes Mund , et Syn Doktoren tog sine Øjne fra . Han gik , ubemærket , alles Øjne var vendt som i en Trance mod Sangeren , der øste al Ruslands Ve op for Forsamlingen . At føje til , idet Doktoren fjernede sig , var kun det , at Serge var ung , og at han var gammel . Det var saadan , det han havde set , Ungdommen søgte sig selv , og søgte ikke andet . 131 XIV FIRE Dages Sejlads ud fra Japan paa Vej mod Hawaji udbrød der Mytteri ombord paa Arethusa . Efter hvad Dr . Renault personligt var Øjenvidne til , og efter hvad han siden hørte , lod følgende sig sætte sammen : Det skete ved højlys Dag , mens Passagererne var samlet i Salonen til Lunch , aabenbart for at sikre sig dem paa et Sted , Dr . Renault var paa Vej op til Lunch , noget senere end de andre , da han hørte Skud , tre — fire i hurtig Takt efter hinanden og derefter flere med uregelmæssige Mellemrum , den skarpe Lyd af røgfrit Krudt der lyder som Piskesmæld , høje kommanderende Stemmer lød , i Retning oppe fra det øverste af Skibet . Han skyndte sig gennem Gangen ud til hvor der var frit Overblik op imod Kommandobroen , mange Mennesker var deroppe , i en Uro imellem hinanden , men foran paa Facaden under Kommandobroen , flere Etager ned , saa han en Mand klatre , hagende sig med Hænder og Tæer til de smalle Lister og Fremspring mellem Dækkene , behændigt , det var Styrmand Bruce . Det sidste Stykke sprang han , flere Meter , med et Bump paa Dækket . Der blev skudt paa ham ovenfra , det ene Skud efter det andet af flere Personer , som lænede sig frem over 139 Presenningen deroppe . Længst ude til venstre i den yderste Karnap af Kommandobroen stod en Mand med Armene højt hævet over Hovedet og et Gevær for Brystet , det var Kaptajnen , holdt op paa sin egen Kommandobro . Styrmand Bruce forsvandt , men var kun faa Øjeblikke borte , inde i sin Kahyt , kom ud paa Dækket igen , og nu med en svær gammel Tromlerevolver i Haanden . Han fyrede op imod Kommandobroen , seks drønende Skud , den tunge Revolver slog op i hans Haand , og Røgen fløj fra den . Da det sidste Skud var falden traadte tre Mand ud paa Dækket og nærmede sig Styrmanden , han vendte sig imod dem , Dr . Renault saa ved den Lejlighed hans Ansigt , og aldrig glemte han det Udtryk af blussende Vrede og Foragt der stod malet deri , han kogte af Dødsforagt , de blaa Øjne stod flammende i Hovedet paa ham . Da han saa de tre Mænd nærme sig slyngede han med sine fulde Kraft den tomme Revolver imod dem , den forreste af dem undgik den ved en rask Dukning , den ramte ham bagved , han slog begge Hæn > der op for Ansigtet og satte sig ned paa Dækket . Men den forreste gik lige ind paa Styrmanden og skød ham i Hjertet med en Browning . Han knikkede forover med Hovedet , endnu inden han faldt , var død i Luften , den lange Skikkelse skred sammen i sig selv , som om der ingen Knogler var i den , slog med Ansigtet i Dækket . Den Mand der havde skudt var Serge . Begivenhedernes Rækkefølge staar ikke klart ved en saadan Lejlighed , hvor alt foregaar i Sekunder , og paa forskellige Steder . Paa Promenadedækket var Dr . Renault Vidne til at flere Mand greb ved hver sin Ende af Liggestolen hvori Generalinden 140 laa indpakket , løb et Stykke med den , til hvor Glasset hørte op , og varpede den i Søen . Den gamle værgeløse Dame havde ikke saa meget som en Trækning i Ansigtet tilovers for hvad der skete med hende . Derpaa løb Mændene tilbage efter Generalen , løftede ham med Liggestol og det hele og rendte med ham . Men han kommanderede , Holdt ! tordnede han . De rendte med ham . Da , idet han blev svunget op over Rælingen , rakte Generalen sig i Liggestolen og lo , af fuld Hals . De hvistede med Byrden et Par Gange for at faa Tørn i den , og i Søen fløj Generalen , med en rungende Skoggerlatter . Dette her , det syntes han var morsomt ! Dr . Renault løb til , da han saa det oprørende Syn , men der blev skudt paa ham , noget svirpede forbi ham , som et Hammerslag paa en Sten lige ved Øret , han traadte til Side og saa en Dør for sig med et Messingrings Haandtag , lukkede op og gik ind . Det var Skrivesalonen , med olierede Skærme over Lamperne paa Skrivebordene og kokette Møbler , hele Salonen holdt i Æblegrønt ; den var fuldstændig tom . Gennem Gange og omkring Hjørner rekognoscerede Dr . Renault og fik Vished for at Skibet var i Besætningens Hænder . I Døren ind til Spisesalonen stod Vagter med Geværer , Passagererne dernede var Fanger . Fra en Afstand saa han Serge , paa Vej fra et Operationspunkt til et andet , med Følge , Solisten var avanceret et formidabelt Stykke nu igen , gik med oprejst Pande og et Udtryk af dødelig Beslutsomhed i de blege Træk . Nægtes kunde det ikke at han havde noget rankt , herskeragtigt i Skuldre og Hals , Rejsning , og et stort Haar . Selv om det var en Rolle han gav , saa var Stykket nu bleven til en forfærdelig 141 Virkelighed . Dr . Renault indsaa at der ikke var noget at gøre paa det Teater , ikke en Gang at lade Tæppet gaa op og ned , som Dilettanten hos Faust . Han vendte tilbage til sin Kahyt og satte sig der , lyttede efter Lyde paa Skibet . Der faldt ikke flere Skud . Maskinerne gik roligt , som før . En Løben paa Dækket over ham og i Gangene , et og andet hysterisk Raab , talte endnu om Uroen ombord , men snart indtraadte der en ildevarslende Stilhed , som om Ingenting var sket , mens i Virkeligheden Alting var sket . En halv Times Tid gik , hvori Dr . Renault sad ret op og ned ved sit Bord . Nu kom Smerten og Indignationen over hvad han havde været Vidne til , den unge livsglade Styrmand Bruces pludselige , meningsløse Død . Hvor aaben og frygtløs havde han staaet der med det bare Haar , med Front mod Fjenden som en Løve , frit ude paa Dækket , rød i Hovedet som en Dreng i et Slagsmaal , og hvor den anden med den osteagtige Ansigtsfarve havde givet sig god Tid , inde paa Trappen , vel gemt , til Styrmandens Revolver var tømt , saa var han kommen ud , med ti Skud i sin , og Hovedet bag i Nakken , og havde ekspederet sit Offer . Den store stærke , glade Styrmand Bruce , ingen Mands Uven , nu drev han i Søen , stendød , med Hælene i Vandskorpen og aabentstaaende udslukte Øjne vendt mod Dybet , et Uliv , han som havde været saa levende , knitrende i de røde Bryn af Velvilje og Lune ... Det bankede haardt paa Døren , Geværkolber , Dr . Renault rejste sig og greb den svære palæolitiske Flintøkse der laa paa Bordet , den havde en Gang ligget i Haanden paa et langarmet loddent 142 Urmenneske , han stod med den i Haanden da Døren blev stødt op . Ind traadte Serge , med en Browning i Haanden , og bag ham i Døren tre store Fyrbødere med Karabiner i de tatoverede Arme . Trods al denne Armering hang det i et Haar at Doktoren havde slaaet Skallen ind paa Ugerningsmanden der og taget Følgerne . Men noget hændte der gav Situationen en anden Nuance , bag Fyrbøderens Ryg saa han en Mand til . Franck , første Mester , og han rakte Hals bagved , ønskede øjensynligt at Doktoren skulde se ham ... Vaaben her ? raabte Serge befalende , med Stentorstemme . Han var ved at gaa bagover af ustyrlig Selvberuselse , stod og var Herskeren , med en Kroning i Halsen der viste Hovedet i Profil , som om han allerede var til at portrætere paa Landets Mønt , han var saa stor nu at en Undersaat som Doktoren overhovedet ikke eksisterede for ham , han saa hen over ham , vilde ikke se ham , det skulde høre til Ofrets Skræk at Herskeren overhovedet ikke lod sine Øjne hvile paa ham . Med en stum Bevægelse , paa Spørgsmaalet om Vaaben , rakte Doktoren Flintøksen frem . Serge glanede paa den . Blev der gjort Nar af ham ? Det glimtede , Optræk til Mord , i hans Øjne . Han udleverer da hvad han har , sagde første Mester og traadte længere ind i Kahytten , blottede de forlorne Tænder , uden at man vidste om det var et Smil eller en ubehagelig Grimasse der stod ham om Munden : Megen Skade gør man ikke med den ! Skydevaaben eller Knive ? spurgte han højere , som om Doktoren var en døv , tungnem Person . Doktoren rystede paa Hovedet . Eftersyn unødvendigt , sagde Mester . Hvad skulde han heller have Vaaben for ? Kahytten ryddes ! kommanderede Serge . Ja , sagde Mester og vendte sig direkte mod Serge , er det nu rigtigt ? Naturligvis regner vi Kammerat Renault til Mandskabet , som de andre Passagerer , men Læger er der nu Brug for , og det er her han har sine Bøger og Grejer . Var det ikke praktisk at lade ham blive hvor han er ? Videre ! befalede Serge , og Troppen trak videre til næste Kahyt . Et Øjeblik efter hørte Doktoren høje vrælende Skrig inde fra den anden Side Kahytsvæggen , det var en Dame der boede derinde . Han hørte hende blive jaget ud , og flere Vræl , idet hun blev ført bort . Det gentog sig ved flere af Kabinerne . Da de havde været dem alle igennem paa Gangen blev der stille . Resten af Eftermiddagen tilbragte Dr . Renault i sin Kahyt . Og da ikke ellers mere forefaldt gav han sig i Lag med sit Arbejde . I Colombo og Hongkong havde han forskaffet sig Værker han havde Brug for og var inde i en Undersøgelse , som var i Stand til at holde andre Tanker ude , saa længe han var beskæftiget dermed . Om Aftenen lyttede han uvilkaarligt til Middagssignalet , men der kom naturligvis ingen . Han havde ikke faaet Lunch og gik ud og saa sig om , noget med at spise maatte der dog vel forekomme . Fra en Afstand spejdede han mod Salonen og fandt den , saa vidt han kunde se , fuldt besat , og en livlig , højrøstet , selskabelig Stemning derinde , buskede Hoveder over Bor - dene , det var Besætningen der var rykket ind , Mandskabet , Fyrbødere , 144 Tjenere og Kahytsjomfruer ; der lod ikke til at være nogen Forlegenhed dér . Han gik nedenunder , ledte omkring og fandt omsider Passagererne , de stod i en lang Kø , med Forenden ved den store Kabys hvor Folkenes Mad blev tilberedt , og Resten af Køen tabende sig i en lang , lang Slange ned gennem Gangene . De havde faaet Bliktallerkener udleveret , og fra Kabyssen blev der uddelt Rationer , slaaet i Tallerkenen med en Slev , og næste Mand frem , det gik i Røg og Damp . Doktoren nærmede sig Køen , Passagererne stod taalmodigt , forskelligt paaklædt , med et Blik over Formandens Skulder for at se hvordan det skred med Køen . Dr . Renault kendte nogle af dem , men de kendte ikke allesammen ham . De saa ud af Køen og op paa ham , med et Blik fra neden af op , frygtagtigt , i den Tro han var en Overordnet , som Hunde ser , sig deres Synder bevidst , sultne , uden anden Trang end at det vilde gaa lidt hurtigere med Køen . Dr . Renault stillede sig alleragterst i den , fik en Bliktallerken og efter halvanden Times Forløb med et Smæk sin Ration , som det viste sig Havregrød , med samt en Pægl Mælk . Bedre Havregrød havde Dr . Renault ikke spist . Det var en fortrinlig Grød . De halvanden Times Ventetid var ikke falden ham lang . Tiden faldt ikke ham lang mere . Han forslog den med at endevende et Problem i sit Hoved , og havde for en Gangs Skyld Tid , han som aldrig havde haft Tid . Senere paa Aftenen kom første Mester ind til ham , hurtig , stille , og sad nogle Minutter hos ham . Ja , jeg gik med Mytteriet , sagde han næppe hørligt , med et Blik til Væggene . Jeg kunde ikke have dem til at regere med min 145 Maskine . Nu kan jeg da holde en Haand over den . Han sad lidt med Munden kneben forgræmmet sammen . Bruce ... stammede han , men kom ikke længere . Det arbejdede i Kværken paa ham , han bevægede Munden som om han skulde kvæles , hans Skuldre rystede , han holdt sig for Munden , en stor skrammet Haand , det yderste Led paa Pegefingeren havde en Gang været knust og havde en forvokset Negl , Øjnene stod hede og fortvivlede paa ham . Saa fik han trukket Vejret langt , og kom over det , sad kraftesløs , mens Taarerne løb ham ned over Kinderne . De skød da Radiotelegrafisten , hviskede han lidt efter . Det var det første de gjorde . Nu maa jeg gaa . Jeg skal til Fyrbøderraad . Jeg kommer igen . Han rejste sig og gik , hurtig og stille , som han var kommen . Dr . Renault trak sine Papirer frem for sig og fortsatte sit Arbejde . 143 XV PAAArethusa selv , som Skib , var ikke noget at mærke , det fortsatte støt sin Vej , med Stævnen fortil som et Plovjern ned i Søen og de to Skruer hvirvlende , arbejdende agterude , med et Kølvand efter sig af Skum og grønt Søvand kærnet sammen . At Kravlet indeni den havde vendt Bøtten var ikke et Skibs Hovedpine . Det var rum Sø i Stillehavet , roligt Vejr , og Arethusa hengav sig til et Samkvem der var naturligt for et Skib , to Søstermagter , Himmel og Hav . Havet er bølgende , det er op og ned med det ; Himlen er stum og fjern , med en Sekraft i , om Dagen et stort overordentligt Øje , om Natten Stjerner , som en Nethinde paa Himlen , uendeligt fjerne Lyskilder . Men Skibet er en vandrende Sjæl , det vil gaa , det klyver op over Søen , naar den er høj , sigter mod Himlen , og begraver sig med Næsen i en Bølgedal , med Propellerne rasende rundt agter i den tynde Luft , hele Skroget rystende , Uf , det kan et Skib ikke lide , at faa sine Skruer ud af Vandet . I Taage brøler Baaden og er angst , som en blind Hval , svære hæse Brøl , Gang paa Gang , med ligesom Vejret holdt imellem , hele Skibet lyttende , det vasker stille frem i Søen , højt tudende , forfærdet , føler sig frem i Taagen med Brøl , som alle 147 store Skabninger enfoldig , med kun een Tone i Livet , men frem gaar det . Havde Nogen kunnet følge Arethusas Fart i Stillehavet , ovenfra , fra Stratosfæren , eller fra Maanen , vilde det have gjort et Indtryk af forbigaaende Forvirring . Alle Skibe ligger paa en Rute , det kan ses paa dem , de vender med Agterskibet den Vej hvorfra de er kommen , og med Stævnen den Vej de skal . Men Arethusa kunde ligesom ikke blive enig med sig selv om sin Kurs . Vel ude fra Japan sigtede det mod Sydøst , en Linje der naar den blev fortsat i sig selv vilde skære Honolulu ; saa gik det en Overgang i Ring om sig selv , helt drejesygt , som om det ledte efter noget det havde tabt ; derefter stod det i flere Døgn støt nordpaa , helt ude af Bestik , for saa pludseligt at staa sydpaa igen , i den diametralt modsatte Retning . Hvordan hang det sammen ? Den første Fase , da Skibet cirkulerede om sig selv , var mens Revolutionen stod paa ; det var Rorgængeren der fandt at nu burde Kursen lægges haardt over i Venstre , den havde været i Højre længe nok . I den Tid Skibet sejlede mod Nord agtede de Styrende indenbords sig til Rusland , og da det vendte og sejlede sydpaa igen var Hensigten at opsøge en eller anden ubeboet Sydhavsø og grunde et kommunistisk Samfund der . Ved den Kurs blev det . Franck , Chefingeniøren , som tog Del i Fyrbøder - og Tjener - Raadets Møder , kunde fortælle Dr . Renault Udfaldet deraf , paa de smaa hemmelige Besøg han aflagde den altid skrivende Doktor i hans Kahyt . Vil De tænke Dem , det var deres Mening at gaa op igennem Beringsstrædet , for gennem Nordostpassagen at naa Rusland ! Det skulde ske gennem den Rute Tjeljuskin nu lige for nyligt har aabnet ! Antageligt har de deres Begreber fra Filmen ... Han lænede sig tilbage i Stolen og oversaa Virkningen af sine Ord , med et Udtryk som en lykkelig Idiot , smittet af hvad han fortalte . Men saa lænede han sig frem igen , helt over imod Doktorens Øre , skævede til Væggene , til den lukkede Dør , til Koøjet , og hviskede : Men saa skete der noget . Stoker , et Medlem af FyrbøderRaadet , som slet ikke er Fyrbøder , han kalder sig saadan , Stoker har efterhaanden taget Teten paa Møderne , og det er ham der har faaet Flerstemmighed for at opsøge den øde Ø . Ved De hvem Stoker er ? Han nærmede sin Mund til Doktorens Øre og hviskede ind i det : Det er Innis . De to Mænd trak sig tilbage fra hinanden , saa paa hinanden , Doktoren stum , som naglet fast i Stolen . Det er ham , hviskede Franck . Jeg havde en Anelse om at han var ombord , og slog paa det en Gang , hvis De erindrer det , men i Virkeligheden er der kun et eneste Menneske der har vidst det , og det er Kaptajnen , Og han har fortalt mig det . Med ham , Stoker , har vi jo en vigtig Mand inde i Raadet og kan begynde at kontrollere hvad der sker Han vendte sig og saa bag Stolen : Med mig er vi to inde . Vi fik ... dem da fra den forrykte Ide at sejle op i Polarhavet . Han taler Serge ned ved Møderne . Han har en 149 Baryton , siger jeg Dem ! Doktoren var til det yderste forbavset . Hans graa Overskæg rørte sig som en Mus under Næsen paa ham . Hvor holder de Møderne ? spurgte han . Paa Agterdækket . Hvordan er han forklædt ? Forklædt ? Han er ikke forklædt . Han har bare taget en gammel Arbejderkasket paa Hovedet , saa er han i Orden . Han sover med den om Natten , antager jeg , for at blive rigtig vaskeægte . Der er jo Ingen der kender ham , jeg havde aldrig set ham før . Og Portrætter har man jo ikke af den Mand . Han kunde dukke op med Kasketten og være en af deres egne lige med det samme . Der er jo saa mange Hænder ombord , de kender langtfra hinanden allesammen . Han arbejder sig sgu op . Nu skal vi se . Første Mester listede ud , og Doktoren sad længe og tænkte . Nu vidste han saa meget . En anden Ting han havde været i pinlig Uvished om havde han skaffet sig foreløbig Underretning om ved forsigtig Rekognoscering , om Aftenen , ved kunstigt Lys og med Skygger paa Gangene , Anne Kielstras Skæbne . Mellem Passagererne havde han ikke fundet hende . En Aften gik han uden videre forbi Vinduerne ind til Spisesalonen , hvor Besætningen spiste til Middag , som et Slag at se til , med Knive og Gafler i Luften , og der saa han hende , det fine klippede Hoved , hun sad ganske paa samme Sted som hun hele Tiden havde siddet , oppe ved Kaptajnens Bord . Og ved hendes Side sad Serge ! Der var Champagne i en Køler foran dem . Rundt ved Bordene sad de 150 forhenværende Tjenere og lod sig opvarte af Passagererne , som med usikre Bevægelser nærmede sig med Bakkerne og eksede over i Benene . Her og der kunde det ses at Tjenerne pikkede i Dugen med Pegefingeren og sagde den umulige Betjening Besked . Efter at Doktoren havde set hvad han vilde se gik han hjem . 148 XVI OG nu koncentrerede Dr . Renault sig af al sin Magt om sit Arbejde , i en Pause i Begivenhedernes Gang , som de udviklede sig ombord paa Arethusa . Kun en haard moralsk Anstrengelse , indefra , kunde holde ham oppe , efter hvad der var hændt ham . Alle de Kræfter der havde været vendt mod Tilværelsen , og som Tilværelsen spærrede for , vendte sig nu mod en indre Opgave , at arbejde dem af sig . Det var ham umuligt at fjerne Anne Kielstra af sin Fantasi , selv nu . Hans Følelser undergik ikke pludselig en Forandring , fordi hun var ude af Rækkevidde , og Alting anderledes , de beroede i ham selv , og han maatte se at komme rundt om dem , i hvert Fald leve med Forstand , om der skulde kunne leves mere . Erkendelsen er et gammelt Middel mod Afhængighed . Lad Viden ogsaa være et Surrogat for Liv , man gaar da med aabne Øjne , sua sponte , sine Tilskikkelser imøde . En mægtig Tilskyndelse havde behersket hans hele Væsen , gjorde det endnu , som om det var bleven Aftryk af et andet , det sagde Anne Kielstra i ham , mere end det sagde ham selv , Billedet af hende var trængt ind i ham , han søgte hende , søgte 152 hende ; hvad var det for en Magt i Naturen , hvordan hang det sammen med den ? At bruge de gængse smittede Begreber , Kønsdrift , Forplantning , det var ingen Forklaring , det var det der skulde forklares , efter at Gloserne var udryddet . To Organismer som vil hinanden , den ene mandlig , den anden kvindelig , hvordan er det med dem ? Man ser nok af det , Livet er ikke andet . Alle Mennesker løber omkring imellem hinanden som Daarer , i en Halvhedstilstand , saa længe de er enkelte , saa bliver de to , og der bliver Mening i dem . At det sker , at det er over dem , giver Anledning til det skønneste i menneskelig Bestemmelse , og til det nedrigste , det er ikke anderledes . Hvordan skulde man gøre sig fri derfor ? Dybt nede fra Naturen kommer det , det er Oprindelsen selv , alle Skabninger er behæftet dermed , ellers var de ikke født . Som Magt er det et Element , sidestillet Ild , Luft og Vand , og lægger sig for Dagen ensidigt , forstandsløst , men med Vælde . Man er Vidne til det , og ryster paa Hovedet , og gribes selv deraf , som et Fartøj af Strygene i et Fald . Du ser en Torbist , en Skarabæ , krybe i Ørkenen , paa et fuldstændig ensomt Sted , og mens du ser paa den hører du et Spilleværk i Luften og ser en anden Skarabæ slaa ned paa Sandet og stikke sine Vinger ind , som en Herre stikker Lommetørklædet i sit Kjoleskød , og øjeblikkeligt finde den anden og forene sig med den , paa Menneskevis , det nytter ikke at skjule det . Paa Mils Afstand har de lugtet hinanden , det skal ske , med Energi skrider de til det , hjælpes ad , Ingen har lært dem det , men de kan . De gamle Ægyptere holdt Skara - bæen hellig , det var Livtegnet , i den ærede de det evige Liv , som de ærede 153 Hvedekornet , Symbolet paa en Kvinde , det midterste af hende . Kaurimuslingen har næret Menneskehedens Fantasi paa et stort Stykke af dens primitive Udviklingshistorie , solbagte , simple Folkeslag i Asien og Afrika , de kunde ikke se andet end at en Kaurimusling og en Kvinde var en og samme Ting , Indgangen til Liv her , og Indgangen til Liv der . Hingsten , naar den føres ud af Stalden , og Hoppen er der til den i Gaarden , den er forfærdelig , den river Ild op af Brostenene med Skoene , der staar den en Maane i Øjnene , Skum flyver fra den som i en Storm fra Havet , den danser sig op til dobbelt Størrelse , den kalder , forkynder som med en Trompet at den kommer , og om du skød paa den med Kanoner , det kunde ikke afholde den fra at fuldbringe det der skal fuldbringes . Den vil æde en Mand om han er den i Vejen . Sky , flygtige Dyr , som holder sig skjult , de lader sig komme nær , de ænser ikke at dø , man kunde sønderrive dem , hellere end at afstaa fra hinanden , naar Naturen er over dem , hjerneløst Kræ , uden Anelse en Gang om hvad det er der sker med dem . Men den livgivende Gebærde kan de alle , lige ned til Ormen , det ligger i Anlæg midt igennem Skabningen fra Begyndelsen , ellers var den der ikke . Hvordan er det da begyndt ? Ja , det ved man jo , et Væsen bliver til af Æg og Sperm , to Urceller , modificerede , den ene hanligt , den anden hunligt , men oprindeligt en og samme Celle . De første Væsner er encellede , uden Kønsforskel , de formerer sig ved Deling , gaar midt over , og saa er der to , hvoraf der bliver fire , i en Uendelighed , et 154 Svampeliv . Det næste Trin er Konjugationen , saakaldet , den vigtige Ting at Delingen hos disse første Celledyr nu og da forfrisker sig ved at to Enkeltceller gaar op i en Enhed igen , hvorefter Delingen gaar livligere for sig . Heraf opkommer Kønnet . Det er betinget af en Identitet og af en Forskel . For at Celledelingen skal holde sig frugtbar maa den fornyes ved at to Celler , som har modificeret sig hver sin Vej , gaar op i en Enhed igen . En Flugt fra Stammen og en Tilbagevenden til den kendetegner al organisk Udvikling . Selv efter at flercellede Væsner er opstaaet , ved Sammenslutning og Arbejdsdeling mellem flere , kan nye ikke opstaa uden ved en Genforening af de to Urceller der ligger til Grund . Ved Kønsspaltningen kommer de til at ligge gemt i forskellige Individer , og det bliver da til at Individerne søger hinanden , for at Urcellerne i dem kan finde hinanden . Af den mest søgende Part udvikler sig Hannen , af den Part som lader sig søge Hunnen . Selv hos Mennesket er det ikke anderledes . Dybt i Organismens Indre stikker Kimene som maa finde hinanden , om nyt Liv skal blive til ; og Kønskarakteren er bleven saadan som den er for at det kan finde Sted , Organismen har lukket sig , men holdt en Indkrængning aaben hos det ene Køn , som en Havn , svarende til en Færge hos det andet , for at Kimene kan naa hinanden . Anatomisk frembyder Kvinden et vækstligt Paradoks , idet Kønnet ved den oprejste Gang er flyttet fra Legemets Udside ind i Skjul af Ekstremiteterne , som et Skrin mere , og et Æventyr mere for Hannen , der bærer hendes Modbillede i sig , et Fort at storme , dækket af det der er det rundeligste i Verden . Det nyttede ikke stort at gaa bag om Tingene , for at blive koldsindig , naar man var slaaet af dem i sin Sjæl , naar hver Celle i en raabte paa sin Genpart : Anne , Anne ! Selv den vulgære Glose og al den Urenhed der er knyttet til Kønnet , de aabentstaaende Gab , Saftighederne , Heden , den snigende Pøbelagtighed , indtil raa Vold , Doktoren kunde med sin Opdragelse holde det ude fra sit Sprog , men ikke fra sin Fantasi , det var Elementet ogsaa det , suverænt , i hvad Form det saa ytrede sig , en Brand i Kødet som viste den samme Vej hos alle , mod Kønnet , mod Kvinden . Kønnet var ham ikke fremmed ; naar Anne Kielstra var gaaet ham i Aarerne , selv kun ved en fjern Udstraaling , kunde der kun tænkes et Udfald ved et nærmere Bekendtskab mellem dem , hvad Navn man saa vilde give det . Men hun havde ikke en Tanke tilovers for ham . Ham den anden , den heldige , Tenoren , Doktoren saa rødt ved Tanken om ham , aabent , ublandet Had , og kunde ikke holde morderiske Forestillinger nede , om at have sine Hænder paa ham , og kvitte med ham , den ene eller den anden af dem ud af Livet ! Saa haardt sidder Drifterne i Kødet , en Uundgaaelighed i Naturen . Den rent fysiske Side derved , som Mennesker har tilfælles med alle Dyr , selv Fluen , man kan ikke hæve sig derover . Overleveringen af Liv gaar gennem Libido , en Glose , Djævelens Latin , man er ikke glad for den ; Nedværdigelse , Ufrivillighed , hænger ved denne Ild i Naturen , som brænder Slukkemidlet med , en Dæmon der røber Dyret , selv i det helligste Nu , da Liv bliver til af Liv . En Uroprindelse lod sig udbore , en Egenskab ved Vævet , siden denne Omstændighed ved Forplantningen gik som et Anlæg gennem hele 156 Skabningen , lige fra Mennesket og ned til de encellede Dyr , det maatte stikke i Cellen . Det var det Spor Dr . Renault forfulgte som den animalske Del af den Undersøgelse over Kønnet han arbejdede paa , i Forbindelse med en psykologisk , hentet fra egen Erfaring . Han var kommen et godt Stykke med sine Memoirer . Granskningen af Cellen viste hen til et Laboratoriearbejde , Mikroskopi , fysikalske og kemiske Forsøg , som ikke kunde gøres færdige ombord , men Retningen kunde angives . Sporet var i og for sig simpelt , nærliggende , men flygtigt , naar man vilde fiksere det , det samlede sig om en kendt , uænset Fornemmelse , det man kalder Kløe , beslægtet med Kild ; her findes mest sandsynligt Elementet til den akkumulerede Affekt der fører til Forplantningen , og som hos alle Skabninger , Mennesket inklusive , er bleven Motivet selv . Indtil for forholdsvis nylig har Aarsagssammenhængen ikke en Gang været kendt , der gives vilde Folkeslag som ikke ved det endnu , og hvor mange der ved det tager Hensyn dertil ? Teknisk taler man om Orgasmen , en officiel Glose , men allerede som saadan af en ophidsende og blodig Natur , som en hedensk Ofring , Mysterium , raa Ugerning og Sakrament , egnet for Hemmeligholdelse , naar den ikke basuneres ud med en homerisk Latter , som Affæren med Afrodite og Ares . I Nervebanerne gaar de organiske Strømme , hvis Natur endnu ikke er endeligt undersøgt , beslægtet med Elektricitet , og med analoge Forhold , Ladning , Kraftvirkning , et Ledningsnet med en Central , særdeles sammensat , men med i og for sig simple Love liggende til Grund derfor . Det opsvulmede Begreb 157 Orgasme lader sig , maa man antage , opløse i en Proces hvor en Strøm , en Udladning , eller Kortslutning , træder i virksom Forbindelse med en Egenskab ved Vævet , der er os kendt gennem det Budskab der kommer til Bevidstheden i Form af Kløe . Den akkumulerende og kortsluttende Proces , forbunden med Spasme og momentan Lystfølelse kendes i ukompromitteret Form fra det vi kalder en Nysen . Kløe er et Budskab fra Cellerne , i og for sig uoversætteligt , opstaar her og der af sig selv i Vævet , som Stjerneskud paa Himlen , eller den foraarsages , en Irritation udefra , der sætter den Virksomhed i Gang vi opfatter som Kløe . Om Arten deraf har man et Vink i den Omstændighed at Saar der læges kløer intensivt . En udbredt Celledannelse finder Sted her . Er det da en Virksomhed ved Væksten , Celledelingen , der indadtil lader sig mærke som en Sødme og Ild i Kødet ? Har det været Urcellens hele Livsfornemmelse , naar den groede og delte sig ? Er man her ved Livets og Vækstens første , inderste Hemmelighed ? Hvad er da Kløe ? Det maa være en kemisk Forandring i Vævet , i Forbindelse med en Strøm , Reaktioner som muligvis kan paavises . Oprindelsen kan man gisne paa . Det kan have været en Virkning fra Solen paa Plasmet , Straaling , en Kraft fra Solen har ramt Kimet , og det er begyndt at svulme og vokse , har maattet dele sig . Og siden er for altid en Sødme og en Ild bleven i Vævet og gaar igen ved al Formering , som en Gnist i Cellen , men et Baal i hele Organismen , en Udladning fra alle Celler , i det sammensatte , højtudviklede Væsen . 155 Fysisk er det hvad den Naturmagt Alle er Livegne af lader sig reducere til . En Fornemmelses Aarsag lader sig eksperimentelt eftervise , derimod ikke den Virkning der vender indad mod Bevidstheden , den kan kun omfattes i Tanken . Den sjælelige Side af en Oplevelse gaar i forskellige Dimensioner paa forskellige Trin . Det haabede Dr . Renault at belyse gennem sine Memoirer , der skulde samle sig om den Maade hvorpaa Kønnet ytrer sig gennem et Individs Aldre , som er en Afspejling af Udviklingen hos hele Menneskeheden . Hovedsummen deraf var han klar over : at det forholder sig omvendt med Graden i Følelsens Kapacitet fra Begyndelsen og mod Slutningen . Den almindelige Antagelse gaar ud paa at man er lutter Følelse og Nerver naar man er ung , i Besiddelse af friskt Væv , og afstumpet , udslukt naar man er gammel ; det forholder sig omvendt . Alderdommen er det sidste Trin og rummer den højeste Kapacitet , alt hvad Menneskeheden har opsamlet i sig , hvorimod Ungdommen gennemløber de tidlige Trin , med hele det Præg den primitive Udvikling i en Fortid har haft . Men Tilværelsen er jo ikke møntet ud saadan at den i sin fulde Udstrækning lægges i Hænderne paa en Mand naar han er moden , saa har han passeret den ; den er givet Ungdommen , som skal begynde paa den og ikke har Sjæl til at omfatte den endnu . Det er saadan . Dr . Renault var i den Situation . Og nu forstod han Don Quijote . Den handler om Alderdommen . Cervantes havde Livet bag sig da han skrev den . Man skal blive gammel for at forstaa den . Den gamle evigunge Bog har faaet mange For - klaringer , men Ironien deri , som træffer Helten selv , Ridderen af den 159 bedrøvelige Skikkelse , det er den gamle Mands Historie , den endelige Redebonhed og det Nej Tilværelsen giver ham . Don Quijote ser i Dulcinea sit Hjertes Udkaarne , det kvindelige Ideal selv ; for Sancho Panza er hun en Malkepige , det hun ogsaa virkeligt er . Sancho Panza er Ungdommen . Besiddelsen mangler ikke for dens Vedkommende . Og de Vindmøller Ridderen af den bedrøvelige Skikkelse forgæves kæmper imod , det er Aarene . Javist , naar man har erhvervet sig nogen Erfaring og Indsigt , Betingelserne for Følsomhed , saa slaar Tilværelsen sine Døre i . Man sad paa den da man var ung og et Asen . To Stadier er skildret i Don Quijote . Det var Dr . Renaults Situation , og hans Straf , at han havde villet begynde forfra paa Tilværelsen , da han var ved Enden af den , ligesom Ridderen af det lange Ansigt . Tilværelsen havde vist ham fra sig og havde givet sig til Ungdommen . Han havde været naiv . Han havde troet at naar man var forelsket , saa var Tingen i Orden . Men han havde dog ikke forgrebet sig paa den anden Part , tværtimod , alle hans Instinkter var gaaet ud paa at hvad der skulde komme fra den anden Side skulde komme af sig selv . Her er man Genstand for en Illusion , forveksler Styrken af det Indtryk man modtager af en elsket Person med det man gør selv . Af en ukendt magisk Magt , som han aldeles ikke havde haft Nerve for i yngre Aar , var den kvindelige Tiltrækning der udgik fra Anne Kielstras Person , en Art Radioaktivitet , som virkede paa Afstand . Hun havde Libido i Huden , hende selv uafvidende , i Hænderne , i Smilet , Sødmen stod ud af hende , med hendes ubevidste nitten Aar . Hvad kunde han vide om hvad der strømmede 160 fra ham til hende , med hans Aske i Aarerne ? Men det havde staaet ham klart , at skulde Livet blomstre for ham igen , saa kunde det kun komme ved at hun nejede mod ham , af eget Initiativ , det havde han at vente paa . End ikke det mindste Træk , ikke Antydning af at det havde været i hendes Tanker , forelaa nu bagefter , naar han med koldt Hoved huskede tilbage . Og nu var hun gaaet Ungdommens Vej , dens Ufølsomhed og Rædsler imøde . Tænke sig at give sig i Hænderne paa Serge ! Ungdom og Alderdom er skilte Verdener , selv indenfor samme Individ ! Alderdommen kan vide noget om Ungdommen , men Ungdommen ved ikke noget om Alderdommen og bryder sig ikke om at kende den . Ved at gøre sig saa mange Tanker søgte Dr . Renault at bide sig igennem til den Sindsro han havde mistet ; men han maatte bide haardt , som en Hest der trækker Vognen i Bidslet , hele Tiden . 158 XVII KAMMERAT RENAULT saa sig en Dag optaget i Mandskabets Union og kunde fra nu af færdes frit paa Skibet igen . I Spidsen for Besætningens Diktatur var imidlertid traadt Kammerat Stoker , som Kommissariatets Sekretær . Kammerat Franck , Kommitteret i Maskinen , havde kunnet holde Doktoren underrettet om de bevægede Optrin paa Møderne , der havde ført til disse Forskydninger . Det var en Duel mellem en Tenor og en Baryton , fortalte han , med sit gaminagtige Smil , som i den sidste Tid havde faaet noget lidende ved sig , Græmmelser som han holdt nede ved at more sig . De skulde have hørt det , det var en hel Opera . Serge gik jo i Højden , helt op i Falsetten , og havde en Sværm med sig , men Stoker kom og var dyb , afgrundsdyb som en Tønde og tillidvækkende , det greb Sværmen , og det var sgu rørende at se hvordan de allesammen var for Serge , naar han havde talt , og for Stoker , naar han havde talt . Men han endte nu med at sikre sig Flertallet . Nogen skal jo skrive ved et Møde , Protokollen , den har man Respekt for , her tilbød han sig fra Begyndelsen , cg saa rykkede han jo frem til Sekretær . Jeg vil ikke sige de er Analfabeter , de andre , men det er nu altid saadan ved 162 Forhandlinger , der bliver en Skrivekyndig , og hvor længe varer det saa inden han har alle Sagerne i sin Haand ? Nu lader han Talerne stenografere , har faaet Orden paa det . Og ved De hvem han har faaet til Stenografdame ? Anne Kielstra , Mestersvømmersken ! Hun kan da andet end at svømme . Ja er det ikke mærkeligt , at naar man har haft Revolution , og alt det Gamle er bleven Nyt , og man er kommen i Himlen , saa er det altid de Rette der sidder ved Faderens højre Haand ! Doktor Renault var kommen til at maabe lidt , med aaben Mund , da han hørte Anne Kielstras Navn nævne . Mester bøjede sig frem og stak i Retning af Doktorens Bryst med Pegefingeren , smilede skævt og spilede Øjnene op : Ved De at Stoker nu sidder og residerer oppe i Fyrstesuiten paa øverste Dæk ? Jo , de voterede ham derop enstemmigt , almindelig Lykke over at sætte en af deres egne ind paa det fineste Sted paa Skibet . Jo han sidder sgu nu paa Kreml ! Mester brast i en lydløs , sordineret Latter , en Form for Munterhed han havde lagt sig til siden Revolutionen : Og han som sad der før , i Form af Innis ! Har De hørt Mage ! Først ejer han Skibet , og saa nationaliserer de det , og nu ejer han hele Kassen igen ! Det var ikke frit for at Doktorens Mund stod endda mere aaben , under Indtryk af hvad han hørte . Mester hev indad efter Vejret , med en Galen , latterkvalt : Ingen daarlig Ide af ham at snappe en gammel Arbejderkasket , da han forstod der var Mytteri ombord , og løbe ud paa Dækket og kalde sig Stoker ! Han kunde have kaldt sig Greaser , og gjort 163 det lige saa godt . Kommunist , det behøver man sgu ikke at være , man er akcepteret bare man siger det ... Som i mit Fald , tilføjede han sardonisk . Doktorens Hoved satte sig i en nikkende , vidende Bevægelse , som hos Heste naar Bremserne er efter dem , det lod til at berøre ham rytmisk , det han hørte . Meget var foregaaet paa Skibet som han ikke havde set . Men for Fremtiden kunde han gøre sine Iagttagelser selv , efter at han var bleven optaget i M . U . , Mandskabsunionen , og Skibet stod aabent for ham igen . Konfession forlangtes ikke af Doktoren , han havde et Parti for sig , hos Fyrbøderne , som huskede ham godt og voterede for ham som med een Stemme , han havde vist at han kunde fyre , og havde givet Øl all right , ind med ham ! Kammerat Franck var varm for ham ; helt afgørende blev det da Kammerat Stoker afgav sin sonore Stemme for ham . Fra nu af var han i Protokollen . Og det var ligesom en Besegling paa at Forandringen ombord var bleven stabil , alle de rigtige ovre paa den rigtige Side , og Resten i det Dunkle . * * * Overfladisk set var der ingen stor Forandring sket ombord paa Arethusa , efter at Rystelsen var overstaaet og en Balance indtraadt . Skibet sejlede som før , og paa Kommandobroen stod som før Kaptajnen , med samme Honningskæg og samme med Værdighed kamouflerede 164 Ungdommelighed . De der kendte ham og saa nøjere til vilde maaske bemærke at han var ejendommelig lyserød under Øjnene , som om han laa og græd i Enrum om Nætterne , han havde skæmmet sig , han navigerede , men havde lukket sig inde i Skægget , der kom ikke et eneste Ord af hans Mund . Ombytningen af Passagererne med Mandskabet havde ikke alvorlige Følger . Besætningen residerede nu i Kahytterne og slangede sig paa Sofaerne , mens de forvænte Passagerer maatte indrette sig saa godt de kunde i Besætningens forhenværende Regioner , Søfolkenes Kvarterer forude , Kamre og Spelunker i Dybet . Arbejdet faldt nogle af dem surt , men lod sig lære , Servering , som kostede en Del Tallerkener i den første Tid , men siden gik helt flinkt , de fleste Passagerer var jo ikke uvant med at komme paa Restaurationer , og kendte Maaden , om end oprindeligt fra den anden Side af Bordet . Det haarde Arbejde , som f . Eks . Fyringen under Kedlerne , stod sig næsten ved Ombytningen , de unge trænede Tennisspillere og Svømmere havde Arme som Smede og var snart inde i animerede Matcher med hinanden , hvor der blev sat Rekorder , om hvem der kunde skovle det største Kvantum Kul , inden for den korteste Tid . Rekorden hang i en Trasd , og blev slaaet , og genvunden , og slaaet igen ; saa Samtaleemnet , og hvad man saa hen til , blev nogenlunde det samme for deres Vedkommende . De havde aldrig haft det bedre og fyldte hele Fyrrummet med Sang , Kedlerne manglede ikke Højtryk saa længe de var spændt for . Haardest blev jo Damerne ramt . Den midaldrende lille Klike der hver Aften besteg et Forbjerg paa Skibet og saa Solnedgang , de fik nu Lejlighed til at se Solen staa op , de blev purret tidligt og sat til Husgerning nede i Køkkenerne . Det skal siges om dem at de tog fat , uden at kny , med hektiske Pletter paa Kinderne , uvante som de var med Tyendegerning , men villige , nervøse af Frygt for ikke at gøre det godt nok . For mange af Selskabet var et Arbejde en hel Opdagelse , som et Amerika de ikke havde vidst af ; de var slet ikke saa kede af det som man skulde tro . Visse af Damerne , den malede Portion , Fruerne , de blev jo nu stillet overfor nye Herrer og tog Konsekvenserne ; havde de krænget Øjnene den ene Vej før , saa krængede de dem den anden Vej nu . Der blev drukket haardt under det gamle Regime , støt , uopsigtsvækkende ; under det nye drak man ikke mindre , de samme Knald af Champagneflasker hørtes . Om en i Virkeligheden uforandret Civilisationsgrad vidnede den Position der blev Spark , Generalens Hund , til Del efter Omvæltningen , den forblev i Centrum . Den havde ikke lagt sig til at dø paa sin Herres Grav , for det kunde den ikke , i Stedet blev den optaget i en Smørrebrødsjomfrus Skød . Det nye Herskab elskede den som det gamle og mjavede den vellystigt imøde , hvorsomhelst den viste sig med sine frynsede Ører , Tjenerne ordrede en Hundemad til den hos Personalet , de forhenværende Passagerer , men hurtigt , Spark maatte ikke lide . Og Spark gik fra Liggestol til Liggestol , som den havde gjort før og skrabede op med Poten og begærede at elskes og var trængende , og blev under høje kælne Skrig sluttet i det svage Køns Arme . Man reves om ham , for hvad var een 166 Hund til saa mange ? * * * Nu er vi et afvæbnet Skib , fortalte Kammerat Franck Doktoren , en Aften de sad for vel lukket Dør i Doktorens Kahyt . Jo , det blev vedtaget i Morges og hele Skibet straks afmilitariseret , vi lever nu i en Fredsstat . Alt hvad der var af Revolvere og Geværer blev puttet i en Sæk og sænket i Søen , det gav et ordentligt Plump ! Det var Stoker der fik det gennemført , efter haard Modstand fra Serges Side . Men det endte da med at Serge maatte udlevere Browningen . Saa nu har han ikke andet end Neglene . Det Stoker kan faa ordnet ! Han har da ogsaa faaet Anne Kielstra , Svømmekunstnerinden , op til sig , i Fyrstesuiten , som sin Part ved Kvindefordelingen , officielt ... Det gav et Jag i Doktoren , han stirrede paa Mester , i Alarm , maalløs af Forbavselse , uden at kunne tro det . Jamen ... Det vittige er at han har haft hende der før , sagde Mester og smilede skærende , at han kan faa alting til at falde i de samme Folder som før , under almindelig Tilslutning ... Doktoren rystede paa Hovedet , rystede paa Hovedet , nu var Mester for vel underrettet ... Hun er gaaet op til ham lige siden han kom ombord , sagde Mester og saa haardt paa Doktoren . Jeg har vidst det . Min Plads er nok Maskinen , men man har da Øjne i Hovedet og kan lægge sammen og slaa en Streg under hvad man ser Gang paa Gang . Jeg vidste ikke det var Innis , men jeg vidste hvem det var 167 der kom paa hans Trapper sent om Aftenen ... Dr . Renault sad som forstenet . Det kostede ham al hans Selvbeherskelse at skjule hvad der foregik i ham . Med en Lynklarhed saa han Anne Kielstra for sig gaa op ad Trapperne , i en Aftenkaabe , den Nat i det indiske Hav , da han havde været oppe hos Innis , og mødte hende paa Vejen ned . Altsaa , altsaa hun var gaaet lige op til ham ! Jamen hvad da Serge ? Det gik rundt for Doktoren . Og han som troede han kendte Mennesker , og at Ingenting undgik hans Opmærksomhed ! Man ser da indenfor sin Interessesfære , og er blind som en Muldvarp udenfor den ! Doktoren sad i en dyb Distraktion , da Mester lidt efter trykkede Cigaretstumpen sammen i Askebægret , nikkede Farvel og gik . Doktoren rejste sig , stiv og krum i Benene inden han fik sig rettet ud , og fulgte Mester til Dørs . Da han var gaaet stod han en Stund og lænede sig med begge Hænder paa Bordet . Hvordan hang alt dette sammen ? Skete der da altid det uventede , det meningsløse ? 165 XVIII I en halv Snes Dage løb Arethusa støt sydpaa og kom ind i Troperne igen , for anden Gang . Hvor man var vidste Ingen , det var hver Dag rum Sø , det uendelige uforanderlige Stillehav , hver Dag solet , med mere Dønning end Sø , en let Brise , blaat oppe og nede ; og det var tilsidst som om Verden ikke var andet , aldrig havde været andet , end et Himmelrum og et Hav . En enkelt Gang saa man Hval , en Flok der trak mod Nord , enorme Pukler som roterede op af Søen og ned igen , og der stod Dampskyer efter dem hvor de blæste ; det gjorde Ensomheden paa Søen større . Skyer bunkede sig sammen paa Himlen og svandt igen . Skibe saas aldrig , og Søen som er saa fuld af Skibe , en sjælden Gang en Røgfane i Horisonten , men den svandt straks igen , Arethusa tog en anden Retning hver Gang . En Dag saa de Land , en fjern blaa Bjergprofil , men fjernede sig fra den igen , nogle af Sydhavsøerne de var naaet ned imellem , hvilke vidste Ingen . I Dagens Løb lagde de Landet agterude , og mange Øjne saa efter det , da det svandt . Dagen efter saas Land igen , flere fjerne Øer , og en stille Uro herskede ombord . Dr . Renault faar en Besked oppe fra Hovedkvarteret , om han vil komme op til Kammerat Stoker . Budet var den samme Stewart som i sin Tid , med et Kranium som et Hønseæg , Underbid og en døvstum Optræden , men nu i et andet Liberi , en rød Trikotagetrøje , som den man gaar i i Frelsens Hær , med et M . U . broderet paa Brystet . Doktoren begav sig derop . Han fandt Salonen deroppe uforandret , med Tigerskindet paa Gulvet og den kostbare Micoque paa Væggen , Reolen , der var en med Hylder indrettet Kuffert , med et Udvalg af Bøger , hvis Titler han en Gang havde stjaalet sig til at læse , det var Proust , Joyce , Lawrence , Dostojevski , Freuds Drømmebog , 1001 Nat , paa Arabisk , en gammel dejlig Originaludgave , Koranen m . fl . Stoker , alias Innis , sad ved Skrivebordet . Han havde en Skindtrøje paa , med rødt Foer , en af den Slags Karle og Mælkekuske bruger , gammel og slidt , han vendte sig , men rejste sig ikke , blev siddende halvt vendt mod Bordet og saa paa Doktoren , uden at hilse . Han var ubarberet , med et otte Dage gammelt Skæg , af en kokosbastagtig Farve , tæt og staaende paa alle Leder som en Pakke Smaasøm . Øjnene med de store Laag ligesom skelede lidt , han saa distræt og overarbejdet ud . Stemmen var en anden , da han talte , nedsat i Tonen , der var over hele Manden et glædeløst Præg . Tak fordi De kom , sagde han . Det er nogen Tid siden vi har set hinanden . Der har jo fundet beklagelige Tumulter Sted ombord . Jeg haaber ikke De personligt har været Genstand for Overlast . Jeg har ikke kunnet hindre det , men nu er der dog tilvejebragt rolige Forhold paa Skibet igen , efter at jeg har faaet pillet alle Skydevaabnene fra dem . Der findes nu her paa 170 Arethusa ikke et eneste Skydevaaben , kan jeg berolige Dem med — med Undtagelse af denne . Han lukkede Skrivebordsskuffen op og tog en svær Browning op af den , viste den et Øjeblik og lagde den ned i Skuffen igen . De to Mænd saa paa Browningen , saa paa hinanden . Ja , det stod jo nu i min Magt at genoprette Stillingen her ombord , naarsomhelst jeg syntes , sagde Innis . Men foreløbig gaar det jo meget godt , saa længe vi er paa Søen . Problemet er at komme i Land ... Han saa aabent paa Doktoren . Dr . Renault forstod at hans Mening skulde høres , og indrettede sig paa at vente til han blev spurgt . Man kunde jo sagtens løbe ind i en Havn og overlevere Skibet til Øvrigheden , med samt hvad der har fundet Sted , vedblev Innis med fortrædigede Bryn , og det er jo ikke Smaating , efter borgerlige og juridiske Begreber , atten oplagte Mord , men jeg kan ikke sige det er det jeg har Lyst til , det er ikke netop den Opsigt jeg ønsker mig og mine Skibe . Indtil videre ved De vel at det er Besætningens Plan , som jeg har støttet , at opsøge en ubeboet Ø her i Stillehavet , nede Syd paa et Sted , og oprette en Republik der , en fantastisk Idé , men det sejler vi paa , og helt umuligt er det jo ikke , at vi kan faa Affæren afviklet ad den Vej , paa et afsides Sted , uden Offentlighedens Mellemkomst , som jeg helst ser . Vi er her paa et Skib , og jeg ved ikke hvorfor vi skulde give os ind under en eller anden Nationalitets Jurisdiktion , saa snart vi rører Land , naar vi kan etablere vor egen . Paa et Skib er man et Samfund , og et Samfund gaar af sig selv , som en Motor gaar af 171 sig selv . Al Uro i et Samfund har sin Aarsag i en Indgriben udefra . Overladt til sig selv vil et Samfund ordne sig ... Innis saa paa Doktoren , skelede lidt , med et fosforescerende Lys i Øjnene . Saa vi skal ikke have Retfærdighedens Indblanding her , hvor vi er vor egen Instans . Jeg har talt med Kaptajnen , der skal være nogle ubeboede Øer nede mellem de lave eller farlige Øer , hvor man kan gemme sig , saa det kan vi jo sigte paa indtil videre . Et ikke saa ilde Eksperiment heller i Grunden , at se hvordan de Kræfter der er her ombord vil ordne sig , synes De vel ? Skal vi benytte vores Ferie til det ? I Øjeblikket er Klasserne stillet paa Hovedet — er det saa galt ? Oprigtig talt , Doktor , er De ikke lige saa glad for den ny Overklasse som for den gamle ? I sociale Spørgsmaal føler jeg mig ikke kaldet til Dommer , sagde Doktoren , uden megen Lyst til at udtale sig . De var jo modne til at ryge af Pinden , det Slæng vi havde ombord , udtalte Innis ringeagtende , et godt Udsnit af Selskabet , Bourgeoisiet inde i Land . Luksustilværelsen stod dem ud af Halsen . Ved De at Dækket hvor de dansede , under det havde nogle af Folkene deres Kamre , de dansede saa at sige oven i Hovedet paa dem ! De vragede Maden , med en Menu en halv Alen lang ... Aa , sagde Doktoren , saa vidt jeg kan se er Folkene i Færd med at lære sig netop alle de Synder de var forargede over hos det saa forfaldne Bourgeoisi . Der trænger den samme Bægerklang ud fra Salonen der altid har gjort . 169 Om saa var , mente Innis . Nu er det deres Tid . Javel . Men jeg kan altsaa ikke gøre Forargelsen med . Samfundet maa jo forny sig fra neden , sagde Innis . Det har det altid gjort . Germanerne afløste Romerriget ... Det var Bønder der traadte i Stedet for en Bybefolkning , som havde opædt sig selv , sagde Doktoren . Nu er det fra Byerne den formentlige Reserve kommer . Innis : Proletariatets Diktatur ! De vil indrømme de har Flertallet ... Doktoren : Hvem der rider ovenpaa i Politik , og med hvad Ret , renoncerer jeg paa at udtale mig om . Innis : Det er jo nu Byer altsammen . Saavel Bourgeoisiet som Proletariatet kommer fra Byerne . Det er et Spørgsmaal om Klasse . Bourgeoisiet har siddet paa Arbejderne , nu vil de sidde en Tur paa Bourgeoisiet . Doktoren : Hvor gider man bruge det Par Gloser , som der ikke ligger nogen Undersøgelse bagved ? Skal man nødvendigvis gøre sig til Offer for Sentiment , som alle andre , og tage Parti , enten for Hensynsløsheden eller Misundelsen ? Innis : Jaja , de der har haft alle Fordelene , en Overgang , kan nu have godt af at komme i Askesen , og give Plads for friske , ubrugte Kræfter . Doktoren : Hvor friske er de Kræfter De taler om ? Skal man gaa efter Udvælgelsen , saa er jeg ikke saa sikker paa , som man er i Almindelighed , at de nedre Samfundslag er den sunde Portion , med en Oprindelighed i Behold , som det skulde være fordelagtigere at faa i Forgrunden end den ilde omtalte Overklasse . Et umiddelbart Indtryk af Parternes Fy - sik siger noget andet , det er i Overklassen man finder de normale 173 velvoksne Individer , de har Tænder , Proletariatet har ingen , de som skulde komme lige fra Naturen , Forvoksninger , defekte Træk finder man der ... Innis : Trældommen , det uretfærdige Misbrug ovenfra de har været Genstand for ... Doktoren : Nej . Arbejde degraderer ingen , som ikke er det i Forvejen . Nej , Aarsagsforholdet er det omvendte , Samfundets tjenende Lag befinder sig hvor de er , fordi de ikke som de andre har haft Hoved til at arbejde sig op . Lagdelingen i et Samfund har en Aarsag hinsides al Klasse . Innis lyttede . Paa den anden Side , sluttede Doktoren , naar Bourgeoisiet lader sig jage af Marken som en Flok Faar , som man har kunnet være Vidne til her , er det dem der har en Defekt . Den Part der bliver smidt ud , Lykke paa Rejsen med den ! Det skader ikke at Samfundet endevender sig en Gang imellem . Man har godt af at smage hinandens Kaar . Doktoren tav , uvillig , nu havde han ladet sig tirre til at udtale sig alligevel . Ja hvad skal man saa egentlig gøre med den Fragt Evropæere vi sejler med ? spurgte Innis tankefuld . Hvad syntes De om Japanerne ? Doktoren : Jeg syntes godt om dem . Innis : Tror De det bliver dem ? Doktoren : Ja lad os nu se paa Amerikanerne ogsaa , naar vi kommer til dem , hvis vi kommer det . Men jeg tror paa Japanerne . De er yngre . Det er et Folk af Børn . Hele Menneskeheden har en Gang været Børn . De er os selv for - fra . Andre primitive eller halvprimitive Folk , f . Eks . Negrene , vil udvikle 174 sig , hvis de udvikler sig , i en Sidelinje . Men det Standpunkt Japanerne staar paa nu har vi gennemløbet en Gang . De har Eskimoblod i sig , det højest begavede Urfolk der findes . En Grønlænder kan gaa lige ind i Japan , og omvendt . Resten er Malajblod , og noget Aino , som ogsaa findes i Rusland . Malajerne er en nobel , stridig Race , efter dem er de Krigere . Japanernes Oprindelse mødes med Evropæernes et Sted i Efterglacialtid , paa de Trin vi kender fra Hulefundene i Frankrig . De vil gøre færdig hvad vi har begyndt . Udviklingen fornyer sig fra neden , som De rigtigt bemærkede . Men har et Folk brugt sig op , uden Almue mere , kommer Fornyelsen udefra . Naturen er en haard Moder . Sæt De Deres Prøvesamling Evropæere af paa en øde Ø , de vil flaa Ansigtet af hinanden ogsaa der . Innis sukkede . Han vendte sig mod Skrivebordet og stillede i Tanker en Brevpresser , en Terning af Onyks , ovenpaa en Bog , og en Tændstikæske ovenpaa den igen . Saa gjorde han Front mod Doktoren , saa ligesom aandeløst paa ham , i en virkelig Forlegenhed . Jeg har ladet Dem kalde , sagde han , for at bede Dem om at gøre mig personligt en Tjeneste , i Deres Egenskab af Læge . De kender Anne Kielstra ... Doktoren nikkede , samlede sig . Hun mener at hun er frugtsommelig , sagde Innis og kom til at se forvaaget ud . Det er rimeligvis rigtigt . Vil De være os behjælpelig ? Doktoren tav . Innis : Det er jo altsaa et Uheld , som det ikke nytter at snakke om , en Nitte i Lotteriet . Hun er fortvivlet . Og har man haft 175 Uheldet faar man vel hjælpe hende ud af det igen . Vil De se paa hende ? Doktoren gjorde Vind ud igennem Knebelsbarten , svarede ikke . Der er Skibslægen , Dr . Dunkirk , sagde Innis , men af Grunde jeg tror De forstaar vilde jeg meget foretrække at faa Dem til at gøre Indgrebet . Doktoren tav . Innis : De synes ikke om det . De synes ikke om heller , kan jeg mærke , at Anne Kielstra er kommen i i Vanskeligheder her ombord . Jeg skylder Dem ikke nærmere Forklaringer . Unge Piger nu om Stunder tager deres Skæbne i deres egen Haand . Hvad kan der ske ? Der kan jo i Virkeligheden ikke hænde unge Folk noget , de er for umodne til at det gør Indtryk paa dem . Det gør maaske Indtryk paa dem fyrretyve Aar efter . Unge Folk er som Spurve ... Innis strejfede Doktorens Ansigt med Øjnene , skelede : Unge Folk er som Spurve . Og skulde det saa gaa galt , saa moralsk set er det jo et Problem om hvorvidt man ønsker Befolkningstilvækst eller ej . I nærværende Tilfælde ønskes det ikke . Hun er ude af sig selv . At restituere hende , ganske som hun var før , er jo Ingenting for en Læge ... Jeg kan ikke tjene Dem i hvad De der forlanger af mig , sagde Doktoren og rejste sig . Forlanger af Dem , sagde Innis og mørknede til i Ansigtet , jeg ventede det af Dem som en Venskabstjeneste . De har nydt en Undtagelsesstilling her ombord , jeg havde Grund til at tro at jeg kunde stole paa Dem . Men siden De selv taler om Pligt maa jeg dog minde Dem om at Passagererne her ombord er traadt i et 176 andet Forhold til Skibsordenen end før . Jeg maa virkelig forlange af Dem at De stiller Dem til Raadighed i Deres Funktion som Læge for Almenvellet her ombord ... Han rejste Overlæben fra Tænderne , som en hvis Modgang har varet længe nok : De kan ikke gøre Rejsen med aldeles uproduktiv ... Doktoren : Jeg troede jeg havde betalt for den . Ønsker De at jeg skal tage den unge Pige under Behandling som Patient maa jeg underkaste hende en Undersøgelse først . De faar sende mig hende til Konsultation . Innis : Det skal finde Sted . Doktoren gik . 172 XIX EN Time efter bankede det paa Doktorens Kahytsdør , sagte , som en Barnefinger . Han gik hen og lukkede op , udenfor stod Anne Kielstra , i en lang purpurblaa Regnkittel af et tyndt gennemskinneligt Blæreskindsagtigt Stof , hun bøjede Hovedet og gik ind . Han anviste hende en Stol , og hun foldede sig sammen paa den , skruede Knæene sideværts og lagde den ene Fod over den anden under Stolen . Hun saa paa Doktoren med store klare bange Øjne og hviskede , naar hun besvarede hans Spørgsmaal . Forhøret var ikke af lang Varighed ; efter de Oplysninger Doktoren fik stod det klart at hun var mellem tre og fire Maaneder henne . Paa hendes Figur var ikke noget at se , heller ikke Huden , men hun gjorde et uligevægtigt , neurastenisk Indtryk . Da hun forstod paa Doktoren at der ikke var nogen Tvivl blev hun brændende rød i Ansigtet , tog sig op til Kinderne med begge Hænder , fik et haardt Udtryk . Hun sad længe fuldstændig opslugt af en Tanke , Øjnene rettede sig forskellige Steder hen i Stuen , uden at se . Hun svarede tørt , da Doktoren gjorde hende nogle Spørgsmaal , som ikke behøvedes for Diagnosens Skyld , men som han syntes var berettigede , i 178 Betragtning af hvad man ventede af ham . Hvorfor vil De ikke have Barnet ? Hun rystede forfærdet paa Hovedet , umuligt . Det er min Pligt at gøre Dem opmærksom paa Moderskabet som et Ansvar , sagde Doktoren . En Læge kan ikke befri en Kvinde for et Foster , med mindre hendes Liv er truet , eller der foreligger graverende , uforskyldte Omstændigheder , Besvangring mod hendes Vilje , eller ganske særlige psykologiske Forhold . De tillader at jeg i den Anledning gør Dem nogle personlige Spørgsmaal ? Hun nikkede , forberedte sig paa Eksamination som en Skolepige med store Øjne . Hr . Innis har ikke talt om at han vilde gifte sig med Dem ? Hun rystede kort paa Hovedet . I hvert Fald vil han jo sikkert gøre det muligt for Dem at sørge for Barnet og Dem selv uden Bekymringer . Ønsker han heller ikke at De faar det ? Hun saa paa ham uden at svare . Det var jo det han havde sendt hende til Doktor for . Hvis man skal dømme efter Forældrenes Følelser paa Forhaand ligger der altsaa ikke stor Vægt paa Barnets Eksistens , sagde Dr . Renault og trak Brynene i Vejret . Men det er ikke tilstrækkeligt afgørende . Jeg maa høre nærmere om Omstændighederne ved Deres Situation , hvorvidt de frikender Dem eller ej . Han spurgte hende nu ud , saa skaansomt som muligt , fik ikke altid Svar fra hende , men sluttede saa fra hvad hun tav om , rørte lidt her og der , til Historien stod ham klar . Det var den sædvanlige , uopbyggelige , en rig Mand der havde benyttet sin Magt 179 til at blænde et ungt Pigebarn , som med aabne Øjne var gaaet i Garnet . Der skulde naturligvis Ingenting ske , saa gjorde det hele Ingenting , naar Ingen nogensinde fik det at vide , og saa var det sket . Det var kommen som man kunde tænke sig , han havde set hendes Navn og Billeder af hende i Bladene og havde skaffet sig Adgang til hendes Bekendtskab , havde saa foræret hende Rejsen , i Forbindelse med anden Rundhaandethed , som forpligter , selv om den ikke forpligter , og benyttet sig deraf , samtidigt med at det passede ham at hun fungerede som Tiltrækningskraft paa Skibet , en Affære som det ikke fristede længe at grave i . Helt uden Skyld var hun ikke . Men man ved jo hvordan sligt kommer i Stand , fra det ene umærkelige Skridt til det andet . Hun havde syntes han var gavmild , og saa var det hende der havde været gavmild . Og nu stod hun med Følgerne . Har han nogensinde givet Dem mere at drikke end De kunde taale ? spurgte Doktoren . Hun rystede paa Hovedet . Var De forelsket i ham ? Det var direkte spurgt . Han fik ikke noget Svar . Hun saa ned , og der trængte sig noget op i i hende , som han formaaede at tyde , paa hendes Vegne . Noget egentligt Inklinationsparti har det altsaa ikke været , gjorde Dr . Renault op . Ja De forstaar , det er mig om at gøre at bringe paa det Rene hvorvidt det er et ægte Barn eller ej . Hvis man kunde sætte sig ind i et ufødt Barns Tankegang vilde man næsten kunne vente sig at det De er tre Maaneder henne med vilde betakke sig for sine Forældre . Hun saa frygtsom paa ham . Jeg er af den Anskuelse , sagde Dr . Renault , at enhver Kvinde har uindskrænket Bestemmelsesret over sin Livsfrugt , hun og ingen anden . Men Lægen vil ikke hjælpe hende af med et Foster , medmindre han har Vished for at hendes Frivillighed paa den ene eller den anden Maade har været gaaet for nær . Desuden forbeholder han sig paa Samfundets Vegne et Skøn over Afkommets Værd , bedømt efter begge Forældrene , hvis Faderen kendes . Hun saa lydig paa ham , tog straks sine Øjne til sig igen , han saa saa straffende ud . De ved vel at De vil blive lykkelig for Barnet , naar De først har faaet det , vedblev Doktoren . Men det er et Instinkt jeg ikke vil appellere til . Det vil Mødre i alle Fald . De er saadan at deres mest mislykkede Børn , dem elsker de højest . Der er ingen Grund til at paanarre en Moder en Skifting , hvis halve Karakter et Skarn bærer Ansvaret for . Saa her er det de individuelle Tilfælde der er afgørende . Doktoren stødte Luft gennem Næsen , saa at det peb ud gennem Knebelsbarten : Og nu maa jeg gøre Dem et sidste Samvittighedsspørgsmaal . De behøver ikke at svare , hvis De ikke selv synes . Er der nogen anden Fremtidsudsigt Deres Tilstand lægger sig hindrende i Vejen for ? Er De forelsket i en anden ? Hun saa elektriceret op , med et stort rent Blik , nikkede . Det er Serge ? Ja . Hun bøjede sig sammen og begyndte at ryste . Taarerne styrtede hende ud af Øjnene . 180 Kvinders Hjerte ! tænkte Doktoren . Deres Smag maa man døje . Har De staaet i Forhold til ham ogsaa ? spurgte Doktoren grovt . Hun saa forfærdet op , med grædende Øjne , rystede paa Hovedet . Altsaaham elskede hun ! Den anden levede hun sammen med ! Og han , Doktoren , elskede hende ! Saadan var Firkanten . Ikke faa Hindringer Kønnet lagde sig selv i Vejen ! Vil De saa ? bad hun og aandede ud efter et stort Graadanfald . Det var godt hun havde Regnkittel paa , saadan som hun græd . Men Doktoren sad som en Mur , bragt til sine Grænser , ogsaa han . Hun rejste sig med en vild Bevægelse . Der kom noget brusende over hende , en Energi der gennemtrængte hendes hele Væsen , hun blussede som en Rose , en vaad Rose , hele hendes Kvindelighed koncentrerede sig om en Krise , et Arbejde , det var som om hun skulde føde , kun at det netop var det hun ikke vilde . Ogsaa Doktoren rejste sig . Deres Samtale maatte have Ende . Men da hun forstod det var Afslag raabte hun , raabte i Elendighed , gik de Skridt der skilte dem og lagde sig til Doktorens Bryst , tog ham om Halsen og lænede sig til ham med hele sin Vægt , græd , græd , som en Hurtigskydning ud af hendes Hals , der gik Kramper igennem hende , som berøvede hende Kræfterne , Benene gav efter under hende , han maatte holde hende , bære hende , for hun ikke skulde falde . 181 Og der stod han og holdt hende , ret op og ned som en Stolpe , brudt i Ansigtet , til Graaden stilnede af og hun kunde faa Vejret igen . Saa fjernede han hendes Arme fra sin Hals og ledte hende tilbage til Stolen igen . Men hun blev staaende , pressede den ene Haand imod Øjnene og stod som en Blindebuk , fattet , slagen . Endelig vendte hun sig imod Døren . Dr . Renault fulgte hende til Døren og holdt den aaben for hende , stod til Side for hende , til hun var ude af den , som en Læge gør efter en Konsultation . 182 XX DEN følgende Dag arbejdede Dr . Renault hele Dagen paa sine Memoirer . Dagen efter igen , ved Sekstiden om Morgenen , blev han vækket ved at det dundrede paa hans Dør . Udenfor stod Innis , med uredt Haar , i Pyjamas , gjorde et oprevet Indtryk , han bad kort Doktoren om at følge med og gik selv i Forvejen gennem de lange Kahytsgange , ud og ind , til de naaede Skibslazarettet . Udenfor Døren vendte han sig , Øjnene stod store og runde paa ham : Dr . Dunkirk har igaar foretaget en Operation paa Anne Kielstra , sagde han med et besværligt Udtryk omkring Munden , og det er gaaet galt . Saa vidt jeg kan se er hun død . Dr . Renault aabnede Døren og gik ind . Hun laa i en af de to Hospitalssenge der var , lige udstrakt paa Ryggen , med et Tæppe over sig , hvorunder den lange Form traadte frem . Hun var død . Hun var varm endnu , Døden maatte være indtraadt for maaske en Time eller en halv Time siden . Hun var fuldstændig hvid , alt Blodet maatte være løbet af hende . Hvor er Dr . Dunkirk ? spurgte Doktoren . Vi fandt ham inde i Laboratoriet bagved liggende paa Gulvet i et Hjørne , døddrukken , eller bedøvet , blaa i Hovedet og snorkende , Dope , et eller andet Doktoren : Kan jeg se Dr . Dunkirk ? Innis : Nej .. det kan De ikke . Doktoren : Hvor er Sygeplejersken ? Innis : Er der noget at gøre ? Doktoren : Hun er jo død . Innis stod lidt , det rørte sig i Struben paa ham . Han saa med aaben Anklage paa Doktoren : Ja , vil De tage Dem af det fornødne nu , sagde han . De skulde have gjort det før . Han vendte sig og gik . Dr . Renault blev alene med den Døde . Han søgte endnu en Gang efter Puls , men der var ingen , hun vardød , uigenkaldeligt , hans Erfaring sagde ham det . Der var det fuldstændig immobile over Skikkelsen under Tæppet , den Maade hvorpaa en Død ligger til , og dog saa hun ud som om hun sov , kun end ikke den svageste Bugnen af Brystkassen , som hos Sovende , hun var stille , som en Ting er stille , for altid stille . Hun havde jo ikke været syg , var ikke udtæret eller forandret , kun lagenhvid , alt Blodet var tømt ud af hende , hun laa med tomme Aarer , og efter al Sandsynlighed var hun død under en Søvn , umærkeligt , efter en langsom indre Forblødning i Løbet af Natten , havde end ikke faaet det at vide , var død uden Død . Udtrykket var som hos Sovende , kun paa de halvaabne brustne Øjne kunde man se at hun var død . Dr . Renault brast i Graad . Han sank afkræftet om paa en Stol , og en Tuden kom af ham , som en grædende Dreng , han gøede i 185 Aandenød , til han fik sig samlet , sad med smertende Bryst og vidtaaben Mund , til Anfaldet var ovre , vred sine vaade Hænder . Han havde set mange dø , det var som om han havde set hele Verden dø , i den Tid han havde levet og været Læge . Han havde set Kvinder dø , efter Barselnød , og set dem ligge som en tilfrossen Sø en Frostmorgen efter en Storm , stille Is efter megen Bølgegang , Kamp og Skrig og Hede , og saa en stille Ting i Puderne , papirhvid , alt Blodet gaaet , unge tapre Kvinder , uskadte , kun at de var sønderrevne og med tomme Aarer , brudt ned i levende Live , Kvindens Valplads , hendes Martersted , der hvor hun giver Liv , og hvor hun tager sine Tab . Og nu laa hun her død paa Valen , hun som ikke havde villet give Liv , men det havde hævnet sig paa hende , Barselgudinden med de haarde Træk havde kappet hendes Livstraad over , hun havde maattet betale Kvindens Told , hvordan det saa hang sammen , om hun havde villet eller ej . Der laa hun med sit klippede fine Hoved , den lange lige Næse , der lignede Athenes Næse , en Barnemund , hun var nitten Aar , en Skolepige endnu ! De lange solbrændte Arme laa oven paa Tæppet , de havde haft som Guldstøv under Huden , da hun var levende , nu var Lyset i dem gaaet ud , de var mat teglstensfarvede , et mærkeligt Indtryk af det transparente Liv , som der var gaaet en Skygge hen over , det var ikke Farve mere , men en Kulør . Aldrig lærer man det , hvor mange Gange man saa ser det , Dødens Paradoks , Formen dér hel og urørt , de fine Næsebor formet som Bladene paa en Orkidé , Ørekringlerne , Udtrykket i den Dødes Træk , der siger noget , 186 talende Træk , selv om de ikke rører sig mere , fysiognomisk siger de Liv , en dobbelt Understregning af at Livet er gaaet . Formen er den samme , men afsjælet , udslukt , et Lig , aldrig lærer man det , det river hver Gang en Rod ud af dit Hjerte . Og hvad var det der havde slaaet hende ihjel , fraregnet at hun havde været i Hænderne paa Dunkirk ? En Transfusion kunde have reddet hende , maaske , selv efter det elendige Hærværk der var begaaet , men det var kun en Ynk mere at tænke paa , nu hun var og blev død . Men hvordan var det det var med unge Kvinder , hvad var alt det de ragede ned over sig ? Haabløst at forske i , det var Tiden , Smitten , Jagten , Fortærelsen . Kvinders Hjerte ? De var bleven sat paa Karrusel , det rousede i dem som en Motor der ikke er koblet til , Liv , Liv , men udvendigt , et Ikkeliv , Gebærden , gentaget , i Flugten , Skyggen deraf , alt prøvet , Latteren leet , uden at have været glad , Tilværelsen stormet , men uden andet Udbytte end Larm , Alting gjort efter , saadan som Alle gør Alle efter , den ene Vaffel ud af Jernet efter den anden , Alt tilladt ! Og saa kommer de bagefter i en Rædsel og regerer , som om de har paadraget sig en Kønssygdom , naar de skal have et Barn . Arme Slægt ! Kvinders Frihed ! De havde jo ingen Frihed , for alt hvad der forlangtes af dem , af Frigjorthed , af Kækhed , af ingen Maadehold at kende ! Den ene i den andens Billede , af Frimodighed , heldigvis , ingen Middelalder , det tyvende Aarhundredes Kvinde , i kække Bukser , med Cigaret paa , som hun altid limer op i sin vaade Mund , hengiven til Flasken , ofte fuld , erklæret fuld , tilmode som en Hundehvalp og uden et Ben i Kroppen 187 som den ! Det var jo Manden og Mandens Laster de efterlignede , det var hele deres Frihed ! At Friheden skulde bestaa i en Udfoldelse af dem selv som Kvinder , deresBestemmelse , var ikke gaaet op for dem , her var længe , længe igen , og Chok nok at give Borgerskabet , naar det kom til det ! At de ikke vadede hen over den Bavian af en Mand og skaffede sig deres eget Liv ! Men ogsaa her skulde de efterligne ham , og bære Brutalitet til Skue , og skilte med Synd , og tage selv , de hvem Naturen i Virkeligheden ikke har givet aktive Drifter . Og her var ingen Grænser afstukket for dem , som der dog er for Bavianen , selv han er med al Aggresivitet afhængig af det Indtryk en Kvinde gør paa ham , som Hingsten der refuserer utrivelige Hopper , Kvinden derimod er altid kapabel , ingen Ende paa Striben af Mænd , ingen Oplevelse , ingen Udvælgelse , ingen Skæbne , ingen Børn , Ingen , Ingenting ! Hvordan stod det til i Kvindens Sind , hvem vidste det ? Hun vidste det ikke selv . Naar ikke Livet greb i hende var hun kun en Ting , og naar hun levede , hvad havde hun da at reflektere over ? Kvinden kan ikke vide noget om sig selv , hun er som Maanen , hvis Bagside Ingen nogensinde har set . De kan være aabenmundede , publicere sig , men ogsaa her eftergør de kun Manden , ingen Kvinde har nogensinde røbet sit Indre , selv de sletteste Kvinder , en Fornemhed , som er helt Natur , og som de ikke ved af , afholder dem derfra . Men hvad de er , det er de alle . Hun havde haft et Væsen , hun der nu laa der , straffet paa Livet , men ogsaa hun havde været bidt af Tiden , den havde løsnet Hemninger 188 i hende , sat et Spejl op hvori det ses som en Fortjeneste der kun er en Ulykke . Naar man ikke ser andet , ikke hører andet , hvad Alle gør , hvad der skal være saa fribaarent , og naar man saa tilmed som hun havde været en ægte , ærlig Natur , haft Mod , hvor Frygt dog maaske vilde have holdt andre , mere selviske tilbage , ja saa var det at hun var plumpet i . En Djævel er ude og faar Verden bildt ind at saadan er det at være fribaaren , vor Tids Kvinde ! Og Bavianen , i hvis Interesse det er at Kvinder ikke lægger Baand paa sig , saa mange Mænd som muligt , om man gik ham paa Klingen , vilde han saa ikke blive nødt til at tilstaa at han kun ugerne , hvad ham angik , tog en Kvinde som ikke var Jomfru ? Er Mænd anderledes ? Han kunde have reddet hende , og han følte nu at han skulde have gjort det . Men han var personlig hildet , skuffet , berøvet Fatningen , havde haft Blod i Hovedet , han havde ikke undt den Mand , hvem hun havde kastet sine Øjne paa , at gaa med hende . Og nu var Livet ryddet væk under ham selv ogsaa . Han nærmede sig den Døde , saa længe paa hende , indprentede sig hendes Form , som om lidt skulde forsvinde , for altid , ogsaa den . Et helt Menneske laa der , lydefri fra Top til Taa , med simple , pigelige , søde Træk , lang og stærk , den mest fuldkomne Fysik , udvalgt som Menneske , som Kvinde og som Individ . Hvert Organ i hende , vidste han , svarede til dette Urbillede paa Sundhed , hun havde bevist det , og han saa det for sig , den høje Brystkasses Indhold af Lunger og Hjerte , saa økonomisk og plastisk ordnet indeni et Menneske , som støbt 189 ind deri , formet af Pladsen og givende Form til den , et stort smukt Hjerte , som hos unge Kreaturer , men nu gaaet i Staa , med tomme Kamre , og tomme Aarer , ud gennem alle Lemmer , lige til Huden , der var som Marmor . Alt i hende var standset , Nerver og de hemmelighedsfulde Strømme deri , Kirtler og Ernæring , alle Celler i Stivnen , hele den organiske Virksomhed i Færd med at svinde ud af hvad der endnu saa ud som et Menneske . Hvilken grusom , sønderknusende Forskel paa Liv og Død ! Mens han stod og saa paa hende dannede der sig en Boble i hendes ene Næsebor , som langsomt voksede sig større , Gasserne indefra , Opløsningen , som allerede var i Gang . Han saa sig om efter en Serviet og fandt ingen , tog et Tæppe fra den anden Seng og lagde det over hende , op over Ansigtet . Saa satte han sig ned , med Hovedet ned i sine Hænder , bøjet dybere og dybere sammen , som om Jorden nu ogsaa gjorde sin Magt gældende med ham . Sygeplejersken fandt ham saaledes , han hørte Døren gaa og et Kny , saa op , hun stod indenfor Døren , i Hvidt , med et Lin paa Haaret , skræmt , fortrukken i Ansigtet , uvis med hvad hun skulde . Doktoren rejste sig tungt , saa paa Sygeplejersken med røde slukte Øjne : Vil De sy hende ind , sagde han . De kan samle Tæpperne om hende og hæfte dem sammen . Hun skal jo i Sejldug , og noget tungt , Kul eller hvad man har , og begraves i Søen . Vil De sørge for det ? Og uden at vende sig mere om efter Sengen og den Døde , forlod han Lazarettet og begav sig , mange Gange ravende undervejs , tilbage 190 til sin Kahyt . Han blev konfronteret med sine Memoirer der , Papirer paa Bordet , næsten ført til Ende , og kunde ikke skænke dem en Tanke mere . Havde han endda kunnet skrive hendes ! Hvem der kunde trænge ind i en Pigesjæl som hendes , mens hun havde levet , og nu , efter at hun var død ! Saadan havde hun været beskaffen , at hun havde gjort det hun havde gjort uden et Øjeblik at tilsætte en naturlig Uskyld , som gennemsyrede hendes hele Væsen . Renere Sjæl havde han aldrig kendt . I al den Tid han havde kendt hende , hver Dag han saa hende , de faa Gange han havde talt med hende , havde hun blusset og knikset , følsom for Opmærksomheden som en Skolepige , og det var ægte , ubevidst Renhed i Sjælen , selv efter at han nu vidste at hun i al denne Tid havde aflagt regelmæssige Besøg hos en Faun , som sikkert ikke havde holdt hende uindviet i alle de Erfaringer et Faunliv raader over . Hvordan forklare sig det ? Var Kvinden saadan , var hun bleven saadan ? Opstaar Synd ikke for hendes Vedkommende , før Nogen ved noget derom ? Eller var seksuel Frihed bleven saa almindelig en Ting nu , at det overhovedet ikke var paa det Omraade man kunde forsynde sig , der maatte mere til , og hvad da ? Med Rædsel mindedes han en Oplevelse , som nu laa mere end fyrretyve Aar tilbage , hvor en ung Pige havde givet sig hen , paa den Betingelse at hun ikke maatte blive forført , hun vidste end ikke hvad det var , da det var sket ! Slige Ugerninger er svære at slæbe paa fyrretyve Aar efter ! Uvidende kunde hun ikke have været , Anne , men hvordan det saa var , hendes Nerver , hendes Fantasi havde ikke været rørt . Det havde været Faunen , som havde indlemmet 191 hende mellem sine Trofæer , det havde været ham nægtet , at aabne for hendes Hjerte . Var det den ny Uskyldighedstilstand nu , efter at Kvinden var kommen til Ende med al Erfaring ? Eller havde hun altid været saadan ? Var overhovedet alt hvad man tillagde Kvinden Mandeopfindelser , Dogmer opstaaet i Mandens Hjerne , hvad man ønskede sig , og hvad man ikke ønskede sig , forskelligt op gennem Tiderne , men Kvinden altid , uudforsket , og ukendt for sig selv , den samme ? Andre , rene Slægter vilde vide noget derom , en Reserve i Kvindens Væsen , som vilde smykke Tilværelsen en Gang , naar Manden ikke mere saa gennem Rovinstinkter og Brunst , men var bleven Menneske . Miranda ! havde han tænkt , naar han saa Anne Kielstra og hendes røde Kinder , saa uskyldigt et Indtryk havde hun gjort , som den unge Pige i The Tempest , der aldrig havde set en Mand . Ak , Miranda nu ! Hun havde set en Mand oftere , og mere end een ! Og lige ren kunde hun være for det . Caliban var ikke langt borte heller , i dette Spil som havde udfoldet sig ombord . Men hvor var Ariel ? Han selv kunde vel være Prospero , den gamle Mand , som havde haft Visdom hvor andre havde Liv , og som nedlagde sin Stav , efter endt Storm . Ogsaa han var rede til at nedlægge sin . Det var ude med ham . Mere end et Menneske havde han set dø denne Gang , han havde set selve Livet dø . * * * 184 Han sad ledig , fortabt i sorte Tanker , da der skete noget som han først troede var en Katastrofe i ham selv , et Tryk i Ørene , eller en Bristning i Hovedet , det føltes som om Skibet bevægede sig under ham , og umiddelbart efter et dybt undersøisk Drøn . Men det var ikke subjektivt , det var Skibet der var ramt , en Rysten løb gennem det , og mens han lyttede begyndte Kahytsgulvet allerede at hælde . Han hørte en Susen som af et Niagara dybt nede i Skibet , og forstod at det var Søen der brød ind . 192 XXI SAMME Morgen ved Solopgang var Chefingeniør Franck staaet op som sædvanlig og havde begivet sig paa Morgeninspektion i Maskinen . Det første han saa var en af Arbejderne i Maskinen , de samme der havde været der hele Tiden , for de kunde ikke erstattes af andre , en Smører , med Cigaret i Munden , forbudt i Maskinen naturligvis og en utænkelig Ting . Hvem ryger i Maskinen ? raabte han og gik lige ind paa Smøreren , en ung Knægt hvem han paa Forhaand havde et godt Øje til , og som gjorde Front imod ham , med en opsætsig Stirren , uden at tage Cigaretten ud af Munden . Ryger du op i Øjnene paa Far ? spurgte Mester med en falsk , kattevenlig Betoning , som orn han talte til en Baby , og med en uventet Bevægelse af Armen i Albuen smækkede han Manden i Ansigtet , saa Cigaretten og Gnisterne fløj . Manden slog øjeblikkeligt igen og traf Mester paa Kinden , med den Virkning at Mesters Gebis blev slaaet ham langt ud af Munden . I det samme stormede tre - fire andre Funktionærer i Maskinen til og kastede sig allesammen over Mester . Han var ikke elsket , havde en Maade at sige Kammerat paa som ikke tilfredsstillede hans Undergivne , nu brød Bitterheden løs . Mester 194 blev slaaet i Dørken , de traadte først en Del paa ham , og derefter gjorde de Forsøg paa at smide Mester op af Maskinen , slyngede ham flere Gange op ad den stejle Jernlejder , som naturligvis var for høj til at det lod sig gøre , Mester faldt hver Gang ned fra Trinene igen , dygtig radbrækket hver Gang . Der var et Skraal i Maskinen som en Larm mere i det drønende Maskinrum . Det endte med at de lod Mester ligge hvor han laa ved Foden af Lejderen , og der samlede han sig omsider op og humpede af Vejen . Smøreren sparkede Gebisset efter ham , under et almindeligt Udbrud af Jubel . Første Mester slæbte sig ind i Materialrummet og lukkede Døren efter sig . Nogen Tid efter kom han til Syne igen , med en Kasse Twist under Armen , de holdt Øje med ham , men han tog ikke Fjendtlighederne op igen . Smøreren , der havde givet Anledning til Optrinet , tændte sig en ny Cigaret i hans Paasyn , med Øjnene rettet paa ham ud gennem Røgen . De saa Mester forsvinde , med en straffet Ryg , og nikkede til hinanden , ud gennem Skottet i Maskinrummets Baggrund . Han gik ud i Tunnelen , hvor den ene af Skrueakslerne laa , og blev staaende i Midten af den , hvor han ikke kunde ses fra nogen af Enderne . Han var ene med den roterende Staaltromle , som i et Lønkammer , hvor de Kræfter ligger der bevæger Verden , uden at man kan se hvordan det hænger sammen , der staar en Rotation igennem den som en Stang , fra den ene Ende af den til den anden . Mester satte Kassen ned paa Skibsbunden , den bare Plade , og tog Twisten bort som havde dækket hvad der var i Kas - sen . Den indeholdt Aerolitpatroner , nok til at sprænge et Bjerg i Luften , 195 Skibets Forsyning i Tilfælde af Grundstødning eller Is . Af Lommen fremtog Mester en lille Rulle Ledningstraad og en almindelig Lommelygte , Han tog Batteriet ud af den og gjorde Traadene fast mellem Kontakterne paa det og en af Patronerne i Kassen ; naar den gik vilde hele Kassen gaa . Nu var det kun at slutte Strømmen . Han vidste at Aeroliten vilde slaa et Hul i Skibshunden saa stort som et Stuegulv og rive hele Siden op . Han satte sig paa Kassen og kneb den tandløse Mund fast i , var pludselig bleven en Olding , han kneb Øjnene i , saa forbitret som en Mand kan blive . Ikke skulde det Skib sejle Søen mere , med samt sin Last af forrykte Børn . Nu skulde de faa det betalt , for Bruce , for den lille Radiotelegrafist , for al den Fahrenheit de havde lavet ombord ! Saa lod han Minen gaa . XXII ARETHUSA gik ned paa mindre end fem Minutter . Lækken var saa kolossal at det grønne Hav styrtede ind og fyldte Maskinrummet , steg i Trappetaarnet og fyldte Kahytsgangene , det ene Dæk efter det andet , efterhaanden som Skibet sank . Dr . Renault hørte det komme , Blokke af solidt Vand med et Dunder imod Skotterne , Salver af Brag som Kanonskud løbende langs Gangene , idet Kahytsdørene blev slaaet ind . Der var nogen Skrigen , som ikke blev til meget i den Dommedagstorden af Vand der vædrede ind i Skibet , de fleste var ikke staaet op og druknede som Mus i deres Køjer , Ven eller Fjende . En panisk Tilskyndelse bød Doktoren at storme ud , mens det var muligt , ud under fri Himmel , ikke dø her i et Hul , dybt i Skibets Indre , men der var ligesaa megen Tilskyndelse i ham til den anden Side , hvad skulde han det for ? Han blev . Tanden skal ud en Gang . Og Vandet kom , det kom med et Lufttryk foran sig og en Vasken i Gangen , Døren brast , og i et Nu stod Havvand fra Gulv til Loft i Kahytten , Dr . Renault følte sig greben , i et grønt Mørke , og slaaet mod Kahytsvæggen , ubilligt haardt , som om hvert Ben 197 i ham skulde knuses , han var i Vand , løftet fra Grunden , med Vand slaaet sammen over Issen , den salte bitre Sø , som trængte gennem Næsen ned i Halsen paa ham , han holdt Vejret , greb for sig for Livet med Hænderne og greb i Vand , brødes nogle Sekunder med Vandet som en Orm , gabede , og Vandet stødte ham gennem Munden ned i Lungerne , han følte Kulden deraf i Sidebenene , og nu skete det med ham , en kvalfuld Overgang , den sidste Angst , det sidste Spark af Tilværelsen , for hans Synders Skyld . Og saa forvirredes han , flød med Hovedet nedad , han var blind , sank i en Svimmelhed , sank og sank . Og nu ringede det i Ørene paa ham , fjernere og fjernere , det sidste , vidste han , før Bevidstheden gaar . Og nu var han det som ikke mere ved at det er . XXIII PAA Himlen stod et Kyklopøje , Solen som var fri af Horisonten , men endnu rød og synlig hele Randen rundt , som et vældigt fritsvævende Legeme over Søen , den var Vidne til Arethusas Forlis , i rum Sø , ingen Land at øjne til alle Sider , højlys Dag , en Hverdag , og Arethusa i Nød . Den store Baad tudede , et langt fraadende Stød i Dampfløjten , med Genlyd løbende hen over Søen , og saa en Gang til , ængstet , meningsløst , haabløst , ene som den var paa Søen . Den gjorde endnu Fart , men i en Bue og fik Slagside , til den Side hvor den var revet op , som ramt af en Torpedo , det var som om den krummede sig sammen om et Ulivssaar den havde faaet . Saa laa den stille og begyndte at synke , lige ned i Søen , i hele sin Længde , trak Vand som en Svamp og sank . Et Smaakravl viste sig ovenpaa den , som Myrer i en Tue der rodes op i , og et Par Redningsbaade skilte sig fra den , hvoraf den ene straks slog om i Søen , den anden fjernede sig fra Skibet , som et Insekt med mange spaserende Ben . En kogende Dampsky slog op fra Arethusas Skorstene , det skred i den , den krængede over , med Masterne svingende i en Kvartcirkel , gik helt rundt , med en Skuren og en Rummel i sit Indre , Overdelen begravet i Søen , og Kølen ovenud , endevendt , den lange vaade Bugside i Vejret , rød og hvid , af Mønje og af Havsalt , med Søgræs og Andeskæl paa , og i denne Stilling rullede den mange Gange om sin egen Længde - akse i Søen , en svingende Pendulbevægelse , som et sidste energisk 199 Livstegn , med Bunden op , af et Skib , saa længe til den indespærrede Luft var ude af den . Inden den sank rejste den sig paa Enden , med Stævnen dybt i Søen og Agterskibet ragende op med Skruerne som et Par Andefødder op i Luften , ude af deres Element , en Torden og et Ras hørtes i Skibet som af gammelt Jern i en Sæk , Gods og Maskindele som ramlede gennem Skotterne ned i Stævnen , og staaende lodret op skred Arethusa i Dybet , med en Hvirvel og et Pust af Damp over Søen , Flagstangen agter det sidste Vandet lukkede sig over . Bølgerne løb i Ring , som om de fejede sammen efter den , der hvor den var gaaet ned . Søen havde holdt Maaltid , og Solen havde set til . Ned gik Arethusa , med Mand og Mus , paa 4000 Meters Dybde , ned , ned , ned , en halv Mil Vand at synke i , inden den naaede Bunden og fandt Ro der , i Urmørket , hos Dybhavskrybet , og aldrig skulde noget menneskeligt Øje se Arethusa mere . Ned gik den med Saloner og Spejle og Fugleøjetræ og sine mange Tusinde Tons Jern , sindrigt forarbejdet , det vilde nu blive til et Rustleje paa Havets Bund , og om en Million Aar vilde man maaske minere deri , naar Bunden havde hævet sig og var bleven et Bjerg , som man har set før , og indlejret i Rusten vilde man finde Fossiler , Skeletter af en svunden Mennesketype , en Art hvorom man vidste at de var altid uenige , sad paa hinanden skiftevis , og Fremtidsmennesket vilde ryste paa Hovedet og indlemme de primitive Skeletter i sin Samling . XXIV IND til en Ø i Sydhavet kom en Redningsbaad med 17 Mand , de eneste overlevende af dem der havde været ombord paa Arethusa , udhungrede , efter fem Dage i Søen . De sytten Personer var af begge Køn , et tilfældigt Udvalg af Passagerer og Mandskab , Folk som havde været tidlig oppe , og som havde haft det Held at faa Plads i den eneste Redningsbaad der kom klar af Skibet . Mellem dem var den Mand som Ingen kendte under andet Navn end Stoker , han der i Rejsens sidste Tid havde skaffet sig en saa dominerende Indflydelse ombord ; det kom af sig selv at han nu ogsaa overtog Ledelsen af det skibbrudne Selskab i Redningsbaaden ; de roede , skiftevis , og han sad agter ved Rorpinden og styrede . Han maatte have en Forestilling om hvor de befandt sig , for han lagde Kursen i en bestemt Retning , og efter en Dags Forløb saa de Land . I fire Døgn roede de , inden de naaede ind . Der var Vand i Baaden , som der skulde være , uddelt rationsvis , i smaa Portioner , holdt det ud til de naaede Land . Men af Levnedsmidler var der kun en Kasse Kiks , hvoraf hver fik to om Dagen , det var Hungersnød , og hvad naar de var spist ? Synet af Land , selv om det var fjernt , en blaa Kontur bag 201 Havrundingen , holdt imidlertid Haabet oppe . Det Spøgelse der indfinder sig paa Søen , mellem Skibbrudne i en aaben Baad , som gennemgaar Delirier af Sult , indfandt sig ogsaa her , lidende , stjaalne Blikke , som man greb hinanden i , fra den ene til den anden , Rælingen rundt . Lodkastning , og dens mulige Udfald endevendtes i Tanken , med det sorte Punkt at Loddet jo kunde træffe en selv . En Mulighed var der for at votere , efter at et egnet Individ var udpeget ; overfor en saa indlysende kollektiv Fornødenhed var der næppe Nogen der vilde modsætte sig Afgørelsen ved Stemmeflerhed . Der var flere Kvinder end Mænd i Baaden , en Følge af det Fortrin der gives Kvinden ved Skibbrud , der var derfor Udsigt til at de fleste Stemmer ved Voteringen vilde falde paa en Mand ; ikke desto mindre var det Kvinder paa hvem de fleste Øjne faldt , naar Spøgelset gjorde sin Magt gældende i Baaden . Mange hule Øjne hvilede ogsaa paa Kokken , en af Skibets Kokke der var kommen med , som den hvis Huld lovede mest , men her stod man overfor den uheldige Biomstændighed at man ikke kunde faa baade Kokken og Tilberedelsen paa een Gang . Dog det kom ikke saavidt . Man havde Spark . I et psykologisk Øjeblik havde den henvendt sig om Kærlighed netop hos den Gruppe der havde stormet Redningsbaaden , var jumpet ombord hos dem og var bleven elsket , var gaaet fra Skød til Skød , til Trods for Paniken i Katastrofeøjeblikket og under Usikkerheden siden . Nu kom den som en god Hund til at bidrage til Opretholdelsen af sine Tilbederes Liv . Man maatte ikke spørge om hvor den laa begravet . En Taage paa Sydhavet rullede sig som et Tæppe ned for hvad der foregik , et Optrin hvorved Kokken , som havde følt sig truet , ikke holdt sig tilbage , det sidste Kapitel vedrørende Generalens Hund , hvis Navn havde været Spark . Inden Taagen kom var den der , da Taagen lettede var den der ikke mere . Men alle i Baaden havde grædt , ikke et Øje var tørt . * * * Da Redningsbaaden var naaet ind under den frelsende Ø styrede de den udenom et Næs , bag hvilket en Bugt gav Haab om Landgang ; alle andre Steder var Kysten stejl med Brændinger lige ind paa . Det var en høj Ø , af Kraterform , med Tropebevoksning lige til Toppen , Palmer skelnedes med udbredte Kroner , og i Grunden Pisang med det store , lysende grønne Løv , hele Øen var grøn som Smaragd , med en purpurfarvet Dis mod Toppen , Himlen ovenover gennemsigtig blaa med et Strøg af musselinshvide Skyer , og Søen ind til Øen var klar flaskegrøn , med Solskinnet dybt ned i . Skrig af Papegøjer kunde allerede høres inde fra Urskoven , hvor Havet tonede omkring Kysten som en Harpe . Om Nogen nogensinde havde syntes de nærmede sig Paradisets Kyst , saa var det den lille tugtede Menneskeflok ombord paa Redningsbaaden , de eneste Overlevende fra Arethusa . De var netop naaet om Næsset og havde klar Udsigt til Bugten , da der lige imod dem kom en lang Krigskano , som et Tusindben med mange avancerende Ben , en Række Mænd stod op i det smalle 203 Trug og gravede ned i Søen paa begge Sider med lange Pagajer , Kanoen skummede foran og gjorde Fart som en Stang . Bagved den , et Stykke længere inde mod Kysten kom der en til , og inde i Bunden af Bugten , hvor spidse Gavle af de Indfødtes Hytter viste sig ud mod Stranden mellem høje hældende Kokospalmer , var der sort , sort af nøgne Vilde , hele Landsbyen i Uro og alle aabenbart i fuld Udrustning med Buer og Spyd . Det var Melanesiere , som det viste sig , da Fartøjerne var nær nok til at man kunde se hinanden , de af Sydhavsboerne der ikke er Malajer , men staar Papuaer og Australiere nær . Mændene i Kanoen var lange blanksorte Krigere , nøgne , med Undtagelse af et haardtsnøret Baand om Livet , der delte Kroppen næsten i to , Brystkassen med stærkt fremtrædende Muskler og den lille haarde Mave , som en Gummibold , med en Stilk imellem , Myrefigur ; de var malet med hvide Kalkstriber tværs over Ansigtet , havde alle en Knogle i Næsebrusken og Halsbaand af Svinetænder , Ørene belastet med mange tunge Ringe udskaaret af Muslingeskal , saa at den gennemhullede Øreflip var trukket flere Tommer lang ; nogle havde en stor Kridtpibe stukket i Ørehullet . Haaret hang i en filtet , tjæret Masse ned paa Skuldrene , stukket fuldt af Fjer og høje Strutter . Det var magre , senede Folk , nogle af dem med en Art Svamp paa Benene , Maatter af Udslet , en enkelt med Elefantiasis , det ene Ben tykt som en Pølse , som om det var bistukket . De var vide i Munden , med en udstaaende Kæft , et Par Stykker af dem groft skeløjede . Deres Vaaben var lange Spyd , gaflede i Spidsen og med Modhager af Hajtænder , samt store Buer , med Pile af en haard Træsort , besmurt med 204 en sort Masse i Spidsen . Idet Baadene nærmede sig hinanden kunde de Skibbrudne i Redningsbaaden , hvis de ikke havde været som lammet af Synet af de Vilde , have bemærket en besynderlig Opførsel af deres Leder , den Mand de ikke kendte under andet Navn end Stoker . Allerede paa Afstand , og efterhaanden som mere og mere kunde ses af Folkene i Kanoen , fik han travlt , straks da han saa de var nøgne dukkede han sig og smøg Klæderne af sig , sad nøgen , han var mørk i Huden og meget behaaret , med et sort Pelsværk paa Bryst og Skuldre , han purrede op i Haaret , fik det til at staa vildt paa Hovedet , han gjorde sig korthalset , var i Forvejen stor i Kæben , men stak den ekstra frem som en Snude , blinkede forsøgsvis grumt med Øjnene , han stirrede fremefter mod de Kommende for at opdage nye Træk hos dem , syntes at de vendte Hænderne akavet , paa en anden Maade end Hvide , og vendte Hænderne akavet ogsaa han ... I Kanoen var der en Mand der sad ned , en førladen ældre Vild med et tyndt Haar ned ad Skuldrene , enorme Kæber og smaa indgroede Øjne , en Barneknogle i Næsen , forskellige Tegn tydede paa at han var Høvdingen , fysiognomisk havde han en mærkelig Lighed med en sort Henrik VIII . Mod ham rettede Lederen sin Opmærksomhed , trak Hovedet solidt ned i Skuldrene som han , indstillede sig paa at se uden at vende Hovedet , kun ved at lade Øjnene spasere , et Værdighedstræk , og da Fartøjerne var hinanden nær nok løb han op paa Siden af Kanoen , skruede Øjnene sideværts paa Høvdingen og gryntede to Ord han havde opsnappet paa Ny Guinea , hos Papuaer der . Alt afhang af om de blev forstaaet . 205 De blev forstaaet , Høvdingen i Kanoen skilte Kæften og blottede Tænderne , var lutter Smil , lykkelig over at møde en Broder . De to Ord betød : Gamle Endetarm ! Fra sit gennemhullede Øre tog Høvdingen en Cigaret og bød den veltalende Fremmede den , et Venskabstegn , og et personligt Offer at skille sig ved den , for det var en Innis . Saaledes kom Innis til Innis . De Skibbrudne blev modtaget med aabne Arme . Og det var Slutningen paa Arethusas store Fornøjelsesrejse . * * * Arethusas Forlis er endnu i frisk Minde , en af de store Skibskatastrofer der har fundet Sted i de senere Aar . Ulykkerne paa Havet er jo tiltaget i samme Omfang som Trafiken er gaaet i Dimensioner , proportionalt med Skibenes Størrelse , et Bagslag af Tekniken , som mærkedes første Gang med forfærdende Tydelighed da Titanic gik ned . Man husker Ciudad de los Reyes ' Undergang , med et Tab af 631 Menneskeliv , Cervantes , den store Turistbaad der strandede helt nede ved Ildlandet , Morro Castle , som kom i Brand paa Søen ; sammen med de store Luftskibskatastrofer , der har fundet Sted , udgør de et mørkt Kapitel i det tyvende Aarhundredes Historie , for saa vidt man formaar at holde den ene Katastrofe ude fra den anden . Arethusas Forlis gik for sig i rum Sø , i en afsides Egn af Stillehavet , og de faa Overlevende kom ind til en fjern Ø , hvis Navn næppe 206 nu erindres , vistnok en af Banksøerne , saa hvad der i det hele taget naaede frem til Offentligheden i Evropa var kun Beretningen om selve Ulykken og nogle Tal , som paa Afstand siger saa lidt . Nyheden naaede Evropa gennem nogle sparsomme Telegrammer , som Innis - Pressen var først med ; den øvrige Presse var derfor ikke meget interesseret i Stoffet . SaaArethusas Undergang , hvorvel den er i frisk Erindring , hører til de Tildragelser i vor hastige Tid der staar som halvt legendariske , uagtet en haard Virkelighed laa under , og som hurtigt trænges i Baggrunden af andre , friskere Katastrofer . 202 XXV DA Dr . Renault kom til sig selv igen var han i Skærsilden , for anden Gang . Der forekommer Tilfælde af Dobbelttilværelse , Folk som har et Liv i Drømme og et i vaagen Tilstand , fuldstændig adskilte , og uden at man i den ene Tilstand tror et Muk af den anden , en ret sjælden , men kendt Psykose ; Dr . Renault maatte tænke paa den , da han vaagnede op og vidste hvor han var og nu pludselig havde en klar Hukommelse om den Gang han var her før , Erindringer som var udelukket fra hans Hjerne i levende Live ; og atter havde han Lejlighed til at undre sig over Overbevisningens Relativitet . Det var det samme røde Rum han var i , et rødt Tusmørke , og Temperaturen var nok 40 , hvis den ikke var derover . Op gik Ovndøren , som sidst , og ud af den traadte Hr . Asbest , ganske som sidst . Hilsen eller Bemærkninger i Anledning af Gensynet gjordes ikke behov , det var som om kun faa Øjeblikke var gaaet siden de taltes ved her paa Stedet . De kommer tidligt , sagde Hr . Asbest , med noget ensomt i Stemmen , som Folk der er meget alene . Jeg gav Dem elleve Aar , og De har ikke brugt et . Doktor Renault svarede med en lang forlegen Lyd af Stemmebaandene i Halsen , med lukket Mund , hvad var der at sige ... Livet smagte Dem ikke , sagde Asbest , med et sympatisk Blik . De er kommen til mig . Ja , jeg sendte Dem forskellige Tilskikkelser paa Halsen for at prøve Dem lidt , chokere Dem lidt . De kender det nordiske Sagn om Udgaardsloke , som forblændede Thor , paa forskellig Vis , vi har været i de to Roller , naturligvis uden at det har været Dem bekendt . Jeg havde knap ventet Dem saa tidligt . Det taler for Deres Smag at De er her igen , Livet var Dem ikke værd . Jeg kan jo nu glæde mig ved Deres Selskab for Fremtiden , hvis De erindrer vor Kontrakt . De vil stige ned til mig . Døren ind til Ovnen stod aaben , en hvidglødende Firkant , Doktor Renault skottede til den . Hvori bestaar Deres Helvede ? spurgte han , som en Mand der gerne vil vide det . Ja Ilden er jo af præserverende Natur , svarede Hr . Asbest . De der er kommen til mig disponerer jeg over til enhver Tid . Jeg kan vise Dem et Eksempel . Han tog en lang sortemailleret Fork og stødte ned i Ildrummet gennem Døren med den , søgte lidt rundt , som en Fisker i et Hyttefad , og kom op med en Mand paa Gaflen , en Mand Doktoren straks kendte , hele Verden havde kendt ham , et stort , frygtet Finansnavn , og Manden selv af vældig Statur , korpulent som en Hval , med store svampede Træk , ingen Tvivl om hans Identitet . Han var hvidglødende , da han blev halet op , men kølede af til Rødglødhede , mens Hr . Asbest holdt ham udenfor Ilden . Hr . Asbest stangede ham ned igen . 208 Doktoren lænede sig lidt frem og saa ned gennem Døren . Dybt , dybt nede , en Mil nede , øjnede han gennem den klare Ildluft en Storby , hvidglødende ogsaa den , som en Rist , med Husblokke og lange Færdselsaarer , en umaadelig By ... Kendte De ham ? spurgte Hr . Asbest , da han havde stukket Finansmagnaten ned igen . Doktoren nikkede . Hr . Asbest stangede ned i en anden Egn af Ovnen , dybt ned , gennem et Par Aartusinder , lod det til , og da han kom op igen med Gaflen havde han ingen ringere end Alexander den Store paa den . Det var ham , let kendelig efter Portræterne , især London - Busten , en smækker Muskelmand , meget smuk og velbevaret i Ilden , med Løveudtrykket , den uforlignelige , guddommelige Lynkraft i Trækkene , Ungdommen selv , i et Spring mod Bedrift . En hellig Oplevelse var det at se Alexander den Store Ansigt til Ansigt . Hr . Asbest kun lige viste ham frem et Øjeblik , saa sænkede han ham varsomt ned i Ildregionerne igen . Er der ellers nogen speciel Person De kunde ønske at se ? spurgte han Doktoren . Doktoren tænkte sig om . Var det muligt at De kunde vise mig Afrodite fra Kyrene ? Hr . Asbest vendte sig mod Ovnen , søgte ikke længe og kom op med en Kvinde , en lang , ganske nøgen ung Pige . Det var Anne Kielstra . Hvidglødheden skiftede over i Rosa , som et anløbende Metal , idet hun kølede af udenfor Ilden , hun saa ud som om hun sov . Hr . Asbest holdt hende stille , netop saa lang Tid at man kunde se hende , fra øverst til nederst ; saa sænkede han hende ned i Ilden igen . 209 Han fandt Doktoren meget bevæget , da han saa paa ham igen efter Konfrontationen . De tav begge en Stund . Ja , sagde saa Hr . Asbest og lod til at ville komme til Sagen , det essentielle ved vor Aftale , Betydningen af at De falder mig til , var vi jo enige om bestaar i at vi bytter Personlighed , en Grille af mig , De overtager min Natur , og jeg Deres . De kan begynde med det samme . Som De ser har jeg ingen Interesse af at holde Dem hen i præserveret Tilstand , og jeg skylder Dem ti Aar paa Jorden , efter Kontrakten , De har kun brugt et . Saa hvis De vil kan De gaa op og befinde Dem i mit Skind og slide det i de ti Aar De har tilbage . Jeg kunde tænke mig det , sagde Doktoren , udfordret , han saa med pludselig Energi paa Fristeren . Jeg ved ikke hvorfor noget umenneskeligt heller skulde være mig fremmed . Man lever i Stadier . Mente De De skulde fordrive mig fra Arbejdspladserne gennem Indtryk af Tilværelsens Ufinhed ? Lad mig tage et Liv til ! Hr . Asbest stod underlig stille , som en Mand der momentant haaber at man ikke skal læse i hans Træk ... Men Doktoren var hurtig i Hovedet , slog ned paa ham : De undskylder , men i Henhold til en Klausul i vor Kontrakt hæves dens Bestemmelser i det Øjeblik jeg ønsker mig et Liv til . Jeg ønsker mig det alt hvad jeg kan . Av ! Der stod Hr . Asbest . Han saa lidt halvbegavet ud et Øjeblik , men fattede sig hurtigt , tog det net : Det skal ikke nægtes at det lille raske Omslag i Deres Sindsstemning fritager Dem for Opfyldelsen af Kontrakten , sagde han loyalt . Jeg maa virkelig ønske Dem til Lykke med Deres nye Livslyst . De er fri , kan altsaa vende tilbage til Livet igen , med ti Aar for Dem , ren Fortjeneste , Lamperøg for mig ... 211 Han skiftede Tone , saa forhandlingsvenlig paa Doktoren : Men lad mig dog gøre Dem et Tilbud . Hvis De kan tænke Dem at forny Kontrakten , paa de samme Betingelser som før , kunde jeg yde Dem noget mere favorable Vilkaar . Hvad vilde De f . Eks . sige til at jeg lod Afrodite fra Kyrene gaa tilbage til Jorden og gav hende en Tilværelse igen ? Doktoren snuste gennem Næsen , skjulte sin Sindsbevægelse . Mens han ventede paa Svar lod Hr . Asbest Anne Kielstra stige op fra Ildovnen igen , i staaende Stilling , lige indenfor Døren , som en Afrodite opstegen af Havet , sovende , tegnet i fine hvide og røde Toner , som gjort af Roser , han holdt sine Øjne rettet paa Doktoren , mens han lod hende se , inden han langsomt sænkede hende igen . Jeg kan skrive under straks , hvis De ønsker det , sagde Doktoren . Han gav Hr . Asbest Haanden , og de to Herrer blev staaende lidt med hinanden i Haanden , skulde nu skilles , men havde ligesom ikke endnu haft tilstrækkeligt af hinandens Selskab . Og derpaa steg Dr . Renault op og begyndte paa Livet igen . 210 JOHANNES V . JENSEN DR . RENAULTS FRISTELSER GYLDENDAL