text: SKIBET JOHANNES V . JENSEN DIGTE . HIMMERLANDSHISTORIER I — II . HIMMERLANDSHISTORIER III . 2 . Oplag . KONGENS FALD . MADAME D ' ORA . HJULET . BRÆEN . 4 . Oplag . EKSOTISKE NOVELLER : SINGAPORENOVELLER . LILLE AHASVERUS . INTERMEZZO . SKOVENE . MYTER OG JAGTER . NYE MYTER . MYTER . Ny Samling . DEN NY VERDEN . NORDISK AAND . SKIBET GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG MDCCCCXII JOHANNES V. JENSEN KJØBENHAVN — FORLAGSTRYKKERIET INDHOLD Side Foraarsbørn 7 Paa Sjælland 25 Guderne falder 48 Havets Vej 63 I Normannerhæren 98 Mod Solen 121 Himmeriges Riges Forstyrrelse ... 138 Karlsvognen 161 Den gamle Eg 179 Broder Parvus 195 Klokken 215 Sildemarkederne 217 Købmannehavn 234 Egen og Bøgen 251 FORAARSBØRN DET almindeligste Ukrudt i Nordevropa er Fandens Mælkebøtten , Børnenes Blomst . En af de første varme Formiddage tidligt i Maj springer den ud i Massevis og paa en Gang , staar ildende gul og higer med hele sit runde tørstige Ansigt op imod Solen , den ene Familje ved Siden af den anden saa langt man kan se , som en Guldskat der er strøet ud over Agrene . Siden naar Skoven er udsprungen og det er lyse Nætter og lange solede Dage , sætter Mælkebøtten Frø , de luftige Dunboller der staar som smaa Sfærer i Græsset , Nuets og Forgængelighedens flygtige Symboler , indtil de brister i Vinden og Fnuggene gaar paa Rejse ud i det Blaa . For hvem der bryder sig om at se det er denne aarligt genkommende Blomster - 8 FORAARSBØRN fest , som den nordiske Natur selv højtideligholder , til Minde om vore Forfædre , Menneskehedens frodige Barndom . Ved Tøbrudstid i Sverig og Norge , naar Solen begynder at funkle som nyfødt Ild over de hvide Skyer og blander sit Spejlbillede som tusind brudte Sole i al den smeltende Væde der styrter fra Fjeldenes Bryn , naar Sneen avler Vand med Solen og Vandet føder Lys , da er det de Gamles Hjærte der svulmer i Naturen . De er os nær , de stærke Sværmere der har været døde i tusinde Aar , men som har ladt udødelige Frasagn efter sig om deres Vandringer , det Lavinesind der fik dem til at bryde ud over Landegrænserne i hele Folk ad Gangen , det ene Slægtled efter det andet . Vore Forfædres ældste Historie , Folkevandringen , Vikingetiden , er dunkelt sammenblandet med Foraaret og vore egne tidligste Barndomserindringer , de første Blomster , det første blændende Udbrud af Foraarssolen , hvormed Verden begynder . Svælget i den nordiske Natur , Aarstidernes mægtige Leg med Tilværelsen , skabte de Gamles Instinkter . Hele deres Liv sam - 9 FORAARSBØRN lede sig om Foraaret , alle Aarets Omskiftelser bar hen dertil . Solhvervet gav Spiren til deres første Tilbedelse , der grunder sig i Taknemlighed . Vinteren spærrer dem inde og hærder dem , Foraaret , den store Befrier der aldrig svigter , løsner alle Kilder og lærer dem Tro . Mens de vokser som Mennesker , sætter de bundne ubevidste Kræfter , der oprindelig skyldtes Aarstidernes Rytme , sig fast og bliver Træk i Karakteren . Haabet der er knyttet til Solens Genkomst gør sig fri og bliver til en Naturkraft selv . Hvad der først kun er Sollængsel bliver hos Nordboen til Udve , Vandrelyst , og omsider ved indre Vækst til en Længsel , der er hinsides Tid og Rum og alle kendte Ting , en Idé . Den nordiske Sjæl er en mægtig Higen ud over sig selv . Men al Længsel , enhver Idé , stammer ned fra iboende Frugtbarhed . Hvor der ingen Grøde er , udvikler selv Solen kun Hede . Det Folk , i hvis Sjæl Foraaret udvidede sig og blev til en indre blomstrende Verden for sig , var ungt og svulmede af Friskhed , det nærede sig haardført af Modgang , Snevejr og raa Storme ligesom Mælkebøt - 10 FORAARSBØRN ten og bredte sig graadigt som den , selv hvor intet andet Ukrudt vilde slaa Rod ; det var et Folk i sin Barndom , et Folk af Børn , saavel i overført som i bogstaveligste Forstand . Det hedder at hvor der er Nød er der Børn ; de Gamle der maatte slaas med et fjendtligt Klima uden endnu at eje Vaabnene dertil tjener til Eksempel derpaa . Det var som om hvert ondt Aar frembragte en Mund mere i hver børnerig Familje . Kaarene bedrede sig kun smaat , men man blev uhyggelig hurtig flere om Appetiten . Men hvor der er Børn er der ogsaa Vaar . Ikke for ingen Ting sættes Børnefødslerne i Norden folkeligt i Forbindelse med Storken . Foraaret knytter de to Forestillinger sammen , de spæde Børn og Storkens Komme i Landskabet . Storken selv er et af Børnenes ældste Minder stammende fra den første Gang de fra en rudeløs Jordhytte bliver bragt ud i Luften , den første varme Dag om Foraaret , hvor en nyskabt Verden møder Barnets Blomster - 11 FORAARSBØRN hud og uprøvede Øjne . Den Spædes første bruskede Fægten med lukkede Hænder gælder Storken , som vader nikkende og klog mellem de guleste Ranunkler i Mosen . Et Genskær af Moderens Lykke over at kunne tage sin Nyfødte med til Kilden og sole Vidunderet i det Fri er falden paa Foraarsbringeren , den kære Stork , hun har delt sit Hjærte med den paa Mødres omfattende Vis og følt for den , naar den samlede til Rede , som om det var hende selv ; saa Børn og Stork og Foraar er virkelig bleven næsten et og det samme , selv om Aarsagsforholdet er bleven misforstaaet . I alt Fald der var mange Børn og ogsaa mange flere Storke i Fortidens Skandinavien end nu . Landet var vaadere , en stor taaget Mose over det hele . Vejret i sig selv var yngre , omend ellers det samme som nu , ikke saa meget Vand var løbet i Stranden , Jorden var fugtigere , laa Hav og Himmel ligesom nærmere , endnu dryppende af Skabelsen , Istidens Bad . Til den ene Side Østersøen , Moder til Skyerne , de vaade Køer med bristende Yvere , der vandrer i Flokke over Himlen , til den anden Side 12 FORAARSBØRN Nordhavet med Taage og Regn . Nedbør nogenlunde hele Aaret rundt , Havgus og vaad Sne den ene Halvdel , Byger og varm Dis den anden . Sverig hæver sig af Østersøen som en Hval med strømmende Ryg , Vandet løber deraf i stride Elve ; de danske Øer ligger lave og ligesom druknede i Havet med Fjorde der trænger dybt ind i Landet og Vandløb som gaar fulde til Randen gennem tykke vaade Skove . Det raa Vesterhav berender Jyllands Kyst , Nordhavet dundrer sortegrønt ind mod Norges Mure . Skyerne slæber Regn ind fra Havet og slæber den ud igen , Taagen sidder Skoven i Toppen , vaadt altid , baade oppe og nede . Dette Vejr , som de endnu ikke havde gjort sig uafhængige af , var vore Forfædres Liv . Vejret var dem , og de var Vejret . De regnede med Regnen , og den var frugtbar , gav Korn og Ukrudt og Oversvømmelser som gik baade Land og Fæ over Halsen . Overflod og Hungersnød afløste hinanden , Folk blev for mange , og Folk døde ud . Det haglede og blev godt igen , som naar Børn græder , Tordenen slog , og Lynet splittede 13 FORAARSBØRN Himmelhvælvingen over Hovedet paa de Elendige , som krøb i Jorden og naar det var forbi lod sig lokke ud i det Fri igen af den rensede Luft og af Regnbuen , der spejlede sig i deres Taarer . I alt hvad der hændte var der Haab . Solen luede kraftigere for dem , med et ligesom nærmere Ildskær , der trængte dem i de vilde Nerver . Noget laa altid i Luften for det Folkefærd med vaad Hud der var givet Vejret i Vold , deres Porer , hvert Haar paa deres Krop var medvidende i Dagens og Aarets Gang . Tiden eksisterede kun for dem som en følsom , aldrig mættet Forventning , saadan som den Børn lever i . Vore Forfædre var som alle Vilde store Børn . Men selv de der lever hele deres Liv under Barndommens Tegn ældes og maa dø . Yngre er altid Ungdommen , det ny Kuld der vokser op og tager Forventningen i Arv . Det ny Kuld , det er Foraaret , Tilværelsen begyndt forfra , naar den forrige Slægt er bleven kold og hjemfalden til Vinteren . De Unge kommer som Solen , April om igen , Fugletrækket og de varme Nætter , og de kommer paa en Gang , efter For - 14 FORAARSBØRN aarsbebudernes Skik , rotter sig i en Fart sammen til en Generation og tager Landet med Storm . De skal sejre , for de har Levetiden for sig , og de er de fleste . Hver Gang en Folkevandringsbølge gaar ud fra Norden og sætter sig et Spor i Overleveringen er det saadant et Foraarskuld , et Overskud af Ungdom der fuldbringer sin Skæbne . Og der var altid Overskud . Det var som om hvert Lune i det foranderlige nordiske Vejr , hver Byge , hver Snestorm og hver drivende Sky blev til et menneskeligt Væsen . De søde Sommerdage hvor Varmen blæser ned , Tordenluften og det bølgende Korn , Høslet og lyse Nætter , Efteraaret med vilde Bær og Skoven fuld af Nødder , det er klart at naar Mennesket har saa gode Dage er han ikke alene . Midvinterstid med bidende Frost og Solen næsten uddød er ingen uselskabelig Tid heller , bare man er pakket vel ind i sine Skind med et Baal , der aldrig gaar ud , i Jordhytten , og forstaar at leve i Haabet . Længslen efter Sommeren i de lange sorte Nætter kan berøve Folk Mælet , men et Barn mere bliver alligevel 15 FORAARSBØRN det levende Udtryk for hvad der ikke fandt Ord , et lille dæmrende og overalt afrundet Væsen som Solpletterne under Løvet i Skoven . Der kommer Børn af Uaar og Hungersnød , hvor magre Forældre holder sammen under Fasten og ser Rigdommen i et nyt Liv . En Oversvømmelse affolker hele Landskaber , men er der kun to til at drive omkring paa Ristaget af et Hus indtil de strander paa en Holm med Bær nok til Livets Ophold , da er de selvtredje inden Vandet falder , og fra dem kommer en ny Befolkning , et helt nyt Herred , til at nedstamme . Til Tider er det som om alle gode Livsbetingelser , Sol , Varme og Væde slaar sig sammen paa en Gang , og da finder der ligefremme Massefødsler Sted , et rent Tvillingaar , og samtidigt skal det ikke fejle , at der kommer umaadelige Sværme af Storke til Landet , og at Frøerne yngler noget aldeles uhørt , ikke at tale om , at det er Lemæn - og Oldenborreaar ! Hytterne myldrer over af Børn naar saadan en almindelig Landeplage har gæstet Herrederne . Hver Familje ligner en frisk Gren tæt besat med Knopper , en Pilegren 16 FORAARSBØRN om Foraaret ; smaa Barnehoveder titter frem allevegne , som om det er selve den fortryllede Skov hvor Menneskelivet bliver til . Men de er meget virkelige , og Hjælpeløsheden i Moders Skød varer ikke længe . Hytterne kan ikke holde dem . Saa saare de bare kan stamme afsted i oprejst Stilling og er bleven udrustet for Tilværelsen med et lille Skind om Hofterne og et Par Rovdyrtænder i en Senetraad om Halsen til Værn mod Skovens Farer , slippes de ud i det Fri , hvor de straks bliver optaget i den løsgaaende Flok der hører til i Nabolaget . Her taber de hurtigt Hjemmepræget , man regner med dem knap nok som Børn der hører til dér eller dér , men i al Almindelighed som Enkeltvæsner af Flokken , den man iøvrigt opfatter som en Krænkelse af Naturens Orden . Flokken , Børnene som Begreb , er et skrækkeligt Begreb . Kun Mødrene bærer over med dem , for de kan endnu skelne deres egne i Flokken , haler med den største Sikkerhed en ud af Hun - 17 FORAARSBØRN drede , en ganske ukendelig Unge , som end ikke lyder nogetsomhelst Navn , men som naturligvis er yndig . Takket være Mødrene faar de Lov at leve . I øvrigt ser man sjældent noget til dem , de sværmer ud sammen fra Morgenstunden og kommer kun hjem enkeltvis nu og da for at kræve Mad og buldre op i Hytten , sjældnere og sjældnere , for efterhaanden som de vokser til opdager de at man kan leve af allehaande vildtvoksende Ting i Skoven , Æg og mindre Dyr , eller af hvad Stranden giver , Muslinger og Fisk , som man snart lærer at fange og som det er en Nydelse mere at tilberede selv ved sit eget lille Baal saa langt fjærnet fra menneskelige Boliger som muligt . Føden skænker de ellers ikke mange Tanker , vel at mærke naar de har spist , Dagens Gerning er at suse op og ned ad Træerne i Skoven og flyde om paa alt hvad der vil bære paa Vandet . En yndet Adspredelse den lange uforgængelige Barnesommer igennem er bare at galoppere frem og tilbage i Landskabet , op og ned ad Bakker og Dale , i sluttet 18 FORAARSBØRN Flok og øve sig i Menneskehyl . Det er gærne mod Skumringen , at denne Trang til at give sig Luft i sønderreven og vildsom Tuden melder sig , den er saa fæl , at den bringer selv Ulvene til Tavshed , og hjemme i Husene kryber det de Voksne ned ad Rygraden ved at lytte til deres Afkoms Nattemusik . Sagtens betød den , at Flokken var i Færd med helt at rive sig løs fra de beboede Steder og vænne sig til at blive ude om Nætterne , de skulde vel overvinde deres Skræk for Mørket ved at hyle i Flok . Men de blev selv mere ophidsede og ustyrlige deraf . At møde dem en Aften , naar de havde tudet sig gale , var en livsfarlig Sag , men det faldt naturligvis ikke voksne Folk ind at komme i Skoven efter Solnedgang . Undertiden forsvandt Flokken totalt fra sit Udrugningssted og leverede saa Kampe med andre Horder længere borte fra , som de var stødt paa i Skoven , eller indlod sig i fredeligt Samkvem med dem , hvoraf der fulgte at flere Flokke sluttede sig sammen ; der kunde foregaa Ting i Vildmarken , som Forældrene dannede sig et undrende Skøn FORAARSBØRN 19 over af deres Afkoms mere eller mindre lemlæstede Kroppe , naar de en sjælden Gang viste sig i Hjemmet . Her havde man iøvrigt tilstrækkeligt at tænke paa med den nedre Ende af Kuldet , som stadig skød nye friske Skud . Inden man rigtig ved af det , eller det er et Forhold der tages i Arv fra den ene Slægt til den anden og altsaa en given Sag , er Landsbyen forsynet med en frit omstrejfende Horde af Unger i alle Aldre , lige fra smaa flinthaarde Hurtigløbere med fem - seks Somres Fregner imellem Haarrødderne til lange , hæse Lømler der vel egentlig skulde kaldes Voksne , men som ingen har brudt sig om at tage ud af Flokken . Flokkene fra Landsbyerne smelter sammen med andre fra Oplandet , indtil Herredet har bragt en sand Hær af Mindreaarige paa Benene , et nyt ungt Folk inden for det gamle og med stærk Tilbøjelighed til at holde sig for sig selv . Forholdet til Landsbyerne er ikke det allerbedste , de Unge udviser en Kulde som ikke er til at tage fejl af mod de Gamle , som dog mente 20 FORAARSBØRN det saa godt i sin Tid da de lagde Grunden til dem . De udvikler sig snart til en aaben Fare for Samfundet , det vil sige de Ældre , og da Ingen kan skelne sine egne mere , opfattes Omstrejferne som rene Fremmede , Fjender af den bestaaende Sikkerhed hvorfra man kan vente sig det værste . Saa træder Flokken omsider ind i Mandbarhedens Krise . En eneste Sommer gør det , for dem der er lige gamle , og den Sommer fornyer Verden sig for anden Gang for det nye Kuld . Storken fanger Opmærksomheden igen og blander sig med barnlige Erindringer , som om man aldrig har set den kloge Fugl før . En vis Længsel efter Arnen melder sig , efter en fjærn spæd Verden man næsten har glemt , da man var hjemme hos Moder . Bandens værste Bødler , efter hvis Fødder der ikke vokser Græs paa Jorden , begynder at overlade det groveste Krigerhaandværk til de mindre og falder selv i Smug tilbage til Ting der minder om da de var ganske smaa . Fugleunger tages i den hule Haand og beskyttes , læg - 21 FORAARSBØRN ges omhyggeligt i Reden igen efter at man hemmeligt har holdt dem mod Munden og følt hvor de er bløde ; Kilden benyttes som Spejl af opløbne og tyknæsede Individer , som før kun kom der for at slubre Vand , da de var kønnere ; man gaar med lukkede Øjne mod Søndenvinden og lader den famle i Ansigtet og stryge sig paa Lemmerne , er ikke til at komme nær for Kildenhed i Legen ; man begaar raa Ting og udsætter sig for Skændsel ved Kælenskab , vekselvis ; man søger Ensomhed og kan dog ikke bære Livet alene — kort sagt Drengene er ved at blive Mænd og Pigerne Kvinder . Uhørte Ting høres fra Flokken . Dumpe Oprørstegn rygtes af forskellig Art , skamløse Krav , Madlyst , Skraal om Frihed , som om disse Rasende uden saa meget som en Græstørv de kan kalde deres egen ikke var frie nok ! Det kommer til grel Krænkelse af Ejendomsretten , Legemsbeskadigelse og tilsidst hele samlede Overfald paa Landsbyerne . Saa er Maalet fuldt , de Unge maa væk , inden de bliver for stærke , ud af Herredet med dem ! De gaar da ogsaa gærne 22 FORAARSBØRN godvilligt — bare de Gamle var kommen i Tanker om det noget før ! Paa deres Vej mod Norden møder Trækfuglene Udvandrertoget , der søger den modsatte Vej , en Horde paa Hundreder der undervejs samler andre Bander op og bliver til Tusinder , unge Krigere til Hest og til Fods , Kvinder , Børn og Husgeraad paa de lydeligt knirkende Oksekærrer , Kvæget og hvad anden Arvepart man har undt dem , bag ved i en lang arbejdende Procession gennem Skoven . Hammeren er svungen over det fuglefri Selskab , den gamle Egetræsgud staar besprængt med friskt Blod hjemme i Lunden efter dem , og Offergoden tørrer med et lettet Suk den varme Nyretælle af sine Mundvige . Saadan har Urbefolkningen omkring Østersøen , i Skandinavien og Tyskland , sendt sine Overkomplette afsted , og deres senere Skæbne , Nybyggerliv og Udformning til Folk , Sammenstød med Fremmede og Opbrud paa ny , indtil de som efter en fælles Lov fortoner i Middelhavslandene , 23 FORAARSBØRN udgør det ældste Motiv , Stammyten , i vore Forfædres Historie , selv saa langt tilbage at al Overlevering er udslukt . I en forholdsvis nyere Tid flytter Udvandringscentret sig nordligere og finder overvejende Sted fra Kysten , Foraarsbørnene samler sig og søger hjemmefra til Søs . Fra Skærgaardene i Sverig , fra den aabne Havstrand i Norge og fra Fjordene i de lave danske Øer løber Skibene ud med det unge begærlige Mandskab , der har blandet deres Soldrømme sammen med hvad de har hørt om Sydens Herligheder . Motivet hvormed de indskriver sig i Historien er det gamle , Længslen , den Sindets Udvidekraft der fortsætter sig i Slægter af Havomfavnere og Opdagere af Verdner og aldrig ser sin Higens Maal . For skønt de Gamle var store Virkelighedsmennesker laa Tilværelsen for dem i deres Drømme . Hvad der for dem var Tilværelseskamp er derfor for os Poesi . Saa rejser de efter det forjættede Land og kommer , som vor Barndom , aldrig tilbage . Viben har set dem rejse , har siddet fry - 24 FORAARSBØRN sende paa sin Tue og skreget , er fløjet op og tumlet ned igen , utrøstelig , saadan som Viben siden kaster sig over nordiske øde Enge hvert Foraar og klager over Ungdommen der var , Ungdommen der er rejst . PAA SJÆLLAND DE sjællandske Drenge stod i Oprør . Der var for mange af dem , og de var altid sultne . Udenfor de beboede Steder var der hele lovløse Sværme af ungt Folk , som var stukket af fra Hjemmet og levede som Vildmænd i Skovene , hvor de sov oppe i Træerne om Natten ; eller de flød omkring i Stranden i raat tilhuggede Træstammer , som de paa svundne Tiders Vis havde udhulet med Ild . De Gamle , som naturligvis boede i jordfaste Huse og tog ud at sejle i ordentlige klinkbyggede Fartøjer , rystede paa Hovedet ad deres Efterkommere , som i Stedet for at gøre Fremskridt lod til at ville vende tilbage til Urtilstanden . Sommeren var Drengenes store Tid og Forældrenes Sorg hvad Afkommet angik ; 26 PAA SJÆLLAND i Maaneder hørte de ikke fra dem , uden naar Uvornhed eller Ulykker rygtedes . Om Vinteren indtraadte der en Slags Vaabenstilstand , saa kom de Unge luskende hjem med nogle Tommer lagt til Væksten og et skummelt indadvendt Væsen . Saa længe der var noget i Forraadskamrene og en Krog i Asken for Natten , kunde de Gamle bruges . Men hvert Foraar brød Krigen ud paany . I et af Herrederne paa Sjælland gjorde de Unge et Foraar Strandhug paa deres egen Fædrenejord og belejrede Landsbyerne , en Raskhed der skønt grov vilde have været til at le af , hvis de ikke havde gjort sig skyldig i en uhørt Dødssynd , Hærværk mod selve Guderne , hvorved de tilføjede de Gamle ubodelig Skade og gjorde sig selv til Udstødte . Herredet laa ud mod Øresund paa Østkysten , hvor der i Fortiden var mindre ryddet og bebygget end i Landskaberne omkring Isefjord . Skoven stod saa sammenhængende og tyk at Vildnisset dannede en naturlig ubestemt Grænse ind ad Landet til imod andre beboede Strøg . I 27 PAA SJÆLLAND Udkanten af Skoven som gik helt ud til Stranden var der Lysninger med Landsbyer og store Gaarde , hvis Beboere holdt Kvæg paa Skoven og drev lidt Agerbrug . Langs Kysten laa Fiskerlejer , hvor Befolkningen var optaget af Silden i Sundet og den Handel og Omsætning der fulgte dermed . Strandboerne stod i livligt Samkvem med Omverdenen , Skaaningerne lige overfor paa den anden Side Sundet og Fremmede endnu længere borte , det var et gammelt sejlende Folkefærd , som hurtigere kom i Berøring med nye Ting end de mere faste Folk inde i Landet . I Dalen der gaar fra Sundet op langs den nuværende Mølleaa til Lyngby - og Furesøerne laa mange gamle Gaarde , og her , et Stykke oppe ad Aaen , havde Herredet sit Ting , her laa Gudernes hellige Lund , Viet , og her boede Storbonden , som var Herredets Førstemand og forestod Ofringerne . Bebyggelsen her var ældgammel . Bønderne holdt uforstyrret ved Gudsdyrkelsen og de hellige Fester , som gennem umindelige Tider var overleveret fra Fædrene . Der bestod en meget enkel og 28 PAA SJÆLLAND ukrænkelig Pagt mellem Guderne og saa de gamle uafhængige Slægter ; Guderne gav Vejr og Vækst , og Bønderne , som ejede Jorden gennem deres personlige Velvilje , gjorde Gengæld med passende Ofringer af Kvæget og Afgrøden , ved særlige Lejligheder ogsaa et eller flere Mennesker . Guderne yndede meget Hestekød , og det var godt , for Bønderne elskede det saare , og da Guderne gerne nøjedes med en Bolle af Blodet , blev Resten deres Part . Det forstaar sig at kun de der hørte til Ætterne havde Lov at spise Hestekød . De store Begivenheder , saadan hvad Kongerne tog sig for , var ikke kommen til Egnen endnu . Man levede Bondens Liv og fristede Søen i al Tarvelighed . Men man fulgte med i hvad der skete udenfor , og lagde en Handelsmand ind til Kysten med sit Skib , strømmede Alverden til , snarere for at høre de friske Tidender udefra , hvor noget skete , end for at handle . I de lange drøje Vinteraftener , naar Folk sad om det bragende Baal paa Gulvet , Kvinderne ved 29 PAA SJÆLLAND deres Arbejde , og et Horn med Øl eller Mjød gaaende rundt mellem Mændene , som kanske skrabede paa en Spydstage eller bødede et Garn , var Fortælleren , den herlige Mand med Hukommelsens Gave , Midtpunktet i Forsamlingen , særlig hvis han var en Omvandrer med nye Kunster og den lidt fremmede Klang i Tungemaalet , der er som sød Trolddom i Hjemmeføddingens Øre . Saa lød Sagnhistorierne og de forunderligt stærke Kvad , der kunde faa en Mand til at blive som ude af sig selv , om Konger og Kæmper og fjærne Riger , Rolf Krake , Sigurd Faavnesbane , indtil Baalet syntes at fylde hele Stuen og der sprang blændende Skikkelser fra Ilden op i Røgen under Taget . Yderst i Kredsen af de Lyttende , hvor Baalet lige kunde naa at belyse deres vilde Træk , rugede da Drengene . De hang ved Fortællerens Mund , saa at Ansigtet dem selv uafvidende gik paa dem og som i et Spejl gengav alt hvad de hørte , de turde næsten ikke glippe med Øjnene af Frygt for at miste noget . Ildens Verden var over dem , de gyste saa det ligefrem knitrede 30 PAA SJÆLLAND dem ud af Haaret . Vindens Stød i Røghullet over deres Hoved var et Prust af Vidunderhesten , de netop hørte om , der rendte gennem Luften . Det var paa Regner Lodbrogs Tid . Og naar Fortælleren kom til ham , skiftede Drengene Stilling , drog et Suk og hang som forstenede ved hvad de nu skulde høre . Ildskæret stod i deres stive Øjne , Næseborene videde sig ud , og sammen med Duften fra Mjødhornet , der var som en Skærsommerdag fuld af Blomster og Bier , Lugten af det brændende Ved , der var Skoven selv , Skoven naar Solen bager Harpiks ud af de grønne Træer — sammen med Ilden og Skoven og Sommeren , der skønt fjærn var i deres Næsebor , inddrak de Fortællingerne om Kongen , den uforlignelige Søfarer og Helt . Ogsaa de Gamle hørte med Forkærlighed om Kong Regner , alt om ham var Virkelighed , tilmed fra ens egen Tid og fra Kredse man kendte , skønt Æventyrets Glans svævede derover . Man vidste ikke hvad der var mest spændende , Kongens Navnkundighed og glimrende Krigerfærd i 31 PAA SJÆLLAND fremmede Lande , hans personlige sjældne Færdigheder , eller Kongens mange berømte Elskovshandler . Alene paa Sjælland havde han , sagde man , ligesaa mange Børn som der var Nætter i Aaret ! De unge Karle led godt at høre om Kong Regners Kviridekærhed , mens de knækkede Nødder sammen med Pigerne ved Ilden , og fandt man to Kærner der laa i samme Nød , hed det sig straks : skal det være dig og mig ! Ølbollen gik hurtigere rundt , Mandfolkene blev saa tørstige , og Kvinderne sad med nedslagne Øjne og fik en Masse spundet , naar Talen var om de utallige Piger Regner Lodbrog havde bedaaret . De fleste Voksne havde set Kongen en Gang for nogle Aar siden da han havde været paa Gæsteri i Herredet , og det var en Oplevelse der aldrig kunde glemmes . Selv i Trællenes underjordiske Hytter pippede man op om Kong Regner , og et Skær af at have badet sig i hans Skønhed sad tilbage paa de grimede Ansigter . Men paa Drengene virkede Regner Lodbrogs Ry mere end som blotte Frasagn , 32 PAA SJÆLLAND det smittede , gik dem i Blodet . De vilde ogsaa være Helte . De vilde ikke være andet , og de forsømte ikke noget for at lære hvad de vidste der hørte til . Det gjaldt om at hærde sig . De forsøgte at hugge Øjenbrynene af hinanden med deres Træsværd og kom fra Mandeprøven med brækkede Næser uden at fortrække en Mine . Den eneste Synd var at være bange , og det var snarere en Ulykke , den var sjælden mellem Drengene ; alt andet tilstødte dem , kun ikke den blege Sindsstemning hvor man lader være , den kendte de ikke . Flokken var bleven udvalgt gennem halsbrækkende Vovestykker , som kun de Duelige slap fra . De havde en Leg hvor det gjaldt om at entre gennem Skoven fra Træ til Træ uden nogensinde at røre Jorden ; kom man til det , var man færdig og kunde gaa hjem til sin Landsby som en Udstødt af de Udstødte . Loven imellem dem var om man kunde følge den Forreste . Efterhaanden som de blev større , blev Mandeprøverne livsfarligere , tilsidst blev Legen mere skrækkelig end om det havde 33 PAA SJÆLLAND været Alvor . En Sommer hængte Drengene sig raskvæk for at vise at de turde og for at „lære at dø " , det blev til en ren Smitte hvor man klyngede sig op for et godt Ord . En hel Del omkom ved denne gale Øvelse , som kun Drenge kunde finde paa . De der døde havde jo ingen Gavn af den haarde Skole de gik igennem , men saa langt frem tænkte de ikke naar de tog Strikken om Halsen . For de efterlevende derimod blev Legen af en meget farlig Betydning , den øvede dem i sorgløs Foragt for Menneskeliv . Antallet af dem havde aldrig haft noget at sige , det var tværtimod deres Brøde , som de altid hørte om , at de var for mange . Og dette med at dø — ja det kunde de jo nu . Det var altsaa Blodet der kom , og saa blev man kold og kunde ikke faa Vejret . Nogle lo underligt og gyste , som om de blev kildet , andre sparkede bare lidt , det var ikke svært . For Resten havde Drengene ingen Forestilling om Døden som en Afslutning af Tilværelsen med det samme ; de af Kameraterne der omkom blev jo ikke saadan helt borte med det samme , de eksisterede som Lig 34 PAA SJÆLLAND endnu en Tid lang , selv om de undergik en uhyggelig Forandring . Endogsaa naar kun Knoglerne var tilbage , var og blev det dog stadig vor Ven , og havde man haft ham særlig kær fik hans Hovedskal en Plads i Kredsen og blev slæbt med , naar Flokken havde Ting for , som man syntes Thorald eller Uffe , eller hvad den døde Broder hed , burde have en Part i . At de gamle rolige Hedninger hjemme paa Gaardene gjorde Hammerens Tegn for sig , naar de en sjælden Gang fik et Indblik i Skovdrengenes Færd , kan man forstaa . Denne sorgløse Omgang med Menneskeliv huede dem ikke . Til Drengenes krigerske Øvelser kom Hungeren , og den var en hyppig Gæst paa Egnen , hvad enten Kornet slog fejl eller man havde Uheld med Kvæget . De var sultne , ogsaa uden Hungersnød , og de spiste hvad de saa . Flokken havde saaledes udviklet sig til en Fare for hele Herredet . Mange af dem var ikke en Gang Børn mere men lange udvoksne Karle uden Spor af Tilbøjelighed til at slutte sig til de Voksne paa Boplad - 35 PAA SJÆLLAND serne ; der var rene Kæmper imellem dem , med Oksekræfter og Sjæle som Lærker , dovne , livsglade og fortrolige med Døden . Der var iøvrigt ikke lutter Drenge i Flokken men ogsaa Piger , ikke faa haardføre Væsner som havde fundet Naade for Drengenes Øjne og udholdt Prøvelserne imellem dem . De trivedes i Skoven , voksede forbavsende hurtigt ud af den Stump Barneskørt de var stolpret hjemmefra i som smaa , de groede som Havrestraa derude i det Fri , Skørtet sad tilsidst tilbage midt paa Livet af dem som Resterne af et Svøb , hvoraf de var skudt ud til begge Ender med lange vejrbidte og lodne Lemmer . Paa en Sommer sprang de ud som Kvinder , blev langsomme i Gangen og fik gaadefulde ensomme Øjne . Alting blev nu i det hele anderledes , Pigerne som før kun havde været taalte under Forudsætning af at der ingen Forskel var , blev med Flid hævet over enhver Lighed for alle . De som før havde udgjort Bagtroppen og som havde maattet bene om - 36 PAA SJÆLLAND kring for at finde Drengene , hvis de vilde være med , behøvede nu kun at sidde lige ned for at faa Selskab og blive Midtpunktet deri , Drengene skulde nok finde dem , de tonede frem i Snesevis og indyndede sig ved Tapperhed og Gaver ; Bikager , Fugleæg og skønne Ting ophobede sig i Pigernes Skød , og de ædle Drenge fremviste som ved et pludseligt Gennembrud nye og blændende Farver i deres Væsen . De var saa fine i Stemmen , at man skulde tro det var Fugle der sang — med mindre Sidemanden bejlede dem for stærkt , for saa brød de ud i et meget lidt nattergalelignende Brøl , med et øjeblikkeligt hvirvlende Slagsmaal til Følge , hvorunder den nysudsprungne Mø sad tilfreds og værdig med Benene under sig i Græsset , fortærende sin Honning , og saa til . Det kunde hænde at en af de Kæmpende blev liggende paa Slagmarken med brækket Ryg , mens Selskabet trak et andet Sted hen i Skoven , hvor det behagede Pigen at sætte sig og være Tilskuer til en hel Sværm af Drenges Falbelader for hendes Skyld . Man styrtede sig ned fra Træer og dykkede til 37 PAA SJÆLLAND Havsens Bund for hendes Skyld . Man udholdt langsomme umenneskelige Pinsler for at stille med de skønneste Tatoveringer foran hendes Pigeøjne og skrabede dem ud igen med Grus , hvis de ikke lod til at behage . Genstanden for al denne Udmærkelse gik rundt i en stille Ro og voksede som Kvinde , forstod inderst inde ikke sit Værd , men fattede sin Betydning , siden Alverden kappedes til Døde for hendes Skyld . Skæbnen modnedes af sig selv for hende , mens hun saa til ; en af de store Drenge gik omsider saa længe og saa vedholdende i Spidsen med Gaver og Slagsmaal , Dødsforagt og alle Ting , at de andre ikke turde nærme sig Pigen mere for ham . Saa var det de to . Ikke saadan at forstaa at alle Pigerne var Skønheder ; for de flestes Vedkommende var Kønnet alt hvad de havde . Men ingen var helt uden Ynde heller . En havde et pragtfuldt Haar , en anden dejlige Tænder , en tredje de smukkeste Ben og ellers ingen Ting , og der var dem der savnede alle disse Fortrin men til Gengæld havde et sødt Øjenpar hvori al Jorderigs Lyksa - 38 PAA SJÆLLAND lighed laa gemt . Hvordan det saa var , den Sommer de begyndte at blive tunge som om deres Hjærte var en Skaal de frygtede skulde flyde over , var der altid nogen som vilde leve og dø for netop det ene skønne Træk de havde . Og var der en som slet ingen Gaver havde faaet af Naturen , ingen Mund , ingen Haar , ikke en Gang et Par anselige Stolper , kun til at støde sig paa baade for og bag , med fattige Øjne og fregnet til Tænderne , alle Burrens , Brændeneldens og Skræppens triste Yndigheder samlede under et , ja saa fandtes der alligevel en som vilde gaa med hende naar hun fik sin Sommer , en der for Skams Skyld bankede hende blot for at være hende nær men som hemmeligt med hele sin Sjæl afhang af Staklens hede Taknemlighed . Men saa er det det hænder at en eneste Pige i Skoven har alle , alle Skønhedens Gaver paa en Gang samlede i sin Person ! Paa hende har Naturen , som giver alt til den der har , ødslet ethvert Fortrin paa Legeme og Sjæl ligesom i et Tilløb til det 39 PAA SJÆLLAND rene Menneske , det der ellers kun er nedlagt i et Folks Drømme . En saadan Pige voksede op i Flokken . De kaldte hende Gevn . Hun havde baade smukt Haar og en dejlig Mund , Tænder som Kildevand og et Ansigt som vilde Roser , hun havde lange trinde Lemmer , saa lydefri og friske som unge Pileskud , der er vokset op i et Stykke paa en eneste Sommer ; al Jorderigs Lyksalighed laa gemt i hendes duggede Øjne , og hun bevægede sig som om hendes Hjærte var en Skaal fyldt til Randen af Livets Under . Ingen var saa god , saa stille og saa glad som hun . Mens Forholdet mellem Drengene og de andre Piger , selv de frommeste , bevarede en vis undertrykt Stemning af Rov , hvor alt var tilladt , som ellers ikke gjaldt indenfor hvert Køn for sig , Overrumpling , enhver Art af Svig , følte alle at Gevn var hævet over denne Form for Omgang , hun var saa ufattelig ærlig og fri at Ingen fandt Hjærtelag til at vise sig troløs imod hende . Der var ikke Skygge af Krig i hendes Væsen , men hun var stærk som en ung Ko , og vilde nogen flytte hende 40 PAA SJÆLLAND mod hendes Vilje , blev hun bare jo længere jo stridere at drages med , holdt ikke op at le men slog tilsidst saa haardt med de runde Hænder at man ikke kunde være det bekendt ; og slap man hende nu ikke , blev hun vred , fik pludselig hede Øjne og brølte stygt , og da var der ingen menneskelig Magt der kunde holde hende mere . Hun var ikke at brydes med som med et Mandfolk , der naturligvis kunde have flere Kræfter men som udtømte dem og enten stod sig eller gav fortabt , hun gav ikke fortabt og blev ikke træt , de sejge Lemmer blev ved at være lige sejge , og jo haardere man tog fat paa hende , des stivere blev hun . Hun blev jo længere jo vildere i Modgang ; men naar Striden var forbi , smilede hun straks og bar ikke Nag el Øjeblik , hun kunde ikke gøre for det , det var ligesom en anden Natur hun havde der satte sig op imod haard Behandling . Med Magt var der ingen Ting at stille op med Gevn . Hvordan skulde hun da vindes ? Kun faa vovede i det hele taget at hæve deres Øjne saa højt som til hende , de fleste 41 PAA SJÆLLAND lammede hun alene ved Styrken af den Følelse hun vakte til Live hos dem . Gevns Dejlighed beskyttede hende som en usynlig uoverstigelig Grænse . Der stod en Sødme i Luften omkring hende af hendes unge Frodighed , hun duftede som Grønsværet i Solskin , naar det har regnet , en fin Varme udgik fra hendes Hud , en Varme der var hende egen og den mest nærende i Verden ; enhver der kom hende blot paa saa nært Hold at han sporede den , blev stille , kunde ikke røre sig med den Rigdom han fik i Sjælen . Den Sommer Gevn sprang ud som Kvinde , blev de store Drenge Mænd . De fleste af deres sædvanlige blændende Kunster naar de bejlede gik af Brug , kun de daarligste uden Blik for Gevns Væsen satte Livet ind paa forfængelige Kraftprøver for hendes Skyld ; der vilde mere til , en ny Form for Liv , Udmærkelser som Ingen endnu havde drømt om . Naturligvis , Kampen stod først mellem de største og modigste , blot for Adgangen til hendes Selskab , og det var en Kamp uden Naade eller Hensyn , til den var afgjort , Gevn fik 42 PAA SJÆLLAND kun de stærkeste at se . Mellem dem udspilledes der igen en Tilværelseskamp der kaldte alle Sjælens fineste Kræfter frem . Hun var Maalet , der hærdede Viljerne til det yderste . Alle efterstræbte hende , hver paa sin Maade og af al Formue , aldrig havde der været en saadan Spænding i Flokken , færre og færre blev de der holdt sig oppe , og tilsidst var der to som endnu aldrig havde været besejret af Nogen eller Noget . Mellem dem stod det sidste afgørende Slag , en stor Begivenhed i Stammen , som endte med at den ene af dem erklærede sig for overvunden . Sejrherre blev en Dreng som i Lighed med Gevn havde alle de Egenskaber samlede paa en Gang , der var spredte hos andre ; han blev ene tilbage af dem alle . Han hed Germund . Det blev saa Gevn og ham . Efter Kampen blev Germund Flokkens erklærede Anfører . Og han forstod at give den almindelige Lovløshed Retning . Under hans Ledelse begyndte de Unge i Skoven at samle sig til et Folk i Folket . Barnetilværelsen for deres Vedkommende var endt , noget nyt maatte ske . Om Germund er der iøvrigt at fortælle at han stammede fra en af Gaardene men havde glemt sit Ophav . Saa langt tilbage han kunde huske havde han levet i det Fri , havde gennemgaaet alle Graderne i Drengeflokken , udsat sig for og overlevet enhver Art af Død . Han var den hensynsløseste og havde det hurtigste Hoved af alle sine Jævnaldrende . At han i det hele taget endnu levede med alle Barndommens Farer bag sig , hvor han aldrig en eneste Gang naar noget kunde voves havde ladet det ugjort , skyldtes hans enestaaende Lykke . Heldet fulgte ham og som det syntes ham alene med en forunderlig Vedholdenhed . Hængte han sig brast Grenen , og holdt Grenen gik Strikken i Stykker ; Døden vilde ikke have ham ved Hængning . Faldt han ned fra Toppen af et Træ , slog han en Uven ihjel , som stod nedenunder og glædede sig til hans Fald , og kom selv uskadt derfra . Gik han lige i Gabet paa en Bjørn , haabløst fortabt , saa skulde det nok vise sig at være et ældgammelt Dyr med udfaldne Tænder der tyggede forgæves paa 44 PAA SJÆLLAND Mennesket og klemte ham med de bruskede Gummer , til Germund skruplo over at blive kildet saa forbandet ; heller ikke Bjørnen skulde være hans Bane . Sundet vilde ikke have ham , han var kuldsejlet og tilsyneladende druknet mangen god Gang , og hver Gang havde Søen givet ham op igen . Faldgruberne i Skoven som andre spiddede sig i , vilde Dyr , Hængedynd , Hugormebid , Vaadeskud , den første Vinteris som hvert Aar tog sit Offer , alt havde han fristet og var kommen derfra , erfaren som Ingen og med mangt et Ar men urystet , stadig lige dumdristig og levende , parat til at gøre alt om igen og mere til . Hvad Germund havde fremfor andre var hans utrolige Hurtighed . Det var som om han kunde gøre sig usynlig , man kunde ikke se ham , naar han gik i Gang med noget , saa lynende hurtig var han i sine Bevægelser . Der blev ligesom en blændende Taage hvori ikke et men hundrede Lyn lynede ovenpaa hinanden , naar han begyndte at slaa . Han vejede ikke Knytnæven først , spaaede ikke Modparten en 45 PAA SJÆLLAND lang Ulykke men vendte allerede Ryggen til fuldbragt Gærning , endnu inden Nogen syntes der var begyndt . Betænke sig , han havde betænkt sig , var allerede færdig ! Beslutsomheden laa i ham som et altid rede Lynnedslag ; det var denne fødte Hurtighed der hver Time paa Dagen fik ham til at udæske Døden , men det var ogsaa den der var Aarsag til hans Lykke . Man forsøgte at lære ham Hurtigheden af , var saa rap at man kom for tidligt , og igen var det Germund der triumferede ! Han var beundret af alle og meget frygtet . Der stod en Eg i Skoven , et vældigt Træ med vidtudbredte Grene , fra gammel Tid et Samlingssted for Flokken , som brugte at holde Raad her om Dagen og sove oppe i Træet om Natten . Det havde saa mange magelige Kroge , forstod at runde en Gren saa godt , lige til at putte sig til Rede i . Her var et Kvidder af Fugle og af vilde Børn som vaagnede med Solen , hele Træet skælvede ud i de yderste Kviste , som om det lo , af det skjulte Liv der rørte sig i 46 PAA SJÆLLAND dets Krone . Men efter at Germund havde slaaet alle af Marken , boede han og Gevn der alene . En Dag kom Germund til at fatte hvor Træet var ham kært , han saa pludselig den store Eg fra Rod til Top som et mærkeligt skønt Væsen han aldrig havde haft Øje for før , det faldt paa hans Hjærte at saa inderlig godt et Træ som dette gaves der ikke , det stod der og levede paa sin Maade , med ligesom den samme smukke Luft om sig som den der omgav Gevn . Træet stod i en Lysning paa et højt Sted i Skoven , hvorfra man kunde se vidt og bredt ned til Sundet og langt ind i Sverig . Hvor ofte havde Germund ikke fra en af de højeste Grene i Egens Top nydt et gyngende og luftigt Udsyn over den vide Verden og holdt Øje med en eller anden hemmelighedsfuld Skude der for alle Aarer kravlede op mod Modvinden gennem Sundet . Han kendte de kuplede Skovbryn der sluttede Lysningen inde og aabnede sig med skyggefulde Porte , hvori høje forgrenede Bøge tegnede sig som Støtter og en 47 PAA SJÆLLAND Hjort med langsomt vuggende Gevir nu og da viste sig , han kendte det , havde aldrig kendt andet , og dog kom det ham ved paa en anden Maade nu end før . En Glente over hans Hoved , Sundet derude der skred blaat afsted og tonede ind under Taagen , som skjulte Skaane , Pindsvinet der tridsede i Græsset , det var altsammen bleven en Verden ikke uden for ham men i hans Hjærte . Det var Gevn der var gaaet over i alle levende og livløse Ting , han følte uden at forstaa det , at Skoven , Himlen og Sundet var hende , Jorden havde hendes Venlighed , selv i Blomster og Straa var der noget godt , en stille Sjæl som havde laant sin Godhed fra hende . 43 PAA SJÆLLAND GUDERNE FALDER EFTER en lang Vinter , hvor Forraadene slap op og en almindelig Faste havde gjort Sindene glubske , navnlig hos Ungdommen som voksede og maatte have Mad , var det saa at Overfaldet paa Herredet fandt Sted . Der var gaaet alvorlige Uroligheder i Forvejen . Hele den sidste Del af Vinteren havde den sultne Ungdom vist sig ophidset og nærgaaende snart her snart der , hvor de havde Mistanke om at Levnedsmidler var stukket til Side . De kom i Flokke og viste med en kortfattet altædende Gebærde paa deres Tænder ; nægtede man dem noget trængte de ind og ransagede Husene og gik med hvad de fandt . Nogle Steder søgte man at stille dem tilfreds ved at byde dem Sild , den eneste Slags Mad der aldrig GUDERNE FALDER 49 slap op , men det var ikke til Maade . Sild — Drengene ligefrem skreg , naar man nævnede Sild , de skraalede i Kor uden Forklaring blot for at overdøve den der snakkede om Sild . Det var Brød de vilde have , de tyggede hellere en Haandfuld umalet Korn end aldrig saa meget Saltmad , Vinteren havde været forfærdelig lang , de var salte helt ind i Sjælen , deres Aarer tørstede efter Kærne , noget sødt der smagte af Solskin og af det Grønne . Selv røgede Spegeskinker , Hjemmenes Skat og store Sjældenheder det Aar , rynkede de paa Næse ad og bankede for Spøg Husbonden , der ikke kunde give dem bedre , med hans egne Faarelaar , som om det var Knipler og ikke Guds Gaver . Ferskt Hestekød vilde de gærne bede om ! Havde man nu hørt Mage ! Det var en staaende Vittighed hos dem at snakke om Hestekød som deres daglige Mad , de der naturligvis vidste at det aldrig vilde komme i deres Mund ! Nogle Steder hvor Folkene var mandsstærke fik Urostifterne Hug og blev gent væk ; Skærmydsler med Tab af Menneskeliv til den ene eller den anden Side fandt 50 GUDERNE FALDER ogsaa Sted nu og da . Ungdommen blev værre og værre . I de kolde Jævndøgnsaftener hvor Foraarets Komme trak ud i det haabløse , havde man dem hujende udenfor Gaardene med ru Drengestemmer , hvori det skurrede af Dødsforagt og rasende Selvopholdelsesdrift , og man maatte gøre Indhug paa dem med blanke Vaaben for at holde dem fra Livet . Dog vogtede de Ældre sig for at tirre dem mere end nødvendigt , Sammenstødene gik af som for Løjer under grov Munterhed paa begge Sider , selv om det kom til Blodsudgydelse , for gav man de Unge Følelsen af at være uærlige ved at tage dem alvorligt , blev de fornærmede , og da havde man den røde Hane galende over Gaarden en af de første Nætter ; Fingrene kløede paa Drengene efter Ild . Endelig veg da den lange uhyggelige Vinter . Der var Lys i Luften igen , man opdagede Ting inde i Husene som simpelthen ikke havde kunnet ses i Maaneder . Halvaargammelt Smuds i Ansigtets Kroge GUDERNE FALDER 51 faldt i Øjnene , man opdagede at Haaret var bleven langt og sad i en fast Masse af Fedt fra Dyrehuderne og Ler som var drysset ned fra de klinede Vægge ; først nu da Lyset kom igen begreb man hvor Vinteren havde været lang og hvor tilredt man var bleven . Solen var højt oppe og begyndte at give Varme . De Allerældste kravlede ud fra Hytterne , hvor de havde siddet sig krumme i Røg og Tagdryp , og forsøgte at stinde Haserne , vendte de udslukte sodrandede Øjne mod Solen . Aa ja , han var da kommen igen deroppe , varmede endnu en Gang gamle Øjne , som Vinteren havde gjort blinde . Rundt om harkede og snuste det forsigtigt ude søndenfor Hytterne , Bedstefader der tør op og staar afmægtig og græder op til ham den Genkommende og Evige deroppe . Foraar ! En af de første Dage efter at Isen var gaaet af Sundet forsvandt Drengene sporløst og alle som en fra Herredet . De var 52 GUDERNE FALDER som blæst væk , der blev saa underlig stille efter dem overalt . I Stedet for hørtes Viben . Man vidste ikke om man var glad for Drengenes Forsvinden , eller om man allerede savnede dem . Man skulde snart blive klar over sine Følelser . En Aften ved Solnedgang lagde Bønderne inde fra Land Mærke til en Række lave , mistænkeligt udseende Baade , der tilsyneladende i Slagorden nærmede sig Kysten . Det blinkede af Jærn derude , og skønt ingen Skibe var at se paa Sundet og man ikke var vant til Sørøvere saa tidligt paa Aaret , lignede det altfor meget Landgangsbaade til at man turde lade dem uænset . Alarm blev slaaet , Tudehornet gjaldede ved Stranden og svarede igen inde fra Skoven , i et Øjeblik var alt Tummel og Forvirring , Kreaturerne blev drevet til Skovs , Kvinder , Børn og Trælle sendt samme Vej , Husgeraad slæbt i Sikkerhed ; og inden Baadene endnu havde naaet Stranden var alle Bopladserne langs Kysten forladt , Bønderne havde trukket sig tilbage og indtaget Forsvarsstilling i Skoven foran Skjulestederne ; GUDERNE FALDER 53 det var en gammel indøvet Manøvre , som ikke tog mange Minutter . En enkelt Spejder blev nede ved Stranden , skjult i Krattet og med en sikker Retræte , for at holde Øje med Baadenes Bevægelser . Til hans maalløse Forbavselse viste Angrebsflaaden sig at være bemandet med alle de forsvundne Drenge ! Det var deres udhulede Træstammer de kom sejlende i , de var bevæbnet med Buer og Køller , nogle enkelte med Økser , og hele Sværmen var malet til Krig , besmurt i Ansigtet og paa de nøgne Arme og Ben med ildrød Okker og Kalk , saa at de paa Forhaand saa ud som slagtede . I Spidsen var Germund , stribet paa tværs af Krigsmaling og med en Vildsvinehud over Hovedet . Vagten kom frem af sit Skjul , ærgerlig , og tilraabte dem , hvad i Alverden det var for en Forestilling . Det var just hvad Germund havde beregnet . Uden at svare nærmede han sig , og da Vagten gentog sit Spørgsmaal og Germund var nær nok , strakte han Manden til Jorden med sin Kølle . Nu vilde de ikke faa Besked foreløbig , inde i Skoven . Næste Skridt var at stikke Ild paa alle de Huse og Grupper af Huse der laa ved Kysten og som Beboerne havde forladt . De var ikke meget værd , nærmest beregnet paa det samme , men Germund havde sin særlige Hensigt dermed . Sværmen fordelte sig og tog fat , det gik som den vilde Vind , den ene Hytte luede op efter den anden , Træerne glanede i Brandskæret som ved højlys Dag . Drengene arbejdede med en god Vilje , de snusede ind i de mørke Vaaninger og fnøs ad den altfor kendte forhadte Lugt derinde , der var blandet sammen af gammel sur Røg , vaade Skind og en Stank fra Lergulvet , der gik en i Halsen — Uf — et Spark i Asken paa Arnen , en Brand op i Taget , og et Øjeblik efter slaar Ilden ud blandet med en hæslig kvalmende Os — Vinteren der gaar op i Røg ! De lette Skikkelser sprang mellem Træerne , kastende lange Skygger fra de brændende Huse ; de kendte jo Stierne og Husenes Beliggenhed ud og ind ; paa faa Minutter stod hele Kysten i Lue . Germund lod nu en passende Afdeling af sit Mandskab blive ved de brændende GUDERNE FALDER 55 Huse med Paalæg om at himle op med svære Hærskrig , som om de var Tusinder , og gøre Skinangreb ind gennem Skoven mod Bønderne men undgaa Haandgemæng , blot holde dem i deres Stilling , med Opmærksomheden rettet mod Kysten , saa længe som muligt ; derpaa stak Germund til Søs igen med Resten , roede hurtigt nordpaa langs Stranden og ind ad Aaen . Det var hans Agt at gaa bagom Bønderne , ikke for at anfalde dem , tværtimod , han havde fornuftigere Ting for . Det var Gaarden hvor Offergoden boede der var Germunds Maal . Mørket faldt paa mens de sprængroede op ad Aaen , det slog til hvad Germund havde gjort Regning paa , Storbondens Folk var ilet til Skoven for at slutte sig til de andre Bønder imod de formodede Sørøvere , Gaarden stod tom . Det første Germund gjorde var at sikre sig hele Slagplanens vigtigste Forudsætning , Langskibet , der laa i Aaen udenfor Godens Gaard . Det var et gammelt forhenværende Havskib , som saalænge Drengene kunde huske havde ligget fortøjet i Aaen , slimet til i Vandgangen med Grønske og bleget 56 GUDERNE FALDER af Vejret ; Germund lagde det ud midt i Aaen og gjorde det sejlklart . Skjult under Tofter og Tov laa Aarer og andre Grejer , som Drengene efterhaanden havde smuglet ombord ; Skibet havde i al Hemmelighed beskæftiget dem hele Vinteren . Saa begav Germund sig mod Gaarden . Det gjaldt Udrustningen nu , Vaaben og Spisevarer ! Paa Gaarden var kun nogle Trælle , som krøb sammen i de gravede Udhuse , Germund væltede Stene over Lemmene ned til dem , og nu afsøgte de Gaarden . Vaaben var der nok af , foruden dem Folkene havde taget med sig hang der dejlige Stridsøkser og Spyd i Gildeshallen , de blev gjort til Bytte . Men af Levnedsmidler fandt de ikke saa meget som kunde mætte en Hund ! Kornlofterne var tomme , ikke en Avne , alt var enten spist op eller bragt i Sikkerhed . Staldene stod tomme , skønt Gødningen var varm endnu , Kreaturer og Heste var drevet til Skovs . Det var hvad de kunde vente . Men at der ikke var Korn ! Hvordan udruste et Skib uden det ? Drengene var afmagrede efter Vinteren , og de sidste Dage var det kun meget lidt GUDERNE FALDER 57 de havde faaet i Livet . Sulten sad dem i Kværken og gik dem paa Nerverne sammen med Harmen over ingenting at finde og Ophidselsen ved hvad de havde for — pludselig mens de leder omkring oppe og nede , staar Gaarden i Flammer ! En har ikke kunnet modstaa Fristelsen til at sparke op i Arnen , det var kun menneskeligt , men nu kunde de vente Gaardens Folk tilbage hvad Tid det skulde være og det halve Herred med dem ! Hvad nu ? Viet ! De kommer i Tanker om Gudehuset henne i den hellige Lund , det kunde ligne Bonden at skjule sine gode Ting der ! Med Brande fra Ilden i Hænderne stormer man mod det lange lave Jordhus inde i Lunden , et Sted hvor ellers intet levende Menneske turde komme og navnlig ikke om Aftenen . Tjørnebuskene hang fulde af Hovedskaller og gamle Benrade fra Ofringerne , og oppe i de hellige Træer dinglede Resterne af andre , baade Mennesker og Dyr . Her var fælt , og der var tilmed Dødsstraf for at betræde de hellige Enemærker . Men det gælder Livet alligevel , og Drengene gaar paa . Døren til Viet er lukket , Germund 58 GUDERNE FALDER render den ind , og i næste Nu er de i Helligdommen . En vaad Lugt af Jord , Sod og raadne Ben slaar dem i Ansigtet . . . Et Øjeblik stanser de . For der i Fakkelskæret træder Guderne ud af det ravnsorte Mørke , staar i en Halvkreds og maaber dem imøde , stumpe Figurer med Hoved og Krop gaaende i et , bedækket med en Skorpe af indtørret Blod , der skaller af , og med store hvidgrønne Skjolder af Svamp paa Fødderne . Et Øjeblik vakler Fredsforstyrrerne , her er dødsstille , og de ubevægelige Guder ser stort paa dem med hele Kroppen , da slaar Germund Gnisterne af sin Fakkel og gaar frem for at komme til Sagen : Er der Mad gemt her ? Guderne staar saa tæt sammen at de spærrer Vejen , og bagved er et uigennemtrængeligt Mørke , som Drengene kender og som altid er der ogsaa om Dagen ; mangen Gang har de gyst derfor som for selve Underverdenen , naar de kiggede ind . Men Germund vil nu se , hvad der er bag Guderne og svinger sin Kølle mod den GUDERNE FALDER 59 midterste , der staar korthalset og som paa Spring , det er ingen andre end Njord , Slaget rammer midt paa Bullen med en Klang af gammelt mørt Tømmer , og ned styrter han fra sit Fodstykke . I det samme lyder et gyseligt Skrig fra Mørket bagved . Germund springer med Faklen gennem Aabningen , de hører nogle menneskelige Udbrud derindefra , Faklen der falder til Jorden , en Gispen og kort Kamp , saa byder Germunds ganske rolige Stemme dem komme nærmere , og da de trænger ind i Rummet bag Guderne , finder de ham med Hænderne i Struben paa et Menneske ! Det er Storbonden , oho , selve Offergoden ! Mens de andre holder ham , lyser Germund omkring i Rummet og ser at der ikke er ringeste Spor af noget spiseligt at opdage . Der er det rene Ingenting , Græstørvvæggene , Taget og en Del gamle Skeletter . Af levende kun nogle Tudser og Ørentviste og saa den skælvende Gode , Ejeren af Gaarden og Herredets ophøjede Formynder , den Gæve , der er krøbet i Underverdenen bag Guderne , mens alle 60 GUDERNE FALDER andre ilede til Skoven for at værge Landet ! Javist , og ikke en Bid af nogensomhelst Slags at opdage hverken paa Gaarden eller her . Da er det Germund faar en Tanke . Goden , ser han , er en velnæret lækker Mand i sin bedste Alder , afrundet af alle de Højtidsofringer han paa Gudernes Vegne har deltaget i sammen med Bønderne . O ja , her har de siddet og spist deres hellige Fællesmaaltider , hellige , det vil sige Udenforstaaende fik ikke noget . Goden er saa fed som en Hoppe , og egentlig skulde han jo , siden der ikke kommer andet Nærende fra ham , egentlig skulde han jo selv proviantere vor Skude imorgen . Men Guderne skal have ham ! De stakkels fattige ormædte Guder , som han har bedraget , for har han ikke selv trolig spist alt det Hestekød , der tilkom dem og narret dem med et Blodstænk eller to — nu skal de virkelig faa et Offer som erstatter dem hele Tabet , de skal faa deres egen Offerpræst og det med det samme ! Paa Altret ligger den gamle ærværdige Flintkniv , som han GUDERNE FALDER 61 har slagtet saa mange Ofre med , op paa Stenen med ham , og bryd jer ikke om at han knurrer , det gør man naar man selv skal stikkes . Her er et Maaltid Mad til gamle Njord , som er væltet , spis op og giv os saa godt Vejr imorgen ! Lad os faa gjort Ild paa , at her kan blive lyst og hyggeligt , og lad os saa selv se at komme afsted ! Som Natten der fjæler alle hæslige Ting med sin Kaabe , og som Ilden der gør Flænger deri , var det der skete . Det sidste var Germund der stødte sin brændende Stage op i Viets Straatag , idet han stak af og med et Blik over Skulderen viede de faldne Guder til Ilden . Høje Raab gjaldede i Skoven , Tuden i Kohorn og Dundren paa Skjolde af Bønderne der søgte fra deres Poster ned mod den brændende Helligdom . Men da var Misdæderne allerede langt nede ad Aaen paa det røvede Skib . Ved Aamundingen optog de Kameraterne , som havde opholdt Bønderne , og inden Midnat befandt de sig under Hveen . Her 62 GUDERNE FALDER gjorde de Landgang og røvede et Par Faar og et nyfødt Lam fra et Udhus , og derpaa roede de med alle Aarer nordud af Sundet mod aabent Hav . 54 GUDERNE FALDER HAVETS VEJ DAGGRYET traf dem ude i Kattegat , hvor Skibet begyndte at hæve sig i Bølgerne og rulle paa en Maade der slet ikke svarede til Drengenes Forestillinger om heltemæssig Sejlads . Den gamle gistne Skude aabnede sig i Søen og drak Vand som en Sivsko , saa det halve Mandskab maatte forlade Aarerne for at øse , de unge Vikinger var søsyge og ikke fri for at ryste over at være saa langt ude til Havs , en Tid lang opløste al Orden sig , Fartøjet snurrede rundt om sig selv , fordi der kun blev roet i den ene Side , eller krængede voldsomt over , idet alle paa en Gang styrtede til Rælingen . Uenighed opstod , nogle vilde vende om og hjem , det kom til Mundhuggeri og uværdige Optrin — indtil Germund omsider med Rorpinden i Haanden 64 HAVETS VEJ gik fra Bænk til Bænk og tærskede Kameraterne til Besindelse . Germund saa Umuligheden af at holde Skuden , men de maatte i alt Fald prøve at naa Land et Sted . Han indstillede Roningen , lod Skuden drive og tog saa mange som behøvedes til Hjælp til at faa Masten sat op , mens hele Resten af Mandskabet blev sat til at øse . Noget ordentligt Sejl havde de ikke , kun et gammelt flettet Bastsejl , der havde hørt til et meget mindre Skib , men de fik det hejst , og Germund lod nu staa til med Vinden agterind . Den førte dem de vidste ikke hvorhen men dog af Stedet . Ikke tilbage til Sjælland , hvis Nordkyst sank mere og mere i det Fjærne , snarere vilde de lande et Sted i Jylland , dersom Skuden holdt saalænge . Efter at der var bleven sat saa mange til at øse , drev den øjeblikkelige Fare for at synke over , skønt Skibet var halvfuldt af Vand , men det gjorde Fart , og man begyndte at trække Vejret lidt og komme til sig selv . Det var en kold sigtbar Dag med nøgen Sø , Aprilsolen spillede mellem Skyerne paa HAVETS VEJ 65 det dryppende Sejl , rundt om gik Bølgerne i en lang Galop , alle samme Vej , og den bidende Vind skyndede paa . Lange Flokke af Ænder stod op foran Skibet , saa nær at man kunde høre Vingebasket af de sidste der lettede , Maagerne hang hvide som Ild i en Straale af Solen , der kom skraa ned fra Skyen , Regnbuen tegnede sig i Sprøjtet fra Boven , salt og frisk og aaben laa Verden under foraarssval Himmel . Men den store frie Sorgløshed , der hører til naar Helte er paa Havet , og som de alle havde baaret en kraftig Spire til i deres Hjærte , var nok bleven hjemme paa Sjælland . I Stedet for at flyve som paa Vinger henover Bølgen til fjerne Erobringer stod man i iskoldt Søvand til midt paa Livet og lod Spandene gaa , øsede en Verden af Vand ud af det gamle lække Trug , som drak ligesaa meget ind igen ; ingen Søvn den foregaaende Nat , ingen Tid til at spise , og kun meget ringe Haab om at opleve den næstkommende Halvtime — det var altsaa Søen ! Alle deres Ejendele , som de med Anvendelse af en hel Vinters Forsynlighed 66 HAVETS VEJ havde faaet anbragt i Skibet flød omkring indenbords , kom med i Spandene og blev øst i Søen , de øste alt hvad der hed Regner Lodbrog og Heltes Liv paa Havet overbord , øste deres Indvendige i Søen og var gærne fulgt med selv , væk fra denne gyngende Si og ned paa Bunden , hvor man kunde ligge i Ro , hvis ikke Germund havde holdt dem i Aande , viljeløse som de var , ved uafbrudt at give Hals og lange til dem oven i Hovedet med en Aare . Skønt Stillingen var haabløs , stod det ikke skrevet at Kattegat skulde blive deres Grav , de havde Germund ombord , og ved hans Liv var der Held , han skulde aabenbart spares til en grusommere Død . Op ad Dagen fik de en Sejler i Sigte , et stort Skib med blaa - og hvidstribet Sejl der dukkede op bagved dem og som med den overlegne Fart det gjorde meget snart vilde indhente dem . De var frelste ! Bevægelsen var saa stor , at de fortabte Søhaner slap Øsekarrene ud af de valne Hænder og begyndte at hikke , HAVETS VEJ 67 et Kor af brudte Stemmer rejste sig fra den synkende Skude , der allerede laa næsten i Flugt med Bølgerne , vinkende Hænder strakte sig ud mod Befrieren . . . Men Germunds gennemtrængende Stemme vakte dem af deres Glæde . Germund der ligesaavel som de andre havde maattet se alt hvad han havde troet paa øst i Havet , og han havde den haardeste Tro af dem alle , var efterhaanden bleven fuldkommen rasende og vægrede sig ved en saadan Ende paa Drømmen som at de skulde fiskes op af en anden Sejler . Endnu ikke — nej nu var Lejligheden der , hvor de skulde lægge til Strid ! Hvad var de paa Søen for ? Det Skib tager vi ! Alle Mand i Vaaben ! Og en saadan Magt havde han over dem , at han fik vendt deres Sind endnu en Gang , saa at ogsaa denne Galskab blev besluttet , de blev virkelig enige om at tage Skibet ! Det var en stor slankbygget Skude der med en hvid Sø ilende foran Boven i Medbøren kom brusende ned over dem , let dyppende fra Side til Side , allerede saa 68 HAVETS VEJ nær at Kølens skummende Gang i Bølgen kunde høres . Af det lyse Træ der skinnede igennem Tjæren kunde man se at det var et nybygget Skib . Hvor heldigt , det var just et nyt Skib de trængte til ! Masten , en ganske frisk afbarket Gran skinnede som Guld , den vældige Raa var flunkeny , og Sejlet saa ud som det spændte sig i Vinden for første Gang . Nu viste der sig en Række Hoveder over Rælingen paa begge Sider af Forstavnen , spidse blankskurede Jærnhuer med en Torn ned over Næsen , Skjolde og Spær kom til Syne — aha , et Kampskib heldigvis — klar til at entre ! Resten foregik i den Taage som store Begivenheder plejer at hylle sig i . I det rette Nu drejede Germund sin Stævn ind mod det fremmede Skib , slap Rorpinden og klatrede med Hærskrig op i Masten fulgt af sine Mænd , der med Knive i Tænderne tudede ilde , og idet Skibene tørnede sammen , kastede de sig fra Tovværket alle som en lige ned paa Fjendens Skib ! Omtrent i samme Øjeblik sank deres eget , HAVETS VEJ 69 som havde faaet Stævnen rendt ind ved Sammenstødet . Hvad der nu paafulgte var et Vidnesbyrd om at Kæmpers Munterhed dog ikke var ganske uddød paa Havet , Germund og hans Følge var sprungen lige ned i Hovedet paa Vikingeskibets Besætning , som med en umaadelig Latter tog imod dem , i bogstaveligste Forstand med aabne Arme ! I Stedet for med Spyd og skarpe Sværde opfangede man dem paa Skjolde , for at de ikke skulde støde sig , og lod til at være henrykte over at se dem , forsaavidt man kunde staa for Latter . Det var lutter svære røde Karle der var ombord paa Skibet , i et forfærdelig godt Humør allesammen , de unge Sørøveres Kamp var snart forbi , kvalt i Omfavnelser og Skoggerlatter . Saadan endte deres første Togt . Siden da de var kommen nogenlunde til deres Sansers Brug igen og saa sig om paa det dejlige Skib , som om de var døde og staaet op hos Ægir , kom en stor haaret Mand gaaende fra Løftingen ned imod 70 HAVETS VEJ dem , og det slog dem straks det maatte være Regner Lodbrog , saa mægtig og æventyrlig saa han ud . Han var af en uhyre Bredde , med en Krop som en Egebul og knudrede Lemmer i Forhold dertil , og dette Kødbjærg var befæstet fra øverst til nederst med sammenkædede Jernringe , Jern mødtes med Jern overalt paa hans Krop , han var behængt med skærende og stikkende Mordredskaber af enhver Art ; i den ene blaalige Lab holdt han en lang bredbladet Bil af det største tænkelige Numer og i den anden et jærnbeslaaet Spyd med Horn og Modhager , paa Hovedet havde han en smeddet og nittet Jernkeddel der kronedes af et Vildsvinehoved i drevet Kobber , og alt Jernet paa ham bar friske Rustspor af Saltvandet , ganske samme yppige røde Farve som Kæmpens Haar og Skæg , der brusede ud under Hjælmen , og den røde stride Pels der dækkede de vældige Haandled . Huden i Ansigtet og paa Hænderne var blakket af Fregner saa store som graa Ærter , han var tatoveret med en Havfrue paa hver Kind og lignede en Mand af Jern og Rust og det blaa Hav over det HAVETS VEJ 71 hele . Skønt det skulde synes umuligt at noget Vaaben bed paa ham , bar han til Overflod som Amulet en svær Møllesten paa Bringen hængt op i Jernkæder og med Kværnhullet lige over Hjærtet som en Udfordring til Alverden om at betragte ham som Skive . Ryggen derimod , der frembød et uhyre Maal men som ingen Fjende naturligvis vilde faa at se , var forholdsvis svagt befæstet . Under Rustningen var han indhyllet i vaade duftende Faareskind , og Fødderne stak i et Par mægtige groft udhulede Træsko foret med Halm , nogen Hurtigløber var han jo ikke . Da han aabnede Munden , stod der et Drøn af hans Bryst saa alt i Nærheden dirrede derved , hans Stemme , der dampede , var som Uroksens , og hans Blik kunde faa Fuglene til at falde daanede ned fra Himlen . Drengene slog Øjnene ned , mens han drønede , han var ikke naadig . Men det endte da med at han i en brølende Tone som om det var deres Dødsdom ( og med et Blink i Øjet de ikke opfattede ) bød at man skulde give Fangerne noget at spise . Ordlyden syntes de ikke om og forstod 72 HAVETS VEJ aldeles ikke hvorfor der blev let saa rigeligt deraf , men Meningen forekom dem god , og da Bøtter med gruttet Byg udblødt i Vand og koldt kogt Flæsk med Børsterne siddende paa blev sat frem for dem , lysnede det i de unge af Havet allerede furede Træk , og de faldt med vaade Øjne over Retterne ; nogle af deres forliste Drømme kom igen . Kæmpen erfarede de siden var slet ikke Regner Lodbrog , han hed Gauk , var en af Kongens Befalingsmænd . De havde været et Ærinde over paa Hallandskysten for at hente Ø1 , Ost og andre Ting de havde Brug for , fra Bøndernes Fadebure . I en Dynge ved Masten laa Udbyttet , forskellige Ankere , Dritler og Sække , foruden en Del Okse - og Gedekroppe . De havde arbejdet om Natten og var derfor i Jern endnu paa Morgenstunden . Et Par Navne paa Fraværende , der hyppigt forekom i deres Samtale , lod formode at de ikke var sluppen fra de svenske Spisekamre , dem de omtalte ganske som deres egne , helt uden Tab . Skibet hørte ellers til en større Afdeling der laa ved Samsø . Det var splin - HAVETS VEJ 73 ternyt , duftende af Harpiks og Tjære , fortrinligt i alle Enkeltheder , og tjente Skibsbyggeren paa Gotland , fra hvem det for en Ugestid siden var taget , til den bedste Anbefaling . Dette og mere fik Drengene mens de spiste at vide af Besætningen , som var morgenglad og meget meddelsom . Tonen mellem Krigsfolkene navnlig de yngre var iøvrigt saa letsindig at man ikke lige straks begreb hvad der var sandt af hvad de sagde , man maatte skønne sig til det gennem deres Vid ; de var overhovedet aldrig alvorlige , alt blev vendt og drejet saadan at der kom noget øverst der var til at le af . Der var Krigere af enhver Alder , ogsaa pur unge Mennesker saa friske i Væksten som om de var skudt i Vejret siden Solopgang . I og for sig mente de sjællandske Drenge ikke at staa tilbage for disse Yngste hverken i Styrke eller Modenhed , men de Fremmedes Overlegenhed var af andre Grunde klar , de havde været i Verden og var som højere Væsner . Der var først deres frie Sprog og Lethed i Tankegangen , som i Begyndelsen satte de Nyankomne i Forlegenhed , Gang paa Gang gjorde man dem Spørgsmaal og lo dem ud naar de i deres Uskyldighed vejede Ordene for at svare oprigtigt ; det var et Overtag som man endnu ikke havde lært at vare sig for . Saa var de unge erfarne Vikinger klædt aldeles blændende , i Sjællændernes Øjne . De havde Bukser paa , en Pragt som Drengene naturligvis havde hørt om og vidste var nymodens men som de for deres eget Vedkommende endnu slet ikke havde vovet at tænke paa , for hvem skulde være den første til det ? De gik paa gammeldags dansk Maner , som det endnu var Skik derhjemme , med bare Ben , ogsaa om Vinteren , kun med et Stykke svært Vadmel svøbt om Kroppen og Huder for Resten , som det var koldt til , men uden nogetsomhelst paa Arme og Ben . Deres Dragt var mildest talt barnlig , og havde nogen Hjærte til at sige det rent ud som det var , at de gik med Skørter , vilde ikke et Ord kunne svares , det maatte man sluge , for det var Sandheden . Ikke en ene - HAVETS VEJ 75 ste paa Skibet var uden Bukser ! Nogle var i al Tarvelighed , groft Linned surret om Benene , men dog Bukser , andre var skønne , af kulørt vælsk Klæde , og der var dem af ædelt Skind , Zobel og Maar , som ledte Tanken hen paa den for sine Klæders Pragt mest berømte af alle , selve Regner Lodbrog . Det var svært at holde ud , og saa meget er vist , at de sjællandske Drenge i deres stille Sind svor at skaffe sig Bukser som det første i Verden , af hvis Ben de saa skulde tage dem . Skibet strøg afsted i den friske Vind , gjorde glimrende Fart , og Hjærtet hoppede i Livet paa de nyligt Bjergede over at være med i Favnen paa en Skude som denne og føle under sig , hvor Kølen bed . Almindelig Lystighed herskede ombord i Medbøren , Rorskarlene havde fri og blandede sig i Snak med Krigerne , det gik stærkt til , man maatte røre sig og give Hals , daske hinanden og brydes for at holde Varmen i den raa Luft og faa Tiden til at gaa , harmløs og blaafrossen Munterhed over det hele . En af de svære Skibskister var Gen - 76 HAVETS VEJ stand for alles ustyrlige Nyfigenhed og Morskab , man stjal sig til at lette paa Laaget og skimtede da en liflig ung Bondepige , der var stuvet derned med begge Ender bukket sammen , men som ellers laa og fik sig en meget rolig og sund Søvn . Et advarende Drøn oppe fra Løftingen fik Mændene til skønt nødig at holde sig fra Kisten ; det var Skibsøverstens eget Rov , han havde selv slæbt hende paa sin Ryg fra Gaardene ned til Vandet om Natten . Ellers stod Kæmpen tavs og indadvendt med Rorpinden mod Laaret og balancerede oppe agter . Fulgte man nøje de smaa irgrønne Øjne der sad inde i Skyggen af al den røde Loddenskab paa hans Hoved , kunde man se hvor Skuden svingede og lagde sig i Bølgerne derefter . Sjællands Kyst svandt mere og mere i Synskredsen , men samtidigt dukkede andre lave Kyster frem af Havet , Samsø og Jylland , svømmende med mørke sammenhængende Skove mellem Himmel og Hav ; rundt om tegnede sig Land i fjerne Brudstykker og Brinker , som var Havet fuldt HAVETS VEJ 77 af lutter lave Øer . Maager og Søfugle strøg selskabeligt afsted i Nærheden af Skibet . De holdt akkurat Trit med Solen , som ogsaa skulde over Kattegat og havde en sval skyløs Bane ligesom Skuden ; inden Aften fik de Flaaden i Sigte nord for Samsø og løb mod Solnedgangen ind mellem de opankrede Drager . Et af Skibene var højere end de andre , og her blev de ført ombord for at fremstilles for den Øverstbefalende . Det viste sig at være en høj meget ungdommelig Mand med lyse Bryn og usædvanlig smukke Skuldre , og nu endelig mente Drengene at staa Ansigt til Ansigt med Regner Lodbrog . De var ogsaa nær ved det , for vel var det ikke Kongen selv , men det var Bjørn Jernside , en af hans Sønner . En Knitren gik gennem Germunds Aarer da han saa Kongesønnen , han syntes hans Træk forekom ham bekendte , og pludselig rettede han sig og saa ham lige i Øjnene . Bjørn Jernside lod sig Omstændighederne ved Mødet med de unge Mennesker fortælle og maatte tysse paa sine Mænd , nogle 78 HAVETS VEJ altfor lattermilde unge Kæmper , for at faa Ørenlyd . Selv fortrak han ikke en Mine . Mange nye og forbavsende Indtryk paatrængte sig Drengene mens de stod paa Høvdingeskibet . En Mand som lod til at staa Bjørn Jernside nær men ellers ikke gjorde sig gældende hverken ved noget ydre Værdighedstegn eller ved at blande sig i hvad der foregik , fangede straks Germunds Opmærksomhed . Han var meget stor , paafaldende svært bygget men gik som om han ikke vejede mere end en Fjer , skønt Skibet knirkede under hans Vægt . Han gik paa Tæerne og i bøjede Knæ , lydløs som en Kat , med opskudte Skuldre og de lange Arme hængende foran sig , han havde en klog Næse og mærkelige lodne Øjne , som studerede Tingen fra Siden af , i den smalle Mund gik han med et Halmstraa , som han sagte tyggede paa , mens han med Velbehag listede omkring og passede sig selv . Ved hans Klæder var der ingen Pragt , men han bar en kostbar , ganske dejlig Ringbrynje . En enkelt Gang HAVETS VEJ 79 hørte Germund ham veksle nogle Ord med nogen , han var dæmpet og blid i Mælet som en Sangfugl , og der udgik en dyb Tilfredshed , svære Antydninger af Visdom , fra hans Minespil , Kræfterne slumrede i ham , hvert Haar om hans Mund krusede sig af Livsglæde , han var saa blid at han gik paa Taa for at skaane selve den Grund han betraadte . Saa megen Varsomhed og Sødme i Menneskeskikkelse havde Germund ikke troet eksisterede , den Mand forundrede ham mere end alle andre . Der var ellers endnu større og vældigere Folk ombord , nogle rene Uhyrer , saa svære at Armene stod ud fra Kroppen af dem uden at kunne falde til , Hovedet gik over i Skuldrene allerede fra Ørene af ; nogle var saa fede at de laa i Læg og uden et Skæghaar , de lignede kæmpemæssige Spædbørn , andre var begroet med stinde Børster og havde dertil alle de Gevækster man kan have , Vorter med Haar paa som Mus og Rotter i Ansigtet , Lungeslag , Grøder i Hovedbunden ; alting havde taget Overhaand paa dem . Det var Bjørn Jernsides Bersærker . At de gik fra Viddet naar 80 HAVETS VEJ de kom i Kamp , tudede og bed i Træ og Metal , kunde man forstaa naar man havde set dem . I Fredstid bevægede Vanskabningerne sig med Besvær og næsten frygtsomt , som store Okser . Der var ingen der tog videre Notits af dem . En af dem var en Neger , sort som Dynd og med Øjne som Muslingskaller . Ingen forstod et Ord af hvad han sagde . De blev let vrede , og det saa farligt ud , men en eller anden behøvede da blot at klappe dem eller love dem Mad , saa faldt de straks i Ro igen . Vaabnene de var udstyret med var dobbelt saa store som til almindelige Mennesker . Det var altsaa Bersærkerne . De saa tungsindige og taabelige ud . Ulige mere optaget var Germund af de unge Krigere , hvoraf der var en udvalgt Skare ombord , lutter smækre lyse Fribaarne , alle pragtfuldt klædte og struttende af Helbred , ladede til Halsen med et Overskud af Kræfter og Lyst til Løjer . Foraaret suste dem i Aarerne , de gik rundt som i en Slags Kælenskab , hver Gebærde , hvert Livstegn var som en legende Udfordring til Kamp , de kunde ikke passere HAVETS VEJ 81 hinanden uden at række Hals og blive stive i Lemmerne , enhver Spøg havde den samme morderiske Betydning : den der gaar mig for nær er en død Mand ! De bar alle Frodighedens hele Præg , saa ud som var de sprunget fuldt færdige ud af Naturens Skød som de gik og stod , uden et Lod for meget eller for lidt , smalle om Maven og med lange hærdede Lemmer , hver Tomme af dem Smidighed og Styrke , det endnu dunede Skæg tæt og jævnt som Fløjelsgræs . Flere af dem stoltserede omkring med betydelige Ar , skønt de naturligvis heri ikke kunde maale sig med de ældre Krigere , hvoraf nogle saa ud som om de havde været hakket i flere Stykker og var groet vinde og skæve sammen igen . Med dyb Beskæmmelse observerede de sjællandske Drenge at alle Krigerne var omhyggeligt vaskede og bar Haaret plejet og kæmmet ned ad Ryggen ; selv havde de bildt sig ind , at et Ansigt grimet indtil Ukendelighed var Vikingens ædleste Pryd , og Haaret havde de end aldrig skænket en Tanke , det eksisterede kun for dem som et Holdepunkt under Slagsmaal eller som 82 HAVETS VEJ ukærkomment Middel til at hænge fast i Tornebuskene , og naar det blev for langt sved de det af med en Brand eller bankede det af mellem to Stene . Denne nye forbavsende Anvendelse af Haaret skrev de sig bag Øret . Mens Bjørn Jernside hørte paa Forklaringen om de Nyankomne , var Germund kommen til at staa med Fødderne paa noget Tovværk , og det var der en der havde opdaget , netop den store Mand med de besynderlige Øjne der gik spindende omkring paa Rovdyrklør og tyggede paa et Straa ; hans ene Øje lukker sig i , henrykt gør han Tegn til de andre og haler med et pludseligt rask Tag Tovet væk under Fødderne paa Germund . Han gik naturligvis i Gulvet saa lang han var , og man lo . . . men i samme Nu blev Germund usynlig ! Man hørte det svuppe , saa det gik gennem hele Skibet , og skimtede ligesom et Hjul af menneskelige Lemmer , Germund og Ophavsmanden til Løjerne der hvirvlede om hinanden paa Tiljerne . Latteren HAVETS VEJ 83 steg men fik en noget anden Klang , ikke udelt paa Germunds Bekostning . Endnu inden de Kæmpende var bleven rigtig synlige igen rullede de i en Bylt over Rælingen og gik overbord , endte med et Plask nede i det iskolde Vand til almindelig Jubel for hele Skibets Besætning . Da de var bleven fisket op var Kæmpen forpustet og lagde ikke Skjul paa det , han satte sig lige ned med Vandet rendende ud af Ringbrynjen og lo af fuld Hals . Derpaa bød han Germund Haanden og rejste sig ved hans Hjælp , ingen ringe Artighed mod en man ellers ikke kender ! Germund blev baade varm og kold , da han bagefter hørte at den han var sprunget paa og som havde budt ham sit Venskab , hvoraf det tilstrækkeligt fremgik hvem der var den stærkeste om det var kommen rigtig til Stykket , ikke var nogen anden end Haas tein , den store Søkonge , Bjørn Jernsides Fosterfader og alle Haves Skræk ! De sjællandske Drenges Sag blev afgjort kortelig og til deres fulde Tilfredshed , de kom alle i Kongens Sold og blev fordelt paa Flaaden . 74 HAVETS VEJ Senere bragte de iøvrigt i Erfaring at de aldeles ikke var de eneste der var bleven optaget i Hæren ; mens Bjørn Jernside laa i Østersøen , var det strømmet til med nyt Mandskab fra alle Sider , Overskud af Ungdom , nogenlunde af samme Aargang som Drengene fra Sjælland . Ogsaa de havde søgt Søen , under mere eller mindre æventyrlige Omstændigheder men alle ledet af den samme Drift og med samme Held , forsaavidt som de alle endte under Ravnebanneret . Mange havde hørt om Flaadens Nærværelse og opsøgt den af sig selv , andre drev omkring i Farvandet og stødte paa den tilfældigt , lige fra hele fuldtallige Mandskaber paa egne Skibe ned til enkelte Havomstrejfere , der trodsede Søen i en udhulet Træstamme uden anden Proviant end den Fisk de fangede , nogle inde fra Limfjorden og andre oppe fra Kystlandskaberne i Norge , Skaaninger , Gøter , Fynboer og Samsinger ; de var kommen i hele Sværme , foraarsgale og fattede paa alt , uden en eneste Ting , at vende om og sejle hjem igen ; og Bjørn HAVETS VEJ 85 Jernside tog vel imod dem alle , saalænge hans egne Skibe og de nye der kunde bruges vilde bære flere ; det var hans Hemmelighed at han var her netop for det samme ! Det var en broget Skare . Nogle saa temmelig simple ud , klædt saa ringe som det er muligt , i Bast og Ulveskind , og bevæbnet med ældgamle Hamre af en haard Stenart , sagtens overleverede i Slægten som de mest fortryllede , hemmelighedsfuldt kraftige Vaaben ; det var det robuste Afkom af Skovgangsmænd oppe i det inderste ukendte Sverig - Norge , helt oppe fra Højfjeldshederne , hvor der end ikke voksede Træer ; de havde givet sig Vaarflommen i Vold i store Trug af flettede Birkeris overtrukne med Skind og var flydt med Elvene ud i Havet , sammen med Myriader af Lemæner , som ogsaa vandrede det Aar . De lignede den graa Oldtid selv men var ellers i tilstrækkelig Grad Øjeblikkets Børn , naar det kom an paa Appetit og Slagfærdighed . I den første Tid maatte de lære sig alting fra Grunden af ligesom Smaabørn , de havde end aldrig set et Skib og var meget for - 86 HAVETS VEJ undrede over at de der var ombord i dem ikke var større , de havde ventet at finde uhyre Kæmper i saa store „Baade " . Alting var nyt for dem , uset , aldrig tænkt før , men til Gengæld var de selv nye , funklende som Aprilsolen af Modtagelighed og nyfødt Vid . De lo indtil de maatte lægge sig ned , over Tovværket ombord , som var saa kostelig tykt , de tog det i Haanden og kunde ikke spænde om det , søgte uvilkaarlig tilvejrs med Øjnene , som vilde de maale den unaturlige Højde af en Mand , hvem saadant et Garn svarede til , saa rystede de paa Hovedet , lo godt indvendig , var bleven saa meget klogere ! De faldt i henrykt Forundring over de mest dagligdags Ting , lo højt af Glæde ved Synet af Mændenes Rustninger , som de sagte berørte med en Finger , for om det skulde være en Øjenforblændelse , de omfavnede og klappede Masterne , rejste Børster og gik paa Tæerne i Anledning af de udskaarne Dragehoveder . Al den urimelige Masse Jern der var anvendt paa Skibene betog dem Mælet , tændte Jægerblikket i de raa Øjne ; den første gode HAVETS VEJ 87 Kniv eller Økse de kom i Besiddelse af var lige ved at faa dem til at vende hjem igen paa Stedet , ved Tanken om den gamle Mand , deres Fader , som nu gik ene oppe i Vildmarken og gravede Fælder for Rensdyrene , og som saa længe de kunde huske havde hjulpet sig med de kostbare Rester af en gammel Jærnflis paa et Skaft . løvrigt varede det forbavsende kort inden de lærte at te sig ganske som andre Mennesker , selv om de bevarede deres mærkelige Vagtsomhed og Nyfigenhed for sig selv . De lod ikke til at kende Nattesøvn som en regelmæssig tilbagevendende Nødtørft , de sov sjældent og kun naar Søvnen kom over dem som en Slags Sygdom . Den første Gang man gav dem stærke Drikke ! Den levende Ild selv de fik i Aarerne ! De brølte i lange Tag ud af Halsen af Fryd , vilde have mere ! De rasede som Sole , stormede gennem Himmelrummet , deres Øjne fødte en ny Jord og nye Stjærner , de tøede op som hin Rimthurse i Tidernes Morgen der oversvømmede Alverden , deres Hjærne blev Skyer , deres Knogler Bjærge , der voksede dem Træer paa 88 HAVETS VEJ Hovedet , og det ene Ben avlede ikke en men flere Sønner med det andet , de syntes de havde altfor mange ; de fablede om deres uhyggelige Kræfter , rejste sig for at rage Himlen ned og troede det var besørget naar de selv faldt omkuld . Det lønnede sig at give dem berusende Sager ! Særligt kom det ud af dem , naar de blev svirende , hvilket fortroligt Forhold de stod i til visse skrækkelige Magter , der hvis man forstod dem rigtigt vist egentlig var dem selv i egen Person , nemlig Ildens hede Sønner , de lod sig forlyde med allehaande i den Sammenhæng , truede ikke lige ud med at svide hele Jorderig af men lod skinne igennem at de kunde , dog at de var for godsindede og naturligvis sparede Evropa , saafremt man undte dem et Anker mere ! Af denne farlige Snak og af den Andagt de i ædru Tilstand viste Ilden , og som sagtens hang sammen med at Overleveringen fra de gamle Ildtilbedere endnu levede i deres Slægt , fik de deres Tilnavn paa Flaaden . De blev kaldt Muspels Sønner , et Øgenavn som de da forresten siden gjorde sig fuldt HAVETS VEJ 89 fortjente til . De kendte ikke Døden , men dræbe , det var de født med . Om en enkelt af disse Uskyldige oppe fra Højfjeldstrakterne fortaltes det endogsaa at han aldrig i sit Liv havde set en Kvinde før han blev taget op paa Flaaden , og det endskønt han var en stor voksen Karl ! Forklaringen laa sagtens i at hans Moder var død før han kunde huske , og at Faderen havde levet ganske ene og afsondret fra Folk . Da han kom ombord paa et af Skibene og fik Øje paa en Pige , udstødte han et højt Skrig og saa sig om for at gemme sig , men straks efter lo han , lo igen og tegnede med begge Hænder varsomt ned gennem Luften , først indad og saa udad og saa indad igen , som en Kvindes hoftefagre Skabning , han gik nærmere , lo sært og begyndte saa smaat at snorke — et Øjeblik efter maatte de gribe og binde ham ! I Modsætning til Naturbørn som Muspelsønnerne tog Bondeungdommen oppe fra de gamle Bygder i Vigen , fra de oplyste Herreder i Isefjord og Skaane sig næsten overforfinede ud , fuldt rustede som de 90 HAVETS VEJ mødte med sydlandske indførte Vaaben og Klæder og paa nybyggede Skibe , som duftede af de hjemlige Skove hvor de var fra , de gik lige ind i Flaaden uden større Forvandling . Gamle Vikinger som havde været ude paa egen Haand før og som gav sig ind under Hæren behøver ikke at nævnes , de kom fra alle Egne af Norden . I en Henseende var alle ens , hvor de saa stammede fra , Begreberne var de samme , og de talte samme Sprog , for der var kun et . Mange var de smaa Historier der blev fortalt paa Flaaden om den Opfindsomhed og Hensynsløshed Ungdommen havde udvist blot for at komme med . De sneg sig ombord , naar Skibene var i Nærheden af Land , og forputtede sig under Tiljerne , blev fundet halvdøde i Bundvandet , en eller flere velvoksne Knøse kom for Dagen naar man rullede Sejlet op , der havde de gemt sig for at komme frem naar Skibet var vel ude til Søs . De stagede sig ud paa Tømmerstokke og lod sig gaa i Drift , hylede om Hjælp , bare for at blive reddet og slippe ombord . Om ingen forlød det dog at de havde haft den Dristighed ligefrem at borde HAVETS VEJ 91 et af Kongens Skibe , det havde de sjællandske Drenge været ene om , og derfor kom de fra første Færd til at nyde et vist lattermildt Ry ombord , Skibsfolkene der skulde et Ærinde med en Baad mellem Skibene , gjorde et stort Nummer af den Fare de udsatte sig for undervejs . Om deres Adgangsberettigelse til Hæren herskede der imidlertid ingen Tvivl . Germund , deres Anfører , blev af Bjørn Jernside udtaget til Besætningen paa hans eget Skib . En umaadelig Højrøstethed , Gøren Bekendtskab ombord paa Skibene og Prajen fra det ene til det andet , herskede fra Morgen til Aften under Ravnebannerne , der legede fra Masterne i den friske Foraarsvind . Ikke for ingen Ting samledes de under Ravnen som Mærke , de skræppede selv op som en stor Flok selskabelige og rovbegærlige Fugle . Men lidt efter lidt faldt der Ro og Orden over Gemytterne . De gamle paa Flaaden havde Øvelse i at rette nyt Mandskab til . Endelig en Dag lettede Bjørn Jernside for at støde til sin Fader og sine Brødre der 92 HAVETS VEJ laa med Normannerhæren i Farvandene mellem England og Frankrig . Da de var kommen nordenom Skagen fik de en Storm som drev Skibene tilbage ind mod den jyske Kyst og truede hele Flaaden med Undergang . Bjørn Jernsides Skib , der var det største og sværeste at ro , kom i overhængende Fare . Hver eneste Mand ombord laa over Aarerne hvor der kun var Plads til en Haand endnu og halede for Livet , ikke nogle faa hidsige Øjeblikke men Time efter Time til Blodet randt fra deres Haandflader . Den lange tunge Skude stod til Tider næsten paa Enden mod Søen saa at man kunde se som op ad en Stige langs alle Rummene , hvor Besætningen sad lænet bagover som een Mand med Ryg og Arme spændt til det yderste , mens Aarerne gravede Søen hvid . Ved Siden af Bjørn Jernside , som havde afløst Styresmanden ved Roret , stod Haastein , aarvaagen og tankefuld . Efterhaanden blev det tydeligt at Skibet trods fortvivlet Kamp drev indad mod HAVETS VEJ 93 Kysten . Det var Strømmen der satte det ind , men Besætningen , der , skønt de arbejdede som om Hovedet skulde springe , saa Landet komme nærmere , kunde ikke forklare sig Tingen paa anden Maade end at en eller anden vældig Haand — Ran ? — havde fat nedefra under Kølen og langsomt og sikkert førte dem baglængs ind imod Død og Undergang , Det var højlys Dag med klar gennemsigtig Sø , saa meget des forfærdeligere , Folkene begyndte at tabe Kræfterne og se sig om paa hinanden , der blev raabt op om at Ran krævede et Offer , og at der maatte kastes Lod om hvem der skulde gaa overbord . Kysten var allerede saa nær at de kunde se Mennesker færdes inde paa Sandet , hvor Søerne løb op med hvide Skumtunger , Folk med Kabudser paa Hovedet og lange Stager i Hænderne — og Besætningen paa Skibet vidste Besked , Stagerne havde en Jernkrog i Enden , hvormed en halede den Skibbrudne i Land , mens en anden stod parat til at gøre det af med ham med en Økse eller en stor Sten ; derinde var ikke 94 HAVETS VEJ noget at komme efter , hvis man naaede saa langt gennem Brændingen . Og Skibet driver af . Da staar Kong Haastein paa Løftingen . De ser at han har Roret , alle tier . Det første han gør er Galmandsværk , han lader Skuden falde brat af med Bredsiden til Søerne , saa at det grønne Vand styrter ind over Besætningen , men det er det han vil , da han igen faar Stævnen op mod Vinden , sidder hver Mand dryppende af det iskolde Vand , snappende efter Vejret og med den salte Smag af Døden paa Tungen , og saa begynder han at regere med dem . Han ryster sig , og man ser hans Tænder , et forfærdeligt Ordforraad strømmer ud af hans Hals , han leger ikke at gaa paa Tæerne mere men staar plantet som en Klippe i Dækket , med Øjne der er synlige som en hvid Ring helt rundt , hans Stemme er ingen Kærtegn mere , den trænger som en Svøbe fra den ene Ende af Skibet til den anden — og de lægger sig i Aarerne ! Aldrig har der været roet saadan før , Haastein brøler Takten , og Mændene slider sig blaa , tager fat saa det sortner for Øjnene , HAVETS VEJ 95 stemmer Tæerne i , og oppe paa Løftingen ror Haastein selv med , kaster sig frem og tilbage i Luften i Takt med Mændene , stærkere endnu , det er som om hans Viljestyrke meddeler sig til Besætningen . Og Afdriften bringes til at stanse ! Men da de er saa vidt at Landet ikke nærmer sig mere , at de dog holder sig paa et Sted , betænker Haastein Ran , det var det Offer , ja her er hvad vi vil give , og han slynger et stort Spyd i Bølgerne ! De ror som rasende , og nu avancerer de , og da de føler det øges Kræfterne , før stønnede de under Byrden af det der var haabløst , men nu synger de , pisker Havet med Aarerne som et eneste triumferende Legeme , til Strømmens Sug og Vindens Modstand er brudt . Og da de omsider befinder sig i Sikkerhed ude paa aabent Hav og ror strygende frem , er det som om hele Skibet synger , de synger og ler over Aarerne , og i de vilde Ord der svulmer som Tekst til deres Hav - og Sejrssang kommer Haasteins Navn atter og atter igen : Haastein , Haastein ! Haarene rejser sig paa Hovedet af dem i 96 HAVETS VEJ vild Glæde , mens de synger og ror : Haastein , Haastein ! De øvrige Skibe som havde været i den samme Nød , vandt ud fra Land tilligemed Førerskibet , styrket af Eksemplet , Flaaden var reddet . Bag Skibene svandt Jyllands lave , skeletfarvede Sandkyst under den skummende Brændingslinje , og foran i Vest laa den aabne Kimming mellem Himmel og Hav , hvori det myldrede og krøb af fjærne øde Bølger . Da al Fare var overstaaet gik Kong Haastein ned fra Roret , saa sig om og fandt et Halmstraa , som han med et næsten umærkeligt Blink i Øjet stak fast ind ved en af sine Hjørnetænder . Ingen uden han vidste at han end ikke havde rørt sin Reserve . Inden Aften var de i rum Sø , med ikke andet end Himmel og Hav at se , naar man vendte sig helt rundt om sig selv ; for dem der endnu aldrig havde været længere ude end at de jo kunde se Land , var dette et Indtryk der gjorde dem tavse . Solen sank i det alvorlige Hav , Mørket faldt paa , og de skulde ikke hjem , ingen HAVETS VEJ 97 rolig Nat paa den faste Jord , her paa det huggende Skib skulde de nu friste Livet . Aftenrøden gik af Himlen , Natten lukkede sig forude . Men nu tændtes Stjærnerne . Paa højre Haand hældede sig den store Bjørn , spinkel og med langt mellem Stjærnerne , alle var fortrolige med den fra Barn , den var det første kendte Syn paa Himlen udenfor Hytten derhjemme . Den vilde følge dem over Søen . En efter en af de gamle Erfarne , som havde været med over Vesterhavet før , dukkede sig i Rummene , uden et Ord , tog et Klædningsstykke over Hovedet og lod ikke siden høre fra sig , mens den lange Nat sænkede sig over Skibet . Ragende op forude stod næppe synlig mod Stjærnerne en ubevægelig Figur , Udkigsmanden . Det aandede i lange Brusninger fra Søen , og ellers lød kun Aarernes høje , ensformige Rusken i Hamlerne , der rungede Skuden helt ned i Bunden . 84 HAVETS VEJ I NORMANNERHÆREN EN bitterkold Aprilmorgen med Frost i Luften sejlede Bjørn Jernside ind mod England . Skibene gyngede efter Længden i den høje Sø , hævede de vaade dryppende Stævne ud af Bølgerne og brystede sig , huggede saa igen Kølen ned i Skummet , som Heste der tørstig begraver de prustende Muler i Drikkevandet , Sejlene stod svulmende tilvejrs fra Raaen i Medbøren , med lange Skøder og under fuldt Pres , som vilde de løfte hele Flaaden ud af Havet og flyve lige lukt gennem Luften ind i England . Ombord gik Mændene i den stærke Luft og saa ind mod Land , stive i Trækkene af Kulde og Nattevaagen , tavse , fastende og med knurrende Tarme men lutter indespærret Liv . De grove Klæder , der var gennemdrukne af Saltvand og havde været det i flere I NORMANNERHÆREN 99 Døgn , røg paa Kroppen af dem i Legemsvarmen , hver eneste Mand var med hele sin Sjæl i et Blik fremefter , alle de blaa haarde Øjne stod ind mod denne ny Kyst , Havet og Morgengryet fødte foran dem , mens Vinden skubbede bag . Den første Landkending viste sig lige i Gryet , en flere Mile lang vældig Banke der pludselig traadte i vage Omrids frem paa Vesthimlen som et Spøgeri i Rimtaagen men som snart viste sig at være det faste Land , høje taagehvide Klinter , der rejste sig som muret op af Brændingen og saa med et stort udslukt Blik ud mod Havet . Det var England . En sval Tone , Englands Røst , talte ud derfra , da de kom nærmere , Bølgeslaget milevidt mod Kysten som kunde høres , og langt ud fra Land var Søen blakket og melkefarvet af Kridt , der var vasket ned fra Klinten , et Land der bredte sig og bad om Plads ! Sværme af skrigende Søfugle , Englands Fylgjer , kom Flaaden imøde inde fra Land , men ellers saa det endnu ud som uddødt og øde derinde . Efterhaanden traadte Landets Indre frem 100 I NORMANNERHÆREN ovenfor Klintens Kam , mægtige Strækninger med store milevidt svungne Linjer , Skove , Heder , grønne Græsgange , som fangede Morgenlyset og skinnede som den nyskabte Jord i en Straale af Aprilsolen . Længere borte fortonede Landet sig i blaa fjærne Højder , og her laa der Sne , som maatte være falden om Natten ; England viste sig for de Fremmede hyllet i et velkendt Lagen , og de tog Varsel uden at fryse , de var kommen her just for at dø , netop for at lægge deres Ben i England ! Raa og bevæget stod hver Mand og mættede sine Øjne med et Morgenblik ind i England , som laa der højt hævet paa sin Kridtfod i Havet og bar de skønneste Landskaber paa sine Skuldre , en Uendelighed af Jorder , Plads saa langt Øjet rakte , Skove og Græsgange , Gaarde , Jarledømmer , udstrakte nye Riger ! Og derinde vidste man gik Mennesker , selv om man endnu ikke kunde se andet end Røgen fra et og andet Baal fjærnt i Skoven , med dem skulde man nappes — O ja , og det hørtes paa Skibene at Mændene gned sig voldsomt i Hænderne som naar en Hund ryster sine Øren . Paa Løftingen stod 101 I NORMANNERHÆREN Høvdingene og pegede med en Arm der gik den halve Synskreds rundt ind paa Passerne og Gabene mellem Højderne indad Landet til — her gik Vejene hvorfra Rigerne derinde skulde tages . Opad Dagen , da de var under Kysten , saa de Kæmpehøje ligge oppe paa Bakkerne frit mod Himlen , ganske som de var vant til at se hjemme , ja det var de Gamles Grave , andre som var kommen før dem i fremfaren Tid i det samme Ærinde , England vinkede ud til dem med en Grav , javel , her vil vi jordes ! Og fra dette Øjeblik lukkede Erindringen sig i deres Sind , om Landet de var kommen fra , om Rejsen , om hvad de havde udstaaet paa Havet , her var de nu , og hver Sans var rettet mod dette Land , der indtil videre lukkede sig for dem med stejle Klinter men som skulde bringes til at lukke op . I et Gab hvor Klinten aabnede sig ud mod Havet og gav Udsigt til Heden ovenfor saa de en mægtig Bavneflamme fra Toppen af en Høj vælte sin Røg ind bagom Synskredsen ; nu vidste de , at deres Ankomst vil - 102 I NORMANNERHÆREN de være meldt inde i Landet i Løbet af Formiddagen . Men det var ikke her de skulde ind . De ankrede op nogle Timer og lod Folkene ro i Land paa et Sandfed under Klinten for at koge Mad , derpaa tog de til Aarerne og søgte længere syd paa mod Humberbugten for der at samles med Normannerhæren . Hele Humbermundingen og langt op ad Floden var som levende af Skibe , i alle Størrelser , til Ankers og roende omkring , det kom og gik med Skibe ude fra Havet , østfra og sydfra , fra Seinen og andre Steder paa Frankrigskysten ; der laa som en bevægelig Bro af Fartøjer i Kanalen mellem England og Frankrig . Inde paa Strandbredderne brændte Lejrbaal , og her færdedes ligesaa mange Folk som ude paa Vandet , alt tilsyneladende uden Hensigt eller Orden . Men i Hæren var der en Sjæl , Normannerkongen selv , Regner Lodbrog . I hans Navn var alt hvad der hed Ungdom , Krigere saavelsom Skibe , strømmet sammen fra hele Norden , for at faa Del i hans Skæbne . Fra 103 I NORMANNERHÆREN ham udgik alt hvad der skete , Flaadens Bevægelser , alle Foretagender paa Land , i hans Hoved samlede Tusinder af hede Hoveders spredte Rovdrømme sig og ordnede sig til Overblik ; mens alle andre trængte paa , var han den eneste der kunde vente , og naar de samme Stormere stod tvivlraadige , var han den der tog Beslutning . Det siger sig selv at Kong Regner , som i et langt Liv personligt havde hævdet sig som den første mellem de mest udmærkede Kæmper , var et Særsyn af Vækst og Styrke , meget høj og sværtbygget i Forhold dertil . Men i de sidste mange Aar gav han saa godt som kun Livstegn fra sig gennem sin Forstand , sin Hukommelse og Indsigt , som enhver bøjede sig for ligesom de havde bøjet sig for hans Styrke . Han havde et kraftigt benet Hoved , der dog ikke fyldte mere end at det gik i et med den lange kødfulde Hals , Underkæben sprang frem som en Kam paa hver Side under Øret ; selv naar han iøvrigt var i Ro strammede det sig og arbejdede saa smaat i hans Kæber . Han havde ganske lyse Øjenhaar og Bryn , og naar han sad for sig selv sank Brynene saa 104 I NORMANNERHÆREN langt ned at de næsten skjulte de blaa dybtliggende Øjne , som sad tæt ved hinanden . Huden paa hans Ansigt var hvor ikke Skrammer og Ar dækkede den tæt isprængt med blaa og røde Aarer , af en Menneskealders Liv paa Søen , men de kæmpemæssige magre Hænder var saa hvide som om der ikke fandtes en Blodsdraabe i dem . Ellers saa han ud som Bønder i Almindelighed , gav ikke ved nogetsomhelst i sin Fremtræden eller sit Minespil til Kende , at han var Kongen . Han rørte sig meget lidt og talte kun ved særlige Lejligheder . Paa Skibet hvor han opholdt sig gik han til daglig uden Vaaben og i jævne Klæder , man saa ham som oftest i Hvile , ikke sjælden med et eller andet Spædbarn paa Knæet , et af hans Børnebørn eller den første den bedste Unge han fandt i sin Nærhed ; Kongen smilede aandsfraværende og mildt til alle Børn ; han var vant til at ethvert Barn der kom ham for Øje var hans eget . De Smaa bragte ham Blomster , Foraarets første forkomne Urter , Følfod og Stedmodersblomst , som de havde plukket 105 I NORMANNERHÆREN inde paa Flodbredden , og i Timevis efter kunde man se Kongen sidde som udslukt , med Brynene skyggende over de dybtliggende Øjne og Blomsten , som Barnet havde givet ham , forglemt i Haanden . Saa var der Ingen der vidste hvad han tænkte . Man lod ham gærne i Ro , for der fandtes ikke den i Hæren , fra Fyrsten og ned til Rorskarlen , som ikke blev uvel , naar der kom Liv i Kongens lyse hvasse Øjne og de rettede sig netop paa ham . Mens Kongen nu var lutter Ro , var alle andre i en Feber og et Jag fra øverst til nederst i Hæren . Der gik Rygter om , at Kong Regner i Aar agtede at samle sig til et Angreb paa England . I en Menneskealder havde han nu kriget snart til den ene Side af Kanalen og Vesterhavet , snart til den anden , nu hed det sig at York skulde tages i den Sommer der kom . At Kongens hemmelige Planer var de bedste faldt det Ingen ind at tvivle paa , heller ikke at hele Hæren var der for at vente til Planerne var modne . Men der var et Parti 106 I NORMANNERHÆREN i Hæren som havde svært ved at holde sig i Ro , mens Kongen lurede paa England , og i Spidsen for dem stod ingen ringere end Kongens egne Sønner . Ungdommen brød paa , i denne Aarstid med nyfødt Sol , Trækfugle om Natten og uimodstaaelige Foraarsfornemmelser . Togterne og de farlige Æventyr inde i Land kunde ikke mætte dem , det blev for ensformigt at slaa flæbende Indfødte ihjel og genne væk til Stranden med deres Kvæg . Tiltalende var Jagterne i de udstrakte fremmede Skove med en Tilsætning af at være et jaget Vildt samtidigt selv , men det var ikke nok . Ungdommen legede paa Stranden udfor Flaaden , brødes , spillede Boldt og var lige ved at krænge hinanden af lutter overflødigt Livsmod . De gik i Vandet tiltrods for Snebyger , boltrede sig i det iskolde Vand og priste Sommer naar Vandet bare var flydende , og Solen der for hver Gang den brød gennem Skyerne syntes at have vundet i Lyskraft , skønt der ingen Varme var ved den endnu , faldt paa de nøgne Kroppe , der var saa nordisk hvide at Aarer cg Sener og det perlemoderfarvede 107 I NORMANNERHÆREN Kød skinnede gennem den tynde Hud . Det ildende kolde Vand svirpede dem kirsebærrøde , de brølte som Galte og galopperede bagefter i henrykt Vildelse splitternøgne op og ned ad Stranden i Tøsne og Solskin . Det var Ungdommen , hvis Efterkommere siden skulde dele Hertugdømmerne i Normandiet og England mellem sig . Men de fleste af dem skulde det gaa som det en Dag gik en af de unge Krigere fra Hæren , iøvrigt en Begivenhed som ingen særlig Opmærksomhed vakte udover en lille Kreds , hvor han var kendt og havde Frænder . Det var da de badede et Sted paa Stranden . En af de Unge gaar op paa Land for at klæde sig paa , staar i sine tyve Aars pragtfulde Nøgenhed , gispende af det iskolde Bad , der har flaaet hans Hud , og rygende fra Skulderbladene af den indvendige kogende Blodvarme , han slaar sig drønende paa Brystkassen , blinker med Vand i Øjenhaarene op mod Aprilsolen , som skrider i en Sky , Himmel og Jord brydes som en eneste stor levende Diamant for hans Syn , og med Regnbuen i Sjælen styrter han 108 I NORMANNERHÆREN i hele sin Længde , uden en Lyd , som ramt af et usynligt Lyn ! Han er død , da Vennerne kommer til , og stikkende ud mellem Sidebenene i hans Ryg finder de et fjedret Pileskaft ; ramt bagfra lige i Hjertet ! Oppe i Land i Retning fra en Busk , der staar der , ser de en Rytter paa en lille ianghaaret Hest sprænge afsted med den store engelske Bue , hvormed Mordet er gjort , endnu i venstre Haand . Saadan døde han , en Ukendt i Hæren , som saa mange andre , det var Meningen med hans tyve Aar , til det havde hans Moder født ham , derfor havde han øvet sig og higet efter sin Styrke ! Om Aftenen ved Drikkelaget var der paa Skibet hvor han hørte til en ung Kriger , hans Jævnaldrende og Ven , der satte sig hen med en Kappe over Hovedet og ikke vilde være med , hvormeget de saa kom og pikkede ham paa Skulderen og bankede paa hos ham . En Nat og en Dag blev han siddende saaledes i Mørke ; først næste Aften fik de lokket noget stærkt i ham , og da græd han da han var bleven fuld . Siden tog han ved Livet igen . Hvad hændte der ikke i Hæren , hvad 109 I NORMANNERHÆREN fandt de unge ustyrlige Krigere ikke paa ud over det daglige Feltliv med Livsfarer og Strabadser , som kun var dem en Vane ! En Tid lang gik de ivrigt paa Kvindefangst , navnlig de der kom lige fra Havet , udhungrede af Ensomhed , og som i Begyndelsen naar de var kommen paa Land havde Appetit paa nogenlunde hvadsomhelst af det andet Køn . Til Afveksling for Drik og Spil var Landets Døtre en Velbehagelighed , særlig Fangsten af dem gav Adspredelse , men ogsaa det tabte sin Æventyrlighed , blev til et Tidsfordriv som andet om Hverdagen , Kvinderne var ens , her som andetsteds , de strittede først drabeligt imod og vrælede som Høns der skal undlives , men bagefter hængte Fjerene ved Fingrene , og man kunde ikke blive af med Kræet igen . De unge Krigere var for grønne til at have anden Glæde af Kvinderne end Elskov endnu , hvorvel de aldrig tænkte paa eller talte om andet . Længst beholdt nu alligevel Drikken og Rusens hede Verden sin Værdi , det maatte man sige , der blev festet noget aldeles umaadeligt ombord paa Skibene , og her undslog 110 I NORMANNERHÆREN de Ældre sig ingenlunde for at tage Del . Vilde og gale Streger begaaet i Drukkenskabs Blomstring rygtedes fra Skib til Skib i de ensformige Jævndøgnsdage , hvor Tilværelsen syntes indstillet paa kun at vente . Uskyldige saa vel som meget grove Løjer maatte til for at give Ventetiden Indhold , man drillede Bersærkerne , slap Mus ind mellem dem naar de mindst anede det og morede sig over at høre Tosserne hvine , eller man skjulte Piger under Skindene i deres Køjer til næsten lige saa stor Rædsel for de kvinderædde Drabanter , naar de skulde lægge sig ; man fejrede et Bryllupsgilde mellem en Havfrue man havde fanget og en gammel Træl og sænkede dem siden i Søen ned til deres Gaard vel forsynet med Gaver i Form af Kampesten om Halsen ; man skød til Maals efter en unævnelig levende Skive , som en ulykkelig Krigsfange maatte stille til Raadighed , man fandt paa mindre raa men til Gengæld taabeligere Ting ; Ungdommen følte sig snydt for sin Bestemmelse og hævnede sig ved formaalsløs Grumhed . Saa endelig inden det blev for broget gav Spændingen i de Unges Sind sig Udslag i noget virkeligt , et Maal , Udsigt til Oplevelser , Bedrift ! Endnu først i April gav Kongen sine Sønner og deres Venner Lov til at tage af Mandskabet og Skibene hvem der vilde med og lægge ud paa Togt paa egen Haand , medens han selv afventede Lejligheden i England . Saaledes kom det siden saa berømmelige Middelhavstog i Stand . Mellem Lodbrogsønnerne og deres Kamerater var det allerede en gammel Plan . Oprindeligt stod Kong Haastein bag ved den og kom ogsaa til at lede Toget . Det var ham der havde faaet Ideen , og saadan som den var gryet i hans Indbildningskraft og hurtigt havde forplantet sig til de andre gik den med faa og simple Ord ud paa at rejseud og erobre Himmeriges Rige . Haastein der ligesom Muspelsønnerne , som da ogsaa udgjorde hans Garde , oprindeligt var kommen oppe fra Højfjeldstrakterne i Norge , havde endnu tiltrods for rige Erfaringer i Verden visse Urforestillinger i Behold , overleverede i hans Slægt , og af 112 I NORMANNERHÆREN dem var Planerne til denne Vikingefærd fremgaaet . Naar noget overhovedet blev drøftet ved Lodbrogsønnernes Gilder var det Himmeriges Rige ; megen Snak gik i Svang mellem Folk i Evropa , men hvem satte sig for at finde ud af hvad der var virkeligt deri ? Her for Haanden var der nu altsaa nogle nette Riger i Frankrig og England , Troner her og der , Jordegods , Kvæg , Guldtøj , gode Kvinder og saa fremdeles , Lapperier , men den ene rette Ting var naturligvis at gaa til Sagen selv . Hvad var nu dette med Himmeriges Rige , ogsaa kaldet Paradiset ? Alle de Herligheder man kendte nordpaa , var de ikke sivet ud bare som nogle sparsomme og fattige Dryp i Forhold til Sydens virkelige Rigdom og Dejlighed ? Naturligvis laa Himmeriges Rige sydpaa , og naar man blot sejlede tilstrækkelig længe maatte man jo komme dertil . Alle Efterretninger bekræftede denne Antagelse . Hvem gad gaa her og slagte Udlændinge for saa meget Guld som til en Ring om Armen , naar man kunde sejle hen til Landet selv hvor Guldet kom fra , 113 I NORMANNERHÆREN der hvor det laa som Sten og Grus paa Jorden ? Der var Bjærge af Guld i det Rige , det er sikkert nok , hvor skulde det ellers komme fra ? Det Rige eksisterede . Hvorfra var Aserne monstro kommen i sin Tid ? Hvorfra hentede Bien sin Honning ? Fløj den ikke hver Sommer til de Saliges Ø og kom hjem igen med Skrotten fuld ? Hvor var Fuglene henne om Vinteren , hvad behager ? Det var jo saa indlysende at det Land var til og heller ikke kunde ligge saa overmenneskeligt langt borte . Der var dem sydpaa der stod i nær Forbindelse dermed , om man ellers skulde tro alvorlige Folk som havde rejst — hvordan hang det ellers sammen med det Rige der gik saa megen Snak om , det hvor hvide Krist havde regeret og som den almægtige Fyrste i Rom mentes at have Len fra ? Mon man nogensinde vilde faa rigtig Rede paa alt det der uden ved at tage afsted og skaffe sig Besked ved Selvsyn ? Fremdeles , her gik man og blev gammel , ens Venner døde fra en , og imidlertid1 eksisterede der ganske uden al Tvivl et Ung - 114 I NORMANNERHÆREN dommens Land , et Rige hvor Indbyggerne aldeles ikke døde . Det havde dog enhver hørt om . Et skønt Land , uden Lige , med Floder der gik med den røde Vin , hvori Fiskene svømmede stegte om . Og hvad der var det mest tillokkende af alt : Pigerne dér havde Vinger som store Fugle og fløj omkring oppe i Luften og spillede paa Harpe ! Dette var ingen Fabel , for Haastein havde en Kostbarhed han var kommen til i et Kloster , en Skindbog hvori blandt andet disse bevingede Kvinder kunde ses lyslevende . Bogen var fuld af kraftige Tegn , hver Side lignede en Fylking af lutter smaa firskaarne Mænd , hvert et hemmelighedsfuldt Bogstav , en hel Hær af Løndomme . Derimellem var der Billeder ganske smaa og ligesom langt borte men tydelige og skønne med de dejligste Farver . Her saa man virkelig de yndigste smækre Piger svæve i røde Særke op imod en underfuld blaa Himmel . Skønt man ikke kunde tyde Skriften var det aabenbart at Bogen handlede om Ungdommens og de Saliges Lande . Her faldt aldrig Sne , og Træerne havde Blade hele Aaret igennem , I NORMANNERHÆREN 115 Bevis nok for Udødeligheden ! Der var en Flod i det Rige , og naar man havde badet sig i den kunde man ikke dø , hvad man saa gik igennem . Jovist , og det Landi lod man ganske rolig ligge uden saameget som at gøre et Forsøg paa at sejle dertil ! Selvfølgelig Adgangen til de lykkelige Øer bevogtedes af mangehaande farlige Udyr , baade ildsprudende Drager og Løver som kunde flyve , tilmed maatte man sejle gennem det yderste Mørke for at komme dertil , det var ikke Hvermands Sag , heldigvis , for saa vilde Landet jo forlængst være besat af andre . Imidlertid var der Syn for Sagen for at nogen havde været der , gennem de Brudstykker man havde i Evropa af Herlighederne derfra og som sandsynligvis stammede fra enkelte østerlandske Søfarere , som havde haft Mod og Held til at gøre Indfald i Lykkelandet . Meget tydede ogsaa paa en fast hemmelig Forbindelse ; der var f . Eks . Kanel , hvoraf der gik meget i Handelen og som Enhver jo kunde se var Barken af et eller andet kosteligt Træ upaatvivleligt voksende paa de Saliges Øer , for man kunde jo smage hvor sødt og stærkt det smagte , 116 I NORMANNERHÆREN som den rene røde Ild i Munden . Maaske fik man det fra Drivtømmer der stammede fra Skovene i Himmeriges Rige , hvem ved . Mjød naar den var rigtig gammel og kraftig gav ogsaa en god og sikkert paalidelig Forestilling om den almindelige Tilstand paa de Saliges Øer , den overdaadige svimle Stemning man kom i var en Forsmag paa den evige Lykkerus i Solens Boliger . Det var da ogsaa under Bægerklang og i Mjødrusens Lyksalighed de Unge afgav Løfter og stævnede hinanden til Møde j Landet hvor det var evig Sommer . Hvor henrykt sukkede de ikke ved Tanken om de svanevingede Møer , der svævede med bare Fødder i deres Særke gennem blomstrende Haver ! Hvilken Skade at tænke sig at de bevingede kvindelige Indbyggere paa Øerne skulde leve der ene i evigt Solskin uden ringeste mandligt Selskab , i Udødelighed og uden Elskov ! Men nu skulde de overraskes ! Uden Tvivl var de tamme og vilde komme ned af sig selv med udbredte Vinger , men skulde de vise sig sky , ja saa havde man jo forskellige Maader at fange Fugle paa . Net . Snarer , i værste Fald kunde 117 I NORMANNERHÆREN man jo vingeskyde dem , dog de kom temmelig sikkert af sig selv . Hvor man grinte og gnubbede sig , hvor man uvilkaarligt gjorde spisende Bevægelser med Munden ! Utaaleligt at man overhovedet behøvede at vente , her hvor man sad og drak paa en fugtig Skude , i Træk og Fodkulde , med en Sejldugsstump tynget ned af Tøsne over Hovedet , at man ikke øjeblikkeligt kunde komme hen i Solen og sidde med hver sin Pige i Favnen under hendes Vingers Skygge ! Aa ! De Unge sukkede , og Vinden sukkede , de laa stadig under England , de og Skibene , og buldnede ud af Vand fra oven og neden , og gamle blev de , og hvorfor kom de ikke afsted ? Med Hensyn til Dragerne og det yderste Mørke , saa dø skulde de jo alligevel . Opgaven laa nærmest i at finde Søvejen til Himmeriges Rige , komme derhen i Retning af hvor det laa , og til det Brug kunde man jo tage nogle Bier med og lade dem flyve , naar det blev Solskin , og saa følge efter dem , de kendte jo , vidste man , Vejen til Himmeriges Rige . Regner Lodbrog smilede besynderligt da hans Drenge slog paa at ville finde dette 118 I NORMANNERHÆREN Land og bad om Lov til at komme afsted , han rystede vel mandeklog paa Hovedet , men det er ikke umuligt at det just alligevel var det der bevægede ham til at slippe dem løs . Ja de fik saa sejle ud og se om de kunde finde Ungdommens Land , og fandt de det kunde de jo komme hjem igen og sige ham hvor det laa . For en Sikkerheds Skyld skulde han saa se om han kunde tage England og holde det i Forvaring til dem til de kom tilbage . Uhyre var Jublen og Forventningen mellem de Unge da Kongen endelig havde bifaldet Planen . Alle vilde naturligvis med , ogsaa de Ældre , der var ikke en levende Mand paa Flaaden som ikke vilde med . Men Lodbrogsønnerne gjorde først deres Valg og lod saa Loddet sørge for Resten , nogle faa Tvekampe blev ogsaa nødvendige for at skille mellem Ansøgerne , det gik i Huj og Hast , paa to Dage og Nætter var Mandskabet udvalgt , og Skibene gjort klare . Ombord var foruden Haastein , Lodbrogsønnerne og deres Venner kun de allermest udmærkede af Hærens purunge Mandskab . Der var ialt toogtredsindstyve Skibe beman - 119 I NORMANNERHÆREN det med Tyveaarige , en Flaade af Himmelstormere rendt sammen fra alle Dele af Skandinavien . Der var Muspelsønnerne , der var de sjællandske Drenge , unge Fynboer , Bornholmere , Jyder , Trøndere , Skaaninger , Friser , en hujende Stemme fra hvert Landskab i Norden og alle i et Kor forenede om uden Opsættelse at kræve Himmeriges Rige . Saa lettede Flaaden . En Skare af Kvinder , der var bleven sat paa Land som tilovers , fulgte Skibene da de sejlede , trak sig fra Træ til Træ i Skoven inde paa Bredden og gik tilsidst uden al Dækning ud paa et Næs hvor de blev staaende til Skibene var forbi . Vinden tog i deres Skørtesnipper og lange Haar . Men de derude havde ingen Tanke mere for Northumberlands tunge Døtre der hængte fast med Fødderne i deres Hjemlands klæge Jord og snart slettedes ud af Taagen , de stod nu Humber ud for Strømmen , Ebben og alle Aarer , og dem vinkede Himmerigs bevingede Møer spillende paa Harpe i det Fjærne oppe mod enevig knaldblaa Himmel ! Regner Lodbrog stod paa Kongeskibet 120 I NORMANNERHÆREN med et tilfældigt Barn paa Armen og saa efter de Bortdragende , til Blikket i de lyse dybtliggende Øjne ligesom blev borte med dem , i Skyggen under de hvidlige Bryn . 111 I NORMANNERHÆREN MOD SOLEN DET er godt og vel et Aartusind siden unge æventyrlystne Nordboer foretog Fremstød mod Udødelighedens Land , hvilket de da ogsaa ganske rigtig naaede , skønt i en noget anden Forstand end de selv mente . Hvad de egentlig førte i Skjoldet har man glemt , Historien taler kun i Almindelighed om Lodbrogsønnernes Overmod og Æventyrlyst , men det der drev dem var det samme Haab som siden er gaaet i Arv til andre Slægter , under nye Former men med saa temmeligt det samme Indhold , den nordiske Længsel . Lodbrogsønnernes Drømme er vejret hen , men de Bedrifter deres Rejse ud i det Blaa gav Anledning til staar fast , er kommen til at tilhøre Historien . De for altsaa med deres 62 Skibe sydpaa gennem Kanalen , vendte Ryggen til Eng - 122 MOD SOLEN lands bratte Kyst og hilsedes paa den anden Side af lige saa høje storladne Klinter , Frankrigs Porte , et Syn der i Øjeblikket var spildt paa dem ; her var Riger at grundlægge , det er vist , men til det kunde man altid komme tilbage , nu havde de vigtigere Ting for , det gjaldt ikke nogle Stumper i en Udkant af Verden men Midtpunktet selv , alle Rigers Moder , det store Midgaard i Østen , hvor Guldfjeldene stod op i evigt uforgængeligt Solskin . De blændende Fremtidsudsigter hindrede dem dog ikke i at holde skarpt Udkig hele Tiden undervejs . Frankrigskysten som de beholdt paa venstre Haand mens de sejlede sydpaa stod siden præget for Livstid i deres Erindring , hvert Forbjerg , hvert Mærke inde i Land de tog Kurs af , hvert Flodudløb , hver Profil og hver Strandlinje Mil efter Mil , det var for dem som en skøn Læsning undervejs , en vældig Runeindskrift , som de halvt tydede paa Afstand , halvt fyldte sig med Gætninger om : Intet gjorde Øjet saa godt som nyopdukkende fremmede Kyster . De har set de brune Forbjærge paa Nordkysten af Spanien , de lange vælige Søer der MOD SOLEN 123 løber ind paa Kysten i Hjørnet af den biskayiske Bugt , deres Skibe har dyppet Rælingerne deri , og Dragerne har lagt de udskaarne Hoveder snart paa den ene Side snart paa den anden og skævet ind til disse nye fine Strande ; de har set Landet rejse sig fra Kysten med et stenet Bryst , brattere og brattere , indtil det gik over i Pyrenæernes musegraa og hvide Fjelde , Spaniens Porte . Etsteds oppe paa de stejle Heder har deres skarpe Sømandsøjne udspejdet en Gedeflok og en Hyrde med sin lange Stav , ubevægelig saa længe de kunde se ham , fordi han paa sin Side iagttog disse vildfremmede mørke Skuder med opspærrede Dyrestævne der skred hans Verden forbi . Hist og her med Miles Mellemrum har de set et lavt rundt Taarn paa en Pynt , graat og mosset som de stenede Omgivelser , en af Landets Vagter . Ingen kan nu opregne hvad videbegærlige landglade Nordboer har set paa en Rejse rundt om Evropas Kyst for tusinde Aar siden , men saa meget tør man tro , at Intet er undgaaet deres Opmærksomhed , fra Skagen 124 MOD SOLEN og Lindesnæs til Flamborough Head , Finisterre , San Vincente , Gibraltarstrædet og videre ind i Middelhavet , saa langt Fugl flyver og Hvalfisken gaar ; de har omsejlet Evropa som en Hingst der spaserer rundt om sine unge Hopper , og hvad de en Gang lige bare havde set , det betragtede de siden med Opdagerens Ro ganske som deres eget . Hvad der var nyt for dem var iøvrigt gammelkendt for Nordboerne taget i Almindelighed , mangfoldige Gange før i svundne Aarhundreder havde Nordboer været her før . Baade paa Frankrigs og Spaniens Kyst og siden overalt hvor de kom inde i Middelhavet havde de Lejlighed til at udspejde saa en Rundhøj , saa en Dysse i Landskabet , ganske som de var vant til at se dem paa Strandene hjemme ; her hvilede nogen af Fædrene som havde berejst disse Egne før og ladet en stensat Begravelse efter sig , der vinkede fortroligt ud til Vikingerne , selv om Befolkningen ellers var dem fremmed og fjendsk . De kom forbi Kysten af Andalusien , op - MOD SOLEN 125 kaldt efter et Udvandrerfolk nordfra , Vandalerne , sagtens fra Vendsyssel , som for Aarhundreder siden havde taget Land her og var forsvundet igen ; her mistede de for Resten nogle af Skibene i en Kamp de leverede oppe i Indløbet til Guadalquivir . De Indfødte lavede Salt af Havvandet paa disse flade Egne og samlede det sammen i Høje , som Vikingerne paa Afstand syntes saa ud som det rene Diamant , men de fik noget andet at smage . De var ikke altid lige heldige . Da de passerede Galicien inden de kom til Guadalquivir vilde de gaa i Land for at plukke Blomster , det saa saa grønt ud inde i Land , og Mændene kom saadan til at længes efter nogle Urter , Løg og andre Grøntsager ; fersk Kødmad trængte de virkelig ogsaa til , Faarene havde lige kastet , de kunde se de spæde Lam springe saa sødt omkring inde paa Engene , ja og det var heller ikke saa galt om man skulde møde en lille Pige som var ude at gaa Spaseregang ; de var noget mørke i Skindet her paa disse Kanter men smittede aldeles ikke af — altsaa det blev besluttet at gaa i Land . Adgangen blev dem imidlertid haardhjærtet forment , Indbyggerne her havde nogle lange uhyggeligt udseende Galejer der strøg ud fra et Klippenæs og avancerede imod dem med en forfærdelig Masse Aarer som kæmpemæssige Skælbidere . De havde Kastemaskiner ombord hvormed de paa langt Hold udslyngede varme Sten , som udbredte en ubehagelig Lugt af Aske og skoldet Saltvand naar de faldt ned i ens Nærhed . Her blev Flaaden af med hele to Skibe der havde en temmelig værdifuld Ladning , Kostbarheder , Kvæg og gode Fanger , som de havde indtaget forskellige Steder undervejs paa Frankrigskysten . Værre vår det at hele Besætningen strøg med , flere Snese Krigere som næppe havde tænkt sig at deres Rejse til Himmeriges Rige skulde ende med en uspurgt Død i Spanien eller Slaveri Resten af deres Dage . Hævn for Skaden fik de imidlertid længere sydpaa i Algeciras , hvor et stort dejligt Tempel , en maurisk Moske , laa lige ud til Vandet , som en Foræring , her tog de alt og sved Templet af inden de gik . De kommende Uger gav dem i det hele MOD SOLEN 127 taget meget at bestille , det er ikke frit for at de en Overgang ligesom glemte eller opsatte deres egentlige Ærinde til Fordel for mere nærliggende og som det syntes dem uafviselige Forretninger undervejs . Med Røgen fra det brændende Algeciras endnu staaende vidt og bredt paa Himlen drog de gennem Gibraltarstrædet , hvad de kaldte Nørvasund , og lagde Hovedet bag i Nakken for at tage et Skøn af den kolossale Portstolpe ind til Middelhavet ; de sandede at den var af en overordentlig Højde , men at den skulde tjene til Støtte under Himmelhvælvingen fandt de dog ingen Beviser for , naar de skulde tro deres Øjne , hvilket de til enhver Tid gjorde . Nu da de var inde i Middelhavet kunde man godt begynde at se sig om efter de lykkelige Øer . I sydlig Retning mente de at være trængt tilstrækkelig langt frem , den store Bjørn var sunken meget kendeligt bag dem i Nord ; fra nu af maatte det antages at man skulde holde østpaa . De var i Maj , og Varmen syntes de var mere end nok for dem , de ønskede ikke Varmen større hvorsomhelst de saa kom hen . 126 MOD SOLEN Allerede i den spanske Sø havde de mærket at Luften blev lun , og da de var kommen ud af Kanalens Taager havde de Solskin hver Dag . Farverne i deres Klæder og paa Skibene , som havde været ligesom slukte for dem i den lange Vinter , stak i Øjnene , man saa alting næsten altfor godt ; de grimme grovhudede Mandfolk taalte ikke rigtig Lyset , skønt de havde fablet saa meget derom . Kysterne blev grønnere og grønnere , Vinden bar Blomsterduft ud fra Land til Skibene , de saa udsprungne Træer derinde , der begyndte at blive saa megen Sang og Nynnen ombord . Om det saa var Hornkvæget de havde med og som førte en sørgelig Tilværelse i de snævre Skibe , begyndte det at blive uroligt og brøle efter Engene som det kunde lugte . Mændene fandt Paaskeliljer i Skoven naar de var inde for at koge Mad og stak det sammenrullede Bioster i Næseborene for at nyde Sommer mens de rørte i Kedlerne . De plukkede Græs til Kreaturerne ombord og lyttede til de yndelige Smaafugle , skød Ryg i Solvarmen . 128 MOD SOLEN 128 De Unge sværmede omkring i Landskabet hede i Kammen og jagede Indfødte naar de kunde komme til det , snusede i Skoven efter Vildt og skar et stort Frejasmærke i Træernes friske Bark . Bierne de havde med var vaagnet op og rumsterede hedt i Kuberne , men de skulde ikke slippes ud endnu . I Middelhavet mødte de Svalerne som var paa Vej mod Nord og som optog deres Interesse stærkt , baade fordi de vidste at de nu var paa Vej hjemefter og om ikke lang Tid vilde begynde at kline deres Reder under Tagspærrerne i den og den Hytte som man huskede saa godt og som nu var saa langt borte , og fordi de antog de kom i lige Linje fra de Saliges Øer som de var ude for at søge . Svalerne kom i Massevis og satte sig paa Skibene saa tamme at man kunde tage dem med Hænderne . Eller de var trætte , i hvert Fald kunde man skønne at de kom fra det gode Land . Bare det ikke laa endnu meget langt borte , Svalerne lod til at have fløjet Hundreder af Mil , de var ofte saa trætte at de faldt døde ned paa Skibene . MOD SOLEN 129 Sælsomt blandede Erindringer fra Hjemmet og umætteligt Begær efter en endnu videre Verden sig i Mændenes Bryst , naar de tankefuldt stod med saadan en lille Svale i Haanden der var fløjet træt . Det blev stadig varmere , dels ved at Aaret skred frem , dels ved at de sejlede sydpaa . Først Faareskindspelsene , saa de uldne Klæder maatte lægges , det kunde være galt nok at have Ringbrynjen og alt det andet Jern som blev ophedet af Solen oven paa den bare Skjorte . Det var fuld Sommer . Kun Nætterne kendtes de ikke ved , de blev ikke lyse som hjemme og svale men havde en skummel Glød der var deres Væsen fremmed . Dog det gjorde de sig ikke klart i Begyndelsen , Varmen og den gavmilde Sol gik dem til Hovedet som en Rus . Og da Længslen efter Sommer havde en saa stor Part i deres Drømme kan det godt være Vikingernes Forsæt om at søge de Saliges Land ogsaa af den Grund traadte noget i Baggrunden . Vist er det i hvert Fald at de hele Sommeren igennem lod sig opholde af allehaan - MOD SOLEN 131 de andre fristende Ting rundt omkring i Middelhavet end just Himmerigs Glæde . De vigtigste Punkter i deres Færd skal berøres lige saa kortelig som Krøniken har bevaret dem . Fra Gibraltarstrædet gik de i Syd og Øst og gjorde Anfald paa den nordafrikanske Kyst i det nuværende Marokko , hvor de havde en ypperlig Dræbning og fik meget sjældent og kostbart Løsøre . De Indfødte , som Nordboerne kaldte Blaamænd , sloges til Hest i hvide løse Klæder med Landser og krumme Sværd , de viste Tænder paa lang Afstand , saa man kunde blive ganske bange for dem , men stod ikke for meget naar man først var kommen paa Lemmerne af dem . Her krigede Vikingerne af Hjærtenslyst , nedhuggede hvad de saa af Blaamænd og tog hvad der var for Haanden af Værdi . De Indfødte holdt deres Kvinder indespærrede hobevis i Bure , hvor Nordboerne brød ind og skaffede sig Kvarter , i Begyndelsen til stor Forstyrrelse for de solbrændte Møer , som vrælede forfærdeligt i den Tro 132 MOD SOLEN at de skulde dø men meget snart faldt tilbage i Hynderne igen da de begreb at de nye Husbonder kun vilde dem det gamle . Her i disse ambraduftende Dueslag lærte Nordboerne at kurre et Par Ord af det mauritanske Tungemaal , Sprogets allerbedste Ord . De tusmørkesorte Kvinder underviste dem i at spise Dadler , og mange af de unge Krigere fandt saa stort Behag i den ovale Frugt at de var nær ved at give baade Skandinavien , England og Frankrig saavelsom Himmeriges Rige en god Dag og blive her i et kælent Slaveri for Resten af deres Dage . Dog Længslen efter fri Luft og Manddrab tog hurtigt Overhaand igen . Kun en Ugestid alt ialt varede Felttoget i Mauritanien , saa havde Vikingerne faaet nok af Forlystelserne der og rejste deres Vej lige saa pludseligt som de var kommen . De lykkelige Øer forstod de laa ikke ad den Kant . Nok var der Ting der tydede derpaa , saaledes Palmerne , som de her saa for første Gang og som i Forbindelse med stedsegrønne Buske og Frugttræer svarede noget til Beskrivelserne . Men Hveden som groede her var ingenlunde vildtvoksende , MOD SOLEN 133 den maatte saaes og dyrkes her som andetsteds . De Indfødte pløjede Jorden med en Gren foran hvilken der var spændt et Trampeldyr , en højst ejendommelig og naragtig Skabning som Nordboerne her saa for første Gang og lo sig halvt fordærvet over . Man skulde tro man sov og drømte ilde naar saadant et Trampeldyr , som ogsaa brugtes til at bære Byrder , kom gyngende , man blev helt svimmel deraf . Trampeldyret saa ud som om det var slet sat sammen af Dele hentet fra flere forskellige Skabninger , det havde noget af baade en Hest og et Faar , tyggede Drøv skønt uden Tænder i Overmunden og havde Hale som en Okse , Split i Næsen , hvad der erindrede om Haren , Ben som en Elg men med udtraadte svampede Fødder ; Halsen mindede om en rædsom stor Fugl , Bagparten saa ud som om den skulde skilles fra Kroppen ; kun Puklen havde det ærværdige Dyr for sig selv , den var ikke laant fra andre . Ja Verden bød paa mange Daarskaber og Undere . Her i Mauritanien saa Nordboerne ogsaa 134 MOD SOLEN vilde Mennesker med Hundehoved eller om man vil Hunde med Menneskehænder og det endda paa baade For - og Baglemmer , skønt de gik paa fire ; disse Væsner nedstammede fra lystne Kvinder som havde forladt menneskelige Boliger og var bleven optaget mellem de vilde Dyr i Ørkenen . Thi inde i Landet bag de dyrkede frugtbare Strøg laa golde Sandegne , forbrændte af Solen og uden en grøn Spire ; hvis Vejen til de Saliges Land gik gennem disse tilsyneladende uendelige Strækninger , hvad der lod sig tænke , kunde Rejsen i hvert Fald ikke gøres til Skibs , og Nordboerne vilde da snarere foretrække at sejle udenom . Et Tegn paa at Retningen iøvrigt kunde være den rigtige forelaa der i at der var Drager i Ørkenen , som vilde formene Adgangen . En af Krigerne udrettede et Helteværk ved at nedlægge netop en af disse Drager . Skønt Uhyret ikke spyede Ild og heller ikke havde Vinger og næppe var en halv Alen lang , hvad der naturligvis gjorde dets dødeligt farlige Beskaffenhed saa meget mærkeligere , var det i alle Træk som en Drage . Paa Halen havde den Pigge , som MOD SOLEN 135 ganske sikkert kunde afskydes som Pile naar den var levende , den var skællet og led over det hele , en yderst giftig Drage ; Helten der fældede den havde siden Skindet med sig hjem til Norden , hvor det længe efter blev opbevaret som et Jærtegn . Fra Afrika begav Lodbrogsønnerne sig tilbage til Spanien , som de ikke var bleven rigtig færdig med , løb denne Gang op langs Østkysten , hvor de bankede Morerne i Landet Padmir og erobrede og brændte Orihuela . Derpaa landede de paa de baleariske Øer som viste sig at have en simpel hjærtelig Befolkning der modtog Vikingerne ganske som om de kunde være nære Paarørende ; det var her Indbyggerne paa en af Øerne lod deres unge Piger gaa de Fremmede imøde paa Stranden med blomstrende Mandelgrene i Hænderne men ellers uden en Traad paa Kroppen for om muligt at stemme dem naadige , hvilket ogsaa lykkedes . Den ældste af de unge Møer nærmede sig tillidsfuldt til den hun syntes var den største og smukkeste 136 MOD SOLEN af Sørøverne , det var Bjørn Jernside , og lagde sin spæde Haand inden i hans to store , som straks varsomt lukkede sig derom . Hvad hedder du ? spurgte han paa sit barbariske Sprog , som hun jo ikke forstod . Formintera , sagde hun . Og det var Formintera . Balearerne blev vel udspist til Grunden , alt hvad der var af Mad og Vin gik op i rygende Gilder til fælles Bedste , men om Drab og Brand melder Krøniken intet . Det var de saligste Øer Vikingerne endnu havde besøgt , og de skiltes kun nødig derfra . Opholdet der stod siden for deres Erindring som en Taage af blomstrende Frugttræer og Pigearme . Men de maatte jo videre . Herfra søgte de nordpaa i en Trang til at afsvales og dukkede op paa den indre Side af Sydfrankrig , hvor de begyndte at gaa op ad Floderne og brænde Klostre og slaa Munke ihjel . De syntes godt om Egnene her omkring , saa godt at de blev her i flere Maaneder , med en mere og mere ædruelig Tilbøjelighed til MOD SOLEN 137 helt at sætte sig fast . Med Udgangspunkt fra en Lejr i Rhonemundingen gik de planmæssigt frem , plyndrede Nimes og Arles og brandskattede Valence . Her samlede de sig Ejendom for Alvor , og de ældre Førere med Kong Haastein i Spidsen havde egentlig Sind til at blive her og tage Landet . Det var rige Egne som man dog næsten ikke saadan kunde rejse fra til Fordel for en usikker Part i Himmeriges Rige . Til at lægge Erobrerhaand paa saa udstrakte Provinser var de ganske vist for faa , de havde ikke altid Overhaand heller men led svære Tab mod de Franske som forstod at slaas , men hvad var der i Vejen for at sejle hjem og hente mere Mandskab ? De Unge paa Flaaden vilde imidlertid videre , de syntes ikke de havde faaet hvad man havde lovet dem og lod sig ikke blænde af aldrig saa mange Jordegodser i det herligste Sydfrankrig . Saa blev Enden da at de lettede og søgte videre østpaa for at forfølge deres Ærinde . Her stødte de saa paa det skønne Italien , som indtil videre lagde sig mellem dem og deres Drømme . 130 MOD SOLEN 130 HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE ITALIEN hvor Lodbrogsønnerne landede havde set Folk af deres Blod før , den ene Bølge efter den anden , Eruler , Goter , Longobarder , som Folkenes Overflødighedshorn Skandinavien havde udtømt mod Syden . Et helt Aartusind tilbage i Tiden før Lodbrogsønnerne havde Kimbrerne lagt deres Ben her og det saa bogstaveligt og i et saadant Omfang , at Bønderne siden indhegnede deres Vingaarde med de faldne Mænds Knogler . Det havde just været deres Drøm , Vinranken om Panden , og smukt slyngede Vinranken sig om den tomme Brystkurv og kronede Hovedskallen paa Manden fra Norden som havde fuldbragt sin Skæbne . Men om dem der var gaaet foran vidste det ny Hold Intet , Forfædrene der rejste HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 139 havde ikke ladt Sagn efter sig , de var kun bleven borte . Lodbrogsønnerne fulgte ganske det samme Kald som de stormfulde Gamle men helt og holdent i egen genial Uvidenhed . Det første de saa af Italien var dejlige Bjærge med mange Farver og Aarer , isprængt med hvide Flager der saa ud som Bræer men viste sig at være Marmor . En leret Flod havde sit Udløb mellem lave Klitter med blaagrønne Enebærbuske og Pinjekrat , den farvede Havet en hel Mil ud og viste Vikingerne Vej ; hvor den kom fra forstod de Jorden maatte være frugtbar og fed . De trængte altsaa ind i Landet gennem Floden , og her laa nu straks deres Skæbne og ventede paa dem i Form af en rask lille Forveksling . Floden antog de nemlig var Tiber , og den første store By de kom til kunde altsaa ikke være andet end selve Verdensstaden Rom ! Hu hej , at tage den var da endelig en Bedrift ! Og det var paa ingen Maade af deres Vej , for Rom dannede jo netop Indgangen til Himmeriges Rige , efter hvad Rygtet fortalte , hvide Krists Lensmand som de kaldte HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 140 Paven skulde jo endog gemme Nøglen dertil . Den skulde han selvfølgelig tvinges til at aflevere , Rom maatte tages ! Byen de kom til var Luna , en den Gang stor og skøn Stad opbygget næsten udelukkende af Marmor fra det nærliggende Carrara . At de tog den for Rom kunde undskyldes , den mødte Nordboernes Øjne med en blændende Pragt de aldrig før havde set Magen til , som den første klassiske Stad de saa . Hele Byen var som en befæstet Borg , omgivet af høje Mure med solide Taarne , men bag dem ragede Pragtbygninger tilvejrs med Gavle og Søjler der skinnede som var de gjort af nyfalden Sne . Vikingerne skelnede dejlige Gudebilleder derinde saa livagtige at se til som om det var Mennesker forstenede i evig Fryd . Nogle af dem var tydeligt nok kvindelige Guddomme , med den himmelske Bredde paa Midten , de stod i hvid udødelig Nøgenhed op mod den italienske Himmel der var saa blaa at den lignede et fast Stof , en HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 141 Ædelstenshvælving , og Nordboerne kunde ikke andet end føle sig slaaet af Ligheden med de smaa Kvindebilleder i Bogen der havde vinket dem bort fra det taagede England ; var det ikke de himmelske Møer selv , saa maatte deres Verden i det mindste være nær . Selve Byen ragede op over Murkronerne i Solskinnet som et hvidt forunderligt Fjeld udarbejdet af Menneskehaand og med Kunst , i tusind fine Enkeltheder , som et vældigt overdaadigt Smykke paa Himlens blaa Bryst . Og Underværket havde Stemme , talte med mange tonende , alvorlige og skønne Tunger , det var Kirkeklokkerne derinde . En Gang imellem brød Byen ud i en skøn Enetale , tonede og sang med mange Klokker , mægtigt , besynderlig ensomt og rigt , saa det klang og bølgede viden om . Hver Morgen hilsede Byen Solen med sine Klokketunger , og hver Kveld ringede den og talte tungsindigt og dejligt mens Solen gik ned , til de sidste syngende Bølger døde hen i Tusmørket . Allerede da Vikingerne sejlede op ad Floden før de kunde se Byen , havde de hørt HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 142 de syngende Klokker , og da troede de det var selve Landskabet der havde Mæle og tog imod dem med en venlig Sang . Det lød som om der var Harper gemt etsteds i Nærheden , og Mændene saa sig om ved Flodbredden om der skulde sidde en Flodmø i Sivene og trylle . Men nej , snart viste det sig at Sangen kom fra den smukke By . Klokkeklangen ligesom gik i et med Solskinnet og den fagre Jord , overalt blomstrede det , Pinjelunden med de flade mørkegrønne Kroner hang fuld af harpikskrydret Duft , og sammen med al denne Lunhed og Sødme dirrede Luften af Klokkelyd , som var det Evighedens Sommerstemme der her henvendte sig i idel Glæde til den skyfri solede Dag . Alle mulige Rørelser fik Liv i de frodige Skippersjæle , det lo dem sært i Brystet som om en Fange følte sig sin Befrielse nær derinde , de blev kolde i Haarrødderne , lyttede , lyttede ... mon dette var Ungdommens Land , skulde de være ved Maalet ? Kong Haastein var ikke i Tvivl . Byen her var aabenbart Rom . De var endelig fremme . Andre kunde for hans Skyld rejse videre , til HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 143 Verdens Ende om de vilde , dette var hvad han havde drømt om , her agtede han at møde sin Skæbne . Som en bøjelig Natur fik han i en Fart alle Frasagnene om Himmeriges Rige til at passe netop paa dette Sted . Selvfølgelig , al den spredte Kundskab man havde maatte oprindeligt være udgaaet netop fra Rom , det var soleklart . Her var alt hvad de søgte . Og nu gjaldt det bare om at komme ind i Byen ! Deres Plan om at tage den ved Overrumpling faldt til Jorden , Portene var forsvarligt lukket og Fæstningsværkerne saa svære at enhver Tanke om at berende Byen saadan lige med det samme maatte opgives som simpelthen ufornuftig . Da er det en Plan springer fuldfærdig og moden ud af Kong Haasteins frugtbare Hoved og øjeblikkelig kommer til Udførelse . Det følgende er saa kendt at man kun behøver at holde sig til den historiske Overlevering , med skønsom Benyttelse især af højlærde Dudo , hvis Krønike er optegnet et rigeligt Aarhundrede efter Begiven - HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 144 hederne men som endnu aabner et levende Indblik i Nordboernes navnlig Haasteins blodrige Natur . Af Dudo faar Haastein ( almindeligt kaldet Hasting , klassisk Hastingius eller Alstignus ) følgende almindelige Karakter i Opførsel affattet paa noble latinske Heksametre : Hedensk og glubsk som faa , eksempelløst haard , grusom . Skadelig , skrækindjagende , vild og rædsom samt skændig . Sandelig siger jeg , skamløs , urolig , stormende , lovløs . Morderisk , raa og snu og oprørsk hvor han saa viser sig . Foregangsmand i Ondskab , Forræder , svigagtig , hykkelsk . Gudløs , kry af sig selv , forslagen , Vovehals , troløs . Galgens Frugt , Bespotter , ubændig , mere end stridbar . Topmaal af Ondt og Fortræd og dertil al Arglist Befordrer . Dudo skildrer , hvordan Søkongen i sin Fulhed sender Bud til den Øverstbefalende paa Borgen og til Bispen , hvem de antager for Paven , og lader sige at de er nogle Søfarende som har haft Modvind saa at de har set sig nødsaget til at gaa i Land her . De beder kun om at maatte slutte en Fred med Byen saalænge mens de køber Levnedsmidler . Deres Fører , siger de endvidere , er syg , forpint af Smærter og ønsker sig Daaben , vil gærne blive Kristen . Øvrighedspersonerne i Luna syntes godt om dette . Freden blev sluttet , og et Marked mellem Borgerne og Vikingerne begyndte , dog naturligvis uden at de fik Adgang til Byen . Indbyggerne her saa Begivenhederne i Lyset af deres Begreber , der var som i en katolsk Stad i Almindelighed i Middelalderen , det var fredelige ikke altfor begavede Folk , ret griske naar Omstændighederne forekom dem farefri , som det fremgaar af Krøniken , men ellers uskadelige og ganske velvillige . Haastein blev virkelig døbt . Som det hedder hos rystede Dudo : Biskoppen i Luna gør Badet rede , vier Vandet og lader Kærterne tænde . Svigefulde Haastein stiger i Badet og tager sjælsraa imod Daaben , sig selv til evig Fortabelse ( suscipit nefarius babtismum , ad animæ suæ interitum ) . Derpaa ledes han af Biskoppen og Stadens Overhoved med Ære fra Badet og bliver i en forstilt Svaghedstilstand ( quasi infirmus ) baaret til sit Skib . Hvilke Forestillinger Haastein saa end havde om Kristendommen , Vandskrækker var han ikke . Mangen Hedning som ellers HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 146 ikke havde mod Troen vilde have blegnet ved Tanken om at gøre Bekendtskab med Vand paa sit bare Skind . Men det var netop Haasteins Element . Den drøje Spøg har sikkert gjort Lykke mellem Vennerne paa Flaaden . løvrigt har Haastein næppe følt sin Bedrift hverken som særlig troløs eller bindende . Troen har for ham som for alle andre Nordboer staaet som en langt mere praktisk Affære end de symbolske Handlinger der knyttede sig dertil . Troen , bortset fra Daaben , betød i Virkeligheden intet mindre for Nordboerne end at de skulde træde i et personligt Afhængighedsforhold , tage Tilværelsen som et Len , af helt nye og dem endnu altfor ukendte Magter . Hvide Krist tvivlede de aldeles ikke om , og han var efter alt at dømme en mægtig Høvding ; Aserne havde de af egen Drift forladt , de var for gamle og gav ikke Livstegn fra sig mere , det var ikke det . Ren Uvidenhed om Tingene var det heller ikke , i alt Fald Haastein der havde været med til Indtagelsen af Paris vidste god Besked om Kristendommens Væsen . Nej men der var noget der hed Tiende , Skat HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 147 til den ny Guddom , et haandgribeligt Spørgsmaal , Politik , som ikke fandt sin Afgørelse hverken ved Vand eller Tro . Desuden de Kristne vilde forbyde Nordboerne at spise Hestekød , deres Fædres hellige Mad ! Til Gengæld lovede de dem Part i Lammet , meget godt , det havde de ikke noget imod , men Hestekød fik nu ingen jordisk eller overnaturlig Magt dem til at opgive . Hver Mand sin Tilbøjelighed , Folk var forskellige , men i Henseende til Hestekød stod Nordboernes Smag fast . Ellers var der intet at indvende mod Daaben , Sommerdage ; selv om Vinteren rystede de saamænd ikke for den . Noget saadant har Haastein tænkt da han stod i Døbefonten og den Guds Mand med raget Isse lærte ham , paa Trællevis som den der selv beder om Lænkerne , at lægge sine smaa Hænder sammen . Forpligtelsen derved er ikke falden ham ind . En hel anden Ting var det om man blev udødelig af Badet , som naar man dukkede sig i hin Flod i Ungdommens Land , det vilde være baade Troen og Tienden værd , og om Hestekødet kunde man jo snakke ; men den Egenskab HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 148 havde Daaben ikke , den maatte opfattes som en sindbilledlig Handling , al den Stund de Kristne udviste en akkurat lige saa stor Dødelighed efter den som før . Nu , fortæller Dudo videre , lagde Haastein Raad op med sine Stalbrødre om at de allerede Dagen efter skulde melde Biskoppen og Fyrsten i Luna at han var bukket under for sine Lidelser og bede dem om han ikke maatte blive begravet inde i Byen i indviet Jord . Til Gengæld derfor skulde de have alle hans Vaaben og Kostbarheder . Ført bag Lyset af disse hykkelske Ord og fristet over Evne af Gaverne lover disse at give den Døde en kristen Begravelse . Haastein lod sig derpaa lægge i en Kiste , som bares af Lodbrogsønnerne , mens de mest udvalgte af Krigerne gik bagefter som Følge . Alle den døde Normannerhøvdings prægtige Vaaben , Ringe og Smykker gaves en iøjnefaldende Plads foran Baaren , og mens nu Mandskabet der blev tilbage i Lejren og paa Skibene hengav sig til larmende Graad og Sørgehyl ( clamor ululantium , tu multusque lugentium ) drog Følget uhindret ind i Byen . HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 145 Her var alt opbudt til stor Begravelse , Kirkeklokkerne ringede uden Ophør , som om selve Byen , Huse og Mure , brød ud i sorgfulde Brøl , Himlen græd , Luften sukkede , det var næsten for meget for Normannerne at komme ind i denne drønende og tonende Atmosfære . Flere af dem saa her for første Gang det indvendige af en By og lagde til Trods for deres Ligbegængelsesminer stærk Forundring for Dagen . Nu havde de aldrig set Mage , Husene var bygget sammen i Massevis til hele mægtige Gader , man boede aabenbart i Lag ovenpaa hinanden , og selve Gaden man gik paa var brolagt med tilhugne Sten saa langt man øjnede . Vidnesbyrd om rigt Løsøre og Skatte af enhver Art sprang i Øjnene hvorsomhelst man saa hen , her var dejlige Boder fulde af Gods , Stoffer og dyrebare Ting ligefrem hang ud af Husene . Og nu sluttede hele Gejstligheden sig til Toget , i Purpurkaaber og gyldne Skrud , saavelsom Byens fornemste Ældste , ikke at tale om Nysgerrige og Deltagende i store Flokke , hvoriblandt de allerdejligste Kvinder , dem man siden skulde komme tilbage HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 150 til . Kordrenge i hvide Særke med Kors paa Ryggen gik foran med tændte Vokslys , og saaledes naaede Toget til Kirken hvor Høvdingen skulde begraves . Her begyndte Bispen saa højtideligt paa Messen over den Døde . Under den var det ikke frit for at de letsindige Vikinger blev Bytte for meningsløse Sindsbevægelser som egentlig ikke havde med Situationen at gøre og som de maatte opbyde det yderste for at beherske ; de blev stærkt grebne af selve Gudstjenesten . Alt var nyt for dem , den svulmende Korsang der kom fra klare Drengestruber , og Orglet hvis overmægtige Trolddom næsten trykkede dem i Knæ , de farvede Kirkeruder , Røgelsen , selve Kirkerummet med sine Hvælvinger og Søjler , de hellige Billeder , alt angreb dem med en Vælde der gjorde de store Karlfolk baade røde og blege . Orglet , hvad var det for et Element over deres Hoved der sang som Stormen ? Var det Havet selv og Vindene fra alle fire Himmelhjørner som var kommen sammen for at bruse , vaande sig , stige til høje vildsomme Orkaner og atter tone dulmende ud i Vind - HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 151 stille ? Haarene rejste sig paa deres Hoved , de blev prikkende iskolde over hele Kroppen , deres Øjne aabnede sig i panisk Synskhed , hvad var dette ? Stjærnerne og Natten der talte , de Dødes længselsfulde forklarede Røster ? De for sammen — Verdens Undergang , den yderste Dag ? Og nu Røgelsen , som de saa kom i smaa stødvise Skyer fra gennembrudte Metalkar , der blev svunget i Kæder frem og tilbage af Klerkene , hvad var det ? Skoven , den søde Harpiks naar Solen bager , Blomster og Bier , Sommerdagens inderste Løndom , Solen selv , Duften fra Paradisets Have ? Næseborene gik paa dem , hvad var dette ? Hvad var det der koglede i Musiken og Røgelsen og i de regnbuefarvede Ruder — fjærne Riger , det yderste Hav , Udødelighedens Strande ? Det Fjærne der rykkede over al Forstand nær , Himmeriges Rige var de der da , stod de her og var endelig ved Maalet ? En dyb Bevægelse greb de havraa haardføre Rejsende . Nogle stod ret op og ned med hvide Kinder , Bytte for en pinlig undertrykt Følelse , andre blev vel kolde men be - HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 152 holdt et aabent frygtløst Blik ; var dette til Liv eller Død saa skulde man i hvert Tilfælde træffe dem rede ! Nogle stod med bævende Mund , og der var dem der saa sig om i en Slags Vildelse , som søgte de Holdepunkter i Rummet for det Vejr af Forestillinger der stormede dem gennem Sjælen . Det er ikke godt at sige hvad Kogleriet kunde have forvandlet de i en vis Forstand alt andet end hærdede Krigere til , hvis ikke hele Bønnemødet , hvor Bedraget vel var saa temmelig lige paa begge Sider , pludselig var kæntret over i en ny Fase . Med et er det som om Baaren , hvori Normannerhøvdingen slumrer , rokker paa sin Katafalk , der lyder en kvalt bidende Klang af Staal som en stor Hveps indeni den , og just som Orglet tier og kun Bispens messende Stemme høres , flyver Kistelaaget tilside , og ud springer Haastein , Haastein lyslevende og svedig , med et langt funklende Normannerglavind i Haanden , han er i et Nu paa Gulvet , Hærskriget staar ham ud af Halsen , og inden nogen er kommen sig af sin Lammelse har han kløvet Hovedet paa Bispen mens denne endnu holder Bogen i HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 153 sin Haand ( librum manu tenentem ) og dræbt Byens Øverste , og nu giver hele Ligfølget Hærskrig , Masken falder , Kirkedørene spærres , blodig springer den hedenske forfærdelige Krigsgud paa Altret ! Derpaa stormer Vikingerne gennem Gaderne og aabner Byportene for Mandskabet fra Skibene som trænger sig udenfor , de fylder Byen , og Kampen bliver almindelig . Enhver der sætter sig til Modværge med Vaaben bliver dræbt , og Resten af Byens Indvaanere slæbes til Skibene som Fanger ; saa siger Dudo . Noget Nidingsværk var Stormen paa Luna ingenlunde , den vaabenføre Besætning var Normannerne mange Gange overlegen i Styrke og blev givet fuld Lejlighed til Selvforsvar . Men hvad Normanerne savnede i Antal erstattede de ved deres uhørte Hurtighed i Angrebet og den al Besindelse lammende Rædsel de forstod at omgive sig med . Paa forskellige Højder rundt omkring Byen nær ved og langt borte havde de anbragt Lurblæsere der idet de uafbrudt tudede hver paa sit Sted og langsomt vendte sig mod alle fire Himmelhjørner gav Indtryk af uhyre HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 154 Hærmasser som fra alle Kanter væltede op af Jorden ; selve Lurerne havde en snart underjordisk skurrende snart himmelhøjt galende angstfuld og blodig Klang , varslede som Dommedags Basuner for de Elendige der blev angrebet og hidsede Krigersjælen til det yderste hos Nordboerne som var vant til at sejre eller dø under Lurens Stormsignaler . Slaget gik Normannerne til Hovedet som en overmenneskelig vild Rus hvorunder de følte sig lettere end Luft og i Besiddelse af alle Dyrenes fineste og mest morderiske Egenskaber , Bjørnens Styrke , Ulvens Udholdenhed , Ørnens funklende Blik og øjeblikkeligt dræbende Nedslag , Vildornens skrækkelige Flugt i Angrebet ; og alle Dyrenes Stemmer hørtes som et løssluppet Kor i Hærskriget hvormed Normannerne susede ind over den dødsdømte By , en forfærdelig Tuden , Brølen og Skingren der var nok til at skrække Folk fra Forstanden ; Normannerne holdt sig ikke sammen i Fremrykningen saa at man kunde se hvor mange de var men spredte sig hylende som en Ulveflok , hver enkelt Kriger var HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 155 ti Steder paa en Gang og dog ikke til at faa fat paa , næppe til at se , og de brede Vikingesværd , de langskaftede smækre Økser gjorde deres lynende , allestedsnærværende Arbejde , Byens Forsvarere troede at se Hundreder hvor der kun hvirvlede en halv Snes Krigere i den bidende Legs Henrykkelse , Trolddom maatte være med i Spillet , Slaget var afgjort til Normannernes Fordel endnu inden det var begyndt . For de gik som Elskere i Slaget , udødelige netop ved den Dødsforagt der besjælede dem , Herrer paa Valen fordi Tilværelsen endnu ikke havde lært dem Tvivl . Men da Modstanden var brudt begyndte Plyndringens og Ødelæggelsens Galskab . Muspelsønnerne gik i Arbejde med Ildspaasættelse ; de andre forstod ogsaa Kunsten , men Muspelsønnerne var Ildens fødte Haandlangere , de elskede Ilden , og nu skulde den leve ! Længe nok havde den næret sig kummerligt paa Byens dovne Arnesteder , nu skulde den ud i det Fri . Huj ! Hede og vindige som var det de røde Ildaander selv for Muspels Sønner omkring i Byen blæsende paa Gløder , med Ild fra det ene HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 156 Baal , som de nærede undervejs , til det andet , de skaffede Træk til Emmerne ved at bringe dem videre i Hurtigløb , de sprang som graadige Luer selv fra Hus til Hus , og snart brænder Byen paa hundrede Steder , Klostre og Pragtbygninger gaar op i Luer , Kirkerne brænder , man hører Klokkerne give en sidste kvalt Malmtone fra sig idet de sammen med Taarne og Spir synker i Grus . Ilden den urgamle og evigunge Fornyer vokser rasende , hele Verdener af Røg og Mulm vælter ud af Husene , som er det Aarhundreders Mørke der er samlet sammen og nu forjages af Ilden , den slaas med den sorte Kvalm derinde , er lige ved at bukke under , kun et blodrødt Svælg skimtes i Røgens kulsorte Favn , men Ilden bryder igennem , rækker lange slikkende Arme ud af Husene , slaar med en aandeagtig glubsk Lyd efter den vigende Røg , og nu har den Overhaand , det indre af Bygningerne staar i Hvidglødhede , skrækkelig oplyst , snart er Byen et Ildhav , klarere end den klare Dag , Ilden sidder som en eneste himmelstræbende Flamme paa Byen , alt brænder , Kirkens Hvælvinger tordner sammen i en Grushob HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 157 her gøres lyst ! Bar Bund her ! Forfra her ! — Og tilsidst da Ilden har gjort lyst og er gaaet , sidder de sure Rester af Røgen , Mindet og Afmagten , og kvalmer paa den sorte Tomt ! Gloriabatur Alstignus cam suis , ratus se cepisse Romam , caput mundi , saa siger Dudo — Haastein troede det var Rom , Verdens Midtpunkt , han havde taget og gjorde sig pralende til deraf sammen med sine Venner . Men da han fik Fejltagelsen at vide , blev han saa uvan , siger Dudo , at han lagde hele Landskabet omkring Luna totalt øde og slæbte Indbyggerne med sig i Fangenskab . Ikke underligt at Skuffelsen ramte haardt , for det var mere end Rom Normannerne tabte , det var en Verden der gik under for dem . Forgæves søgte de i Undergangens Hede at holde deres Drømme fast . Ak , Himmerigs Døtre — dem stormede de jo til det sidste omkring for at finde , med Ilden fra de brændende Huse regnende ned over sig , i et for - HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 158 fængeligt Haab naturligvis ; derimod stødte de i nogle af Klostrene paa hele Reder fulde af Nonner , ogsaa en Slags himmelske Møer , jovist , uden Fjer paa , bare Brystben og Gaasekød , plukkede Engle , ikke noget der ! Overhovedet sydlandske Kvinder , enten nogle store jordbundne Kalkuner som skrukkede trangbrystigt til de blev blaa i Hovedet , deres eneste Livstegn , eller nogle sælsomt fine Tingester blege og slanke som Kerter , og de gik da ogsaa ud bare man pustede paa dem ! Og her skiltede man med den udødelige Nøgenhed i Marmor ... til Helvede ! Lykkeligvis var der jo andre Værdisager at trøste sig med . Byttet var umaadeligt . Dog heller ikke her gik de Godtfolk i Luna fri for Utak . Ikke alt Løsøret var udadleligt . Nu Røgelsekarrene , som man dog skulde tro var ægte , i det allermindste sølvforgyldte , de viste sig at være af Messing ! Da Normannerne var draget bort paa fuldbragt Bedrift og Tomten af den brændte By blev afsøgt , gravede man ogsaa efter Rester af Bispen , der var falden som Martyr HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 159 under Udøvelsen af sit Kald . Han var nemlig ufortøvet af Paven bleven kanoniseret som Helgen , det var derfor af Vigtighed at sikre Kristenheden en Relikvi af ham . Et forkullet Laarben blev fundet paa Stedet hvor han havde lidt Martyrdøden og under en højtidelig Messe indviet som helligt . Der blev forarbejdet et kosteligt Relikvigemme dertil i Form af et Hjærte gennemstunget af Sværd og smykket med Troens dyrebare Karfunkler . I Aarhundreder blev denne Helligdom æret og tilbedt af fromme Troende . Siden kom den ved en pavelig Akt til Domkirken i Turin , da Luna ikke blev genopbygget , og her gjorde den i andre Aarhundreder endogsaa Underværker : Stakler med en eller anden Benskade valfartede fra hele Italien , ja fra fremmede Lande , og kunde straks kaste deres Krykker saa snart de havde berørt Relikvigemmet med den hellige Knogle og udredet et Offer til Helgenen . Ved et Tilfælde var det imidlertid slet ikke Bispens Knogle ; hvorvel det ikke staar i Legenden kan det oplyses , at den egentlig tilhørte en af Normannerne ved Navn Gauk , en Skibshøvedsmand , som fandt sin Død un - 160 HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE der Haandgemænget hin Dag i Kirken da Alstignus førte Gejstligheden i Luna saa skændigt bag Lyset . Den ukendte nordiske Vikings Levninger kom saaledes , paa det at Normannernes Udødelighedsdrømme ikke helt skulde beskæmmes , til den største Ære og Værdighed . HIMMERIGES RIGES FORSTYRRELSE 149 KARLSVOGNEN EFTER Indtagelsen af Luna søgte Lodbrogsønnerne tilhavs igen , ingenlunde modløse fordi Haabet var slaaet dem fejl denne Gang ; nu vidste de af Erfaring et Sted mindre hvor de lykkelige Øer skulde søges , de ansaa dem aldeles ikke for tabt . Men Oplysninger de for nylig havde opsnappet gav dem nu Grund til at tro at Øerne snarere end østpaa maatte søges et andet Sted i Verdenshavet udenfor Gibraltarstrædet i vestlig og sydlig Retning for Mauritanien . Det staar imidlertid ikke til at nægte at de unge Vikingers Begær i det hele taget var undergaaet en Forandring , deres Længsel var ligesom mindre frisk . Opholdet i Syden var ikke gaaet sporløst hen over dem . Selve Varmen som de havde higet saa stærkt efter føltes efterhaanden som en Byrde , navnlig 162 KARLSVOGNEN Øjnene pintes deraf , endogsaa de Yngste havde faaet Rynker i Ansigtet af at knibe Øjnene i for den stærke Sol . Hertil svarede en vis indre Mangel paa Spænding , meget langt fra den umættelige Verdensappetit , der i sin Tid havde drevet dem fra Hjemmet . Uden at vide det havde de været ved deres Drømmes Maal og var nu paa Vej tilbage derfra . Haabet var bleven staaende , men de havde udtømt det for dets Indhold . Afblomstringen viste sig som en begyndende Holdningsløshed inden for Hæren . I Stedet for den Drømmenes overbeviste Stilen lige mod Maalet der havde givet hver enkelt Mand Rejsning og knyttet dem sammen i en svulmende Enighed var traadt Selvfølelsen i det Smaa , hver Mand tragtede efter sit eget Himmerig , og det var nøjsomt nok , at faa sin Smule Vilje . Aanden paa Skibene var ved at gaa i Forfald . En hel Del laa under for Svir , den altid nærliggende Genvej til Himmeriges Rige , Flertallet satte sig op mod Sammenholdet ombord , Rivninger og Tvekampe i Anledning af Byttet , navnlig de kvindelige Fangers Fordeling , hørte til Da - KARLSVOGNEN 163 gens Orden . Det var ikke godt nok nu at faa sin Part ved Loddet som før , man vilde tage selv , der var ikke den unge Knægt ombord uden han jo følte sig hævet over Skibsloven , en naturligvis fyrstelig Følelse , der imidlertid havde til Følge at Hæren svækkedes og ikke var meget værd mere overfor en Fjende . Den fortrinlige personlige Form Krigerne havde været i hjemme fra var ogsaa ved at gaa i Opløsning ; nogle var afmagrede af usunde Strabadser , andre oppustede af en Fedme , som der ingen Hold var i . I Stedet for de nordiske grove Klæder der svarede til Hensigten at beskytte Legemet mod Vejret overlæssede de sig med Silke og Skarlagen , salvede sig endogsaa som Østerlændere med Desmer og Myrrha , saa de kom til at lugte af helt andre Dyr end de var i Virkeligheden . Dødsforagten var vel ikke i Tilbagegang , derimod Sejrssælheden , flere og flere faldt i Træfningerne , ikke fordi det var deres Skæbne , men fordi Udødeligheden i simpleste Forstand i dem var brudt . Det tyndede betænkeligt ud i Mandskabet paa Flaaden . Saa kom det store Skibbrud . Det var i Havet udenfor Gibraltarstrædet . Over Halvdelen af Flaaden gik under med et umaadeligt Tab af Menneskeliv , Fanger og Gods . De var endnu ikke paa Hjemvejen da dette skete , havde ikke opgivet Sejladsen til de lykkelige Øer , men nu blev den opgivet af dem der overlevede Ulykken . For nu vilde de hjem . Bitter var den Dag da de i en Brandstorm som satte dem ud af Gibraltarstrædet og en rasende Strøm der gik den modsatte Vej og vilde forhindre dem i at komme ud , maatte se det ene Skib efter det andet haabløst opgive Kampen og forsvinde i Bølgerne . Tungt var det siden at tænke paa Vennernes oprakte synkende Arme i det fraadende Hav . Der druknede over Halvdelen af Normannerne . Ingen overlevede denne Uvejrsdag med Klippen ved Nørvasund svindende bag ved i Havrøgen uden at han jo blev venneløs . En uoprettelig Skade var Tabet af alle de Rigdomme Vikingerne gennem mange Maaneders Livsfarer og Krige havde erhvervet , KARLSVOGNEN 165 uerstattelige Kostbarheder , sydlandske Klæder og Smykker af det skønneste Arbejde , spanske herlige Vaaben , Røgelsekar , Messesærke med Kors af lødig Guldbrokade , skønne karfunkelbesatte Alterbøger , mauritanske Tøjer og Læderarbejder , Bidsler og Stigbøjler indlagte med Sølv , Klosterklenodier fra Sydfrankrig , Krucifikser , stukne Alterklæder , Lysestager , Monstranser , støbte og skaarne Billeder , Helgenskrin , Kalke i Guld og Sølv , foruden rede Penge i Skæppevis ; Dagens Lys ophørte at skinne for mange ved Tanken om alle disse Formuer der nu laa paa Havsens Bund . Muspelsønnerne fik smalle Læber den Dag , havde der været Taarer i Hovedet paa dem vilde de have udgrædt dem med Blod i Tilgift over Tabet . For de var store Samlere , de driftigste paa Flaaden . I Begyndelsen paa Toget , mens de endnu var grønne , havde de skrabet Jern sammen , havde grisk slæbt alt muligt rustent Gods ud paa Skibene , havde brudt Ankere og Spigre ud af Husene paa Land og taget det med , til Skibene var synkefærdige ; saa opdagede de at Sølv var bedre og smed alt deres Jern over - 166 KARLSVOGNEN bord , lastede nu udelukkende med Sølv som virkelig fyldte saa det kunde kendes paa Skibene . Naturligvis Guld lærte de snart var endnu bedre , saavelsom Klæder og Fanger ; de var efterhaanden bleven de rigeste paa hele Flaaden . Og nu maatte de med egen Haand smide deres Skatte udenbords for at lette Skibene og være glade til ved at de reddede det nøgne Liv . Tomhændede rejste de hjemmefra , og tomhændede kom de tilbage , efter at Alverdens Rigdomme var gaaet gennem deres Hænder . Ingen glemte let den grædende Ynk det var da Fangerne rakte de lænkede Arme i Vejret paa de overfyldte Skibe og mjavede for Livet , til Søerne slog dem paa Munden og lukkede sig over deres bøjede Hoveder . Kreaturernes Dødsbrølen i Stormen ! De skønne arabiske Heste , der fra deres snævre Spiltoug paatværs af Skibene stumt knejsede mod Bølgerne med udspilede Næsebor og Blod i Øjnene , til de i Afsind slog sig løs og sprang lige ud i den vaade Grav ! Det var ikke som nogle faa Dyr der omkom men som Hesten selv , den sidste Hest i Verden , der fandt sin Død i Bølgerne . 164 KARLSVOGNEN Det ubønhørlige Hav tog naturligvis alle dem af Skibene der var de tungest lastede — dog med een Undtagelse , nemlig Kong Haasteins Skib der var det allertungeste af dem alle , ladet lige til Rælingen med Rov og Kostbarheder , det stod sig ! Smed han et eneste Lod ædelt Metal overbord , ofrede han en Penning til nogensomhelst ham kendt eller ukendt Magt oppe eller nede for at ride Stormen af ? Ingenlunde . Men da han var haardest trængt og Redning syntes umulig , mindedes han Smagen her i Middelhavslandene , de Indfødtes fede Mundvige , og afsaa et Fad Olje til Havet . Straks lagde Søen sig om Skibet ! Se se , Havets Guder elskede altsaa virkelig som alle Sydlændinge Oljen , den var dem vel undt , og det skulde ikke komme an paa et Fad mere ! Saaledes affandt Haastein sig med Havet der sønderpaa og bragte sin selv i Magsvejr synkefærdige Skude gennem Uvejret . Men Stormen var et Renselsens Bad for Normannerne , Havprøven som oprindeligt havde udvalgt dem og som nu skilte mellem dem paany . Kun de der stod for den skulde se Norden igen . Resten beholdt Søen . KARLSVOGNEN 167 De der havde levet sig ud , Drukkenboltene der havde skørnet sig i Sjælen ved Drik , de Kildne der ikke skønnede paa det raa Liv mere , de Udslukte som ikke kunde ville mere , ikke at tale om Grovæderne der ikke kunde faa Plads til baade Mave og Aare paa Toften , Havet samlede dem alle i et Bundt i sin Haand og bøjede dem , og de der havde den mindste begyndende Svaghed , aandelig eller legemlig , som de ellers kunde være bleven gamle med paa Landjorden , de knækkede nu sammen under Havprøven , sank og kom ikke mere til Syne . Tilbage blev lydefri Karle , de der var gaaet lige saa karske ud af Gibraltarstrædet som de var kommen . Det var dem der endnu kunde taale Ugers Nattevaagen og staa gennemdrukne af isnende Saltvand Nat og Dag paa en aaben Skude i Storm og Strøm , med klart Hoved skønt uden anden Kost end salt stinkende Flæsk og Regnvand opsamlet i et tjæret Sejl , haabefulde naar alt Haab var ude , kogende af indre Liv saalænge Vandet endnu ikke gik dem længere end til Halsen og blæsende det fra sig med en Forbandelse KARLSVOGNEN 169 hvis det naaede Munden . Kun rene viljestærke Mænd overlevede Skibbruddet . o g de vendte nu Blikket mod Karlsvognen , i en pludselig uimodstaaelig Længsel efter Norden . Længe havde Hjemveen ligget skjult i deres Sind , maaske lige siden det Øjeblik de rejste , nu slog den igennem . Karlsvognen drejede sig i sin fangne Bane paa Nordhimlen , snart paa ret Køl og snart heldende , som for at udtrykke sit Væsen , dens Stjærner funklede langt fra hinanden og ensomt men hørte dog sammen som et Kuld Søskende paa Himlen . Nordboerne følte sig som Børn der er bleven borte naar Karlsvognen tændte over deres Hoved , saa nær og dog i det Fremmede ! De havde set Stjærnebilledet første Gang fra Moders Arme , endnu inden de fattede hvad de saa ; siden havde man fortalt dem at det var den store Bjørn oppe i Himlen , og de havde jo tydeligt kunnet se , saa det tydeligt endnu , hvordan han gik deroppe med rimede Tasser i de blaa Ødemarker , altid luftig og alene , altid stum og altid den samme . 168 KARLSVOGNEN Og saa lærte de da en Længsel de aldrig havde kendt hjemme , Længslen efter Vinterunderet i den nordiske Natur . De drømte om at gaa paa den ru Sne igen og høre den skingre som Jern under Fødderne , de trængte til uendelige blændende Snemarker , frostklare Nætter med Stjærner over Hovedet og et Stjærnetæppe af nyfalden og gnistrende Sne under Fødderne . Spøgelsenætter med Fuldmaane og aandeagtige Verdener af Sne milevidt , Rævens skarpe Gøen et Steds i den ringende Luft og et sagte Drys af Sneen fra et Træ i Skoven ! De karske henrykte Dage i det Fri naar Solen brød Rimtaagen og funklede som en kold hvid Ild fra sin landflygtige Bane , vilde Ulvejagter i Fjeldet med Hunde og Knipler ! Farter milevidt ud paa de tilfrosne Sunde med et Par Dyreknogler surret under Fødderne og en Pigkæp i hver Haand . Aalefangst langt borte fra menneskelige Boliger , ene med den gungrende Is fra Morgenstunden og til Karlsvognens spinkle Stjærner traadte ud af Tusmørket og Isgulvet begyndte at brøle fra Bred til Bred mod Maanen og den tiltagende Kulde ! 170 KARLSVOGNEN De store Snestorme der holdt Folk og Fæ under Laag som i en levende Begravelse tre - fire Døgn i Træk , til Alverden laa som uddød , en Urskummelhed hvori kun vældige Hære af Sne fra alle fire Himmelhjørner mødtes og leverede hinanden Slag ! Og naar de isnende Magter saa endelig havde udstridt og man kom ud , laa Jorden gemt under Bjærge af Sne ; af Vaaninger var der næppe et Spor , kun Røgen der stod op fra et brunligt Hul i Sneen behængt med lange lysbrydende Istappe som et Gab fuldt af Tænder . Naboer gravede hinanden ud , Fæet stod i Staldene som i underjordiske Huler og saa sig om paa Folk med klare mystiske Øjne . Ho ! Alt dette som Nordboerne ikke havde troet det muligt noget Menneske kunde savne , det savnede de nu . Med det inderste af deres Væsen , det hvori de var anderledes end andre , længtes de hjem . Karlsvognen kaldte . Og Blodet , Barndommen kaldte , det var nu saadan at der var nogen deroppe nordpaa som de maatte se . Allerede mens de laa i Mauritanien og slagtede Blaamænd , havde Hjemlængslen 172 KARLSVOGNEN rørt paa sig . Krøniken har opbevaret en Bemærkning som en af Lodbrogsønnerne kom med til en af sine Brødre umiddelbart inden de gik i et Slag . „Broder , " sagde han , „det er en stor Dumhed og Galenskab af os saaledes at drage fra et Land til et andet gennem hele Verden og slaa os selv ihjel i Stedet for at forsvare vort Fødeland og adlyde vor Faders Vilje ; han er nu alene , og borte fra sit Hjem lever han i et Land som ikke er hans eget ; den Søn som vi lod blive hos ham er bleven dræbt , saaledes som det blev mig aabenbaret ( dette var bleven aabenbaret ham i en Drøm ) og en anden Søn er falden i et Slag . Ja det skulde undre mig om Fader selv er sluppen levende fra hint Slag ! " Krøniken føjer til at det da ogsaa forholdt sig som han anede : Regner Lodbrog var død , falden for Kong Ælde , da hans Sønner vendte tilbage fra deres Rejse efter Ungdommens Land . Hjemvendelsen i inderlig Forstand var dem nægtet . D ag og Nat sejlede Normannerne , i Medog Modbør , med Sejl og Aarer , for at komme hjem . KARLSVOGNEN 171 De hørte Trækfuglene om Natten , skelnede Vibeskrig oppe i den fløjtende , kaldende vilde Jagt over deres Hoveder mod Stjærnedisen og blev som gale efter de nordiske Strande . Karlsvognen skinnede over deres Maal , dybt i Nord , men i Syd var Verden udslukt , ikke mere i deres Tanker ; Palmerne og al den øvrige Stedsegrønhed , Figner , Trampeldyr og moskusduftende Kvinder , alt laa nu under Synskredsen bag dem som Ting de vel kunde huske og som var meget virkelige men heller ikke mere . Nu stod Norden for dem som det Vidunderlige , alle de smaa kendte Ting der var kommen saa langt bort at de ængstede sig for at have mistet dem for stedse . Hvordan var det hjemme i Sverig , kunde man endnu komme hjem og skære sig en Ske af det søde Birketræ , om Vaaren naar Barken skilles hel fra det pjaskvaade Ved , og spise Byggrynsgrød af Fad sammen med den Gamle , mon Søster endnu stod paa Hovedet og blandede sine lyse Haar med Gedens Ragger mens hun malkede den , mon de smaa Køer med Træbjælden om Halsen gik ude i Ene - 174 KARLSVOGNEN bærkrattet og snusede efter Grønt under Rimen ? Røg det fra de nøgne optøede Pletter paa Hustagene i Middagssolen ? Ak , Kvinderne i Northumberland , som havde staaet saa forladte paa Pynten den Dag de sejlede , graa og sorrigfulde i Taagen , stod de der mon endnu ? Lærkerne i England , de grønne Volde oven for Klinterne i England med Havet skummende melkehvidt dybt , dybt nede og Lærkerne hængende paa den luftige Grænse mellem Land og Hav — var det saadan endnu ? De havde ikke agtet paa Lærkerne , havde ikke kunnet bie , mon det engelske Foraar , som de havde været utro , vilde have dem en Gang endnu ? Norge , sagde det i Aarerne , naar de taktfast rokkede i Hamlerne i uendelige Nætter , Norge ! Mændene sad i Dagevis tavse paa Skibene hver for sig med et indre Syn der trængte paa stærkere og stærkere , et eller andet Landskab , en Kyst eller en Ø derhjemme , en lille Gaard , et ensomt Udsted i Skoven , hvor Manden gik og tog uendelige Varsler af Vejret og den gamle Kone med Ansigtet mod Jorden gruttede Korn til Brød paa Hellen KARLSVOGNEN 175 udenfor Døren . De nordiske bundløse Skove , overalt aabne og dog som laasede med Æventyrets Slaa ! Isens Troldebrøl ved Midvinterstid i de lange sorte Nætter fra Indlandssøerne , og den svale Genlyd milevidt fra nedsneede Skove ! Og naar det saa var Sommer , den nordiske søde Sommer ! Gøgens Koglen i Dalene , Frøernes Elskovssejd i de lange rolige Aftener ! De lyse Nætter ! Pigerne der gik ude ved Midnatstid med Dug i Haaret og gjorde Nar af de stakkels Mandfolk , lattermilde og slagfærdige saa længe de var mange sammen i Flok , men bævende stille saa snart man traf at blive ene med dem i den lyse Nat ... Mod Slutningen af Rejsen sad Vikingerne totalt stumme paa Skibene , pressede kun paa , pressede paa for at komme hjem . Lodbrogssønnerne fandt ikke Guldlandene , men det ser ud til at deres Udflugt lærte dem at tage til Takke med Lande af almindelig simpel Jord og de hjemlige Sten , de blev ialt Fald nordpaa Resten af deres Dage . KARLSVOGNEN 173 Drømmerejsen skærpede dem i Troen paa hvad de havde . Erobringsarbejdet i England gik nu frem med dobbelt Kraft ; hvad Kong Regner havde lagt til Rette fik Sønnerne gjort færdigt , Nordengland kom i fast normannisk Besiddelse . Lodbrogsønnerne blev alle Konger og knyttede nordisk Aand til Storværker i England og Danmark , Nordtyskland , Norge , Sverig og Rusland . De fleste af dem smagte ikke Døden i almindelig dødelig Forstand , de faldt paa Hærtog i deres fulde Manddomskraft , deres Skikkelser skal altid bevare den nordiske lysende Ungdoms Udødelighed . Haastein laa Resten af sit Liv paa uafladelige Krigstog frem og tilbage over Kanalen mellem Frankrig og Sydengland , her og ingen andre Steder agtede nu han at bide sig fast . Efter sin Ungdoms Rejser og kongelige Adspredelser passede det ham at forberede Grunden for en anden kommende Ungdom ved mangeaarigt haardt Arbejde paa Stedet , uadskillelig fra Roret og Øksen som den gamle Søhane var . Han nævnes som siddende fast i Normandiet en Menne - KARLSVOGNEN 177 skealder efter da Normannerhæren i en ny Generation endelig underlagde sig Landet og gav det sit Navn . Haasteins Efterkommere er bleven franske Friherrer , og siden i nye Led har de sagtens fulgt Vilhelm Erobreren over til England og har faaet Hertugdømmer der . Kong Haastein tog Kristendommen i Frankrig . Hedenskabet i ham var jo allerede brudt , idet han var bleven primsignet i Luna ; men denne Gang var det Alvor , han tog virkelig ved Troen og indrettede sig paa Tienden ; det maa have forekommet ham fordelagtigt at afstaa en Mindrepart af Besiddelser der endnu ikke var hans egne naar han kom dem nærmere derved . Hvad angaar Hestekødet , da kunde det vel ogsaa i Længden bliver en fersk og smagløs Spise naar det lukkede en ude fra Vildtet i de franske Skove og Ejendomsretten dertil . I Daaben lagde Haastein sine Hænder lydig sammen for anden Gang , allerede i Øvelsen — kun Skade at det hellige Bad ikke var i Stand til at aftvætte en gammel Tatovering han havde paa Armen , Thors Hammer udlynende et Bundt pileoddede Tordenkiler , og et 178 KARLSVOGNEN stort Frejasmærke midt i Loddenskaben paa Bringen . løvrigt fortælles der ikke siden noget ufordelagtigt om den berygtede Helt , og man ved ikke andet end at han fik en naturlig Død . Muligvis er han hensovet ikke uoverbevist om at Himmeriges Rige skal søges hinsides , naar man er død , en Tankegang der jo af Selvoplevelse ikke var ham fremmed . Men den gamle , den ægte Drøm om Himmeriges Rige var ikke udslukt , den gik igen i senere Aarhundreder hos andre Nordboer og under nye Former , Korstogene , Amerikas Opdagelse ; endnu paa mange Maader skulde det urnordiske Haab vise Vej ad Omveje gennem Drømme til Virkeligheden . 176 KARLSVOGNEN DEN GAMLE EG EFTER fem Aars Fraværelse kom Germund tilbage til Sjælland som Anfører for en Flaade paa en halv Snes Skibe , hvis Mandskab dels bestod af hans gamle Følgesvende fra Sjælland , saa mange af dem som Krigerlivet og Havet havde sparet , dels af Vikinger allevegne fra som havde givet sig ind under hans Lykke og som kaldte ham deres Søkonge . Det var en Foraarsdag da de store sorte Hærskibe viste sig i Sundet udfor Sjællandskysten , til almindelig Uro og Opstandelse for Beboerne . Kohornets sorgfulde Tuden lød inde paa Kysten og svarede igen fra den ene Landsby og Gaard til den anden , ganske som ved den Lejlighed da Germund forlod Egnen ; i Aabningerne af Skoven kunde man se Kvægdrifter i Huj og Hast 180 DEN GAMLE EG gennes ind ad Land til , Bavnerøgen paa Højderne samlede Herredet under Vaaben ; nu vidste Germund i alle Enkeltheder hvordan det stod til derinde , alt var som før , og nu følte han at han var kommen hjem . Skønt Germund ikke ubetinget kom med Fred i Skjoldet var det dog ikke hans Hensigt at gøre Anfald paa Herredet . Maaden hvorpaa han sidst var skiltes fra Bønderne var næppe glemt ; selv havde han intet personligt Ærinde til nogen af dem . Indtil videre var han meget tilfreds med Modtagelsen ; at Bønderne tændte Bavner for ham over det hele og lavede til almindelig Landestorm var netop en Hjemkomst saadan som han havde drømt sig den . Mens alt var stor Udrykning og Sætten sig i Forsvarstilstand inde i Land blev han rolig liggende ude i Strømmen paa Skibene . Germund stod med samt sit Mandskab i Normannerhæren og delte Fremtidsudsigter sammen med den , i England eller Frankrig , som det nu kunde falde sig ; at han var vendt tilbage til Sjælland havde sine særlige Grunde . Det var for at finde Gevn . En Dag i Middelhavet var det hændt Ger - DEN GAMLE EG 181 mund at det pludselig ringede for hans ene Øre , og idet han i det samme kom til at forestille sig Skoven derhjemme , Lysningen hvor den store Eg stod og Skovbrynet der lukkede Sletten inde , havde han hørt nogen der kaldte ham ved Navn , som et Ekko i Skoven men ganske tydeligt og saa nær at han syntes han blev vaad i Øret derved — Germund ! Det var Gevn der havde kaldt , det var hendes Stemme . Han hørte den aldrig igen mere end denne ene Gang men var fra det Øjeblik af som forvandlet , kunde ikke mere le . Dog tog han ikke straks hjem men blev ude i Normannerhæren endnu tre Aar efter Hjemvendelsen fra Middelhavet , fordi han vilde erhverve sig Ejendom først . Og nu var han kommen . Fra sit Skib kunde han se Sletten oppe i Skoven og øjnede den store Eg der stod frit mod Himlen paa Stedet hvor den altid havde staaet . Hvor han dog havde længtes efter netop dette Træ ! Der var Tider ude i Verden hvor intetsomhelst syntes ham Umagen værd , hvor han kunde have opgivet enhver Hæder og alle Rigdom - 182 DEN GAMLE EG me blot for at vende tilbage til Barndommens Træ . Ikke at Germund havde færdedes daadløs i Normannerhæren , han havde tværtimod knyttet sit Navn til flere af de mest spurgte Bedrifter paa Middelhavstoget , frygtløs som han var , ja hans Hjemsyge havde øget Dødsforagten og gjort ham skrækkeligere end det ellers laa i hans Natur . Han var med i Ligfølget , da Haastein skulde begraves i Luna , og her var han bleven usynlig , havde forvandlet sig til en Taage hvori det hvirvlede som af hundrede Økser ; siden under Slaget i Gaderne dansede han omkring i tudende Galskab som en Ulv i Menneskeskikkelse og dræbte for Fode , mærkede ikke de Saar han selv fik , var kun som i en Henrykkelse , en Helvedrus , som han da ogsaa havde maattet bruge to Døgn til at udsove bagefter . Af Blaamænd havde han udryddet saa mange at det ikke lystede ham mere som altfor let Jagt . Til Gengæld havde han haft Held til at bestaa en virkelig livsfarlig Prøve , det DEN GAMLE EG 183 var nemlig ham der vog Dragen i Ørkenen , et i Norden meget omtalt Storværk . Herom siges der i „Germundskvæde " : Hørt har jeg at Germund , den glade Guldets Giver , ( langvejs sligt spørges ) vog en Drage i Serkland . Germund kom fra Skibbruddet udenfor Gibraltarstrædet med Tabet af det meste af sin Ejendom ligesom de andre men dog med Liv og Skib i Behold . Siden havde han samlet sig nyt Gods paa Togter i Normannerhæren , kunde ogsaa hvis han blev derved gøre sig Haab om et Jarledømme etsteds i de nye erobrede Lande . Men nu var han foreløbig hjemme paa Besøg , og det gjorde ham godt efter flere Aars Savn at se den gamle Eg igen . Det var forbunden med en særegen Lykkefølelse at se Landet fra Skibene , han som i gamle Dage plejede at spejde fra Egens Top ud mod fremmede Fartøjer der færdedes i Sundet . Efter i et Par Dage at have indjaget Befolkningen paa Kysten en gavnlig Frygt blot ved at ligge stille med Flaaden gik Kong Germund i Land . Han var i en Pansersærk af uvurderligt Arbejde , nittet i et saa at den gik over Hovedet med en Hætte og delt i Hoser til Benene ; denne Kostbarhed var et Arvestykke taget fra en flandersk Ridder . Paa Hovedet havde han ydermere en Staalhue med indlagte Guldprydelser , fransk Arbejde og udvalgt af en garonnesisk Greves Vaabensamling . Under Rustningen bar Germund maurisk Linned af fineste Vævning og ovenpaa den en italiensk baldyret Kjortel af Silke , tidligere brugt ved Gudstjenesten og mærkelig ved at have tilhørt en Biskop . Sværdet var spansk , hed Sangrient og bed paa ethvert Mineral ; om Armen havde han en diger Guldring som vejede tolv Ører , overladt ham af en fornem Mand paa Irland efter et kort Hugskifte ; Spydet i hans Haand var guldbeslaaet og stammede fra et Hærfang paa Hebriderne . Saaledes udstyret gik Germund i Land med et Følge , ikke altfor stort , thi det vilde have skikket sig slet som muligt Tegn paa Frygt , men alle væbnet til Tænderne . Om nogen Art af Modstand var der dog ikke Tale , Landet var som folketomt , Bøn - DEN GAMLE EG 185 derne havde trukket sig tilbage ind i de vejløse Skove ; det var nu deres Kampmaade , ikke fordi de var fejge men fordi det nu en Gang laa til deres Natur at vente til Fjenderne blev gamle . Germund fandt alt uforandret , fuldkommen som da han rejste ; men hvad han i Mellemtiden havde set i fremmede Lande havde skærpet hans Øje , det slog ham hvor alt hvad der stammede fra Menneskehaand saa dukket og glædeløst ud , og det skønt Landskabet var skønnere endogsaa end han havde omfattet det i Erindringen . Skoven var mægtigere end nogen anden han havde set nogetsteds , de kongelige Bøgetræer stod nyudsprungne , fraadegrønne og urørlige i Solstillet , Markerne laa i en frodig Pragt af Græs og Blomster ; men Husene lignede sammensunkne Muldvarpeskud , Landsbyerne , som nu var forladte af Beboerne men hang fulde af Lummerheden efter dem endnu , laa som Samlinger af tilgroede Jordtuer , hver Vaaning med en Mødding til Tagskægget og Aadslet af et el - 186 DEN GAMLE EG ler andet Dyr udenfor Døren , overalt Forfald og Tegn paa Nød midt i en overdaadig Natur ; det var som om de Folk der levede her ikke havde Sanser , hverken kunde lugte eller se . Kiggede man indenfor i Gaardene fandt man de ramme jordvægge , polstret med en Menneskealders Sod og Snavs , uden andet Indbo end Gryden og en gyselig Rede af Skind . Og her boede Adelbønder , det var dem her der ejede Jorderne ! Der dæmrede noget for Germund om at Besiddelsen ogsaa kan være Mennesket en Uven , de Folk gaar i Jorden igen der sidder paa den . Oppe i Skoven stødte Germund paa en lille Horde af Skovbørnene , hint frie Folk hvoraf han selv var udgaaet ; men han kendte dem ikke , det var allerede et andet Kuld , og han fattede ikke han selv kunde have set saadan ud . Det lignede mest en Sværm af de Væsner han havde set i Afrika med Hundehoveder og Hænder paa alle fire Lemmer , de husjede op i Træerne saa snart de fik Øje paa Fremmede — akkurat som han selv vilde have gjort i sin Tid — og der forsvandt de paa en sporløs Maade ; først DEN GAMLE EG 187 efter at man længe havde stirret op i Træet skelnede man et forskende Menneskeøje mellem Bladene , et nøgent hærdet Ben der lignede en Gren hist og en Haartop her , ubestemmelig af Farve som Støv eller Mos , hele Træet var fuldt af Børn , men ikke en eneste af dem rørte et Lem , de var kun lutter Blik , ikke andet end store straalende Øjne . Et af Børnene som de halede ned blev stiv mellem deres Hænder som et Lig og beholdt længe samme stivnede Stilling efter at de havde lagt det ned paa Jorden , indtil det pludselig da det troede sig uiagttaget rejste sig med et Sæt og var oppe i et andet Træ som et Egern og forsvunden . Børnene var ganske forvildede , svarede ikke paa Tiltale , lod ikke til at have noget Sprog . De vilde end ikke tage mod Gaver , der var intet andet at gøre end at gaa og lade dem sidde i deres Træ . Først da de Fremmede var kommen paa en vis Afstand , levede Børnene op og skældte ud fra deres Træ saa man skulde tro der var en hel Legion af Ravne og Raager deroppe . I en gravet Hule bag en af Gaardene fandt Germund nogle Trælle , der var ble - 188 DEN GAMLE EG 188 ven forladt af Beboerne , de laa sammenkrøbne i en fugtig Klump som et Nøgle af Orme , umælende og i en Dvale af menneskelig Fornedrelse ; de saa frem for sig som Blinde da Germund prøvede at jage dem op , kavtede langsomt frem for sig som Druknende med Lemmerne og tabte igen Hovedet ned paa Brystet . Skæg og Haar sad i Kager af Jord , Fingergabene havde Pytter af flydende Smuds . De ynkede sig aandsfraværende og forundret som drømmende Hunde , og holdt man op at pirke til dem sank de sammen i en fugtig Klump igen , vaandede og godtede sig lidt i samme Aandedræt og skubbede sig sammen for at varme hinanden . Germund lukkede Kulen til over dem igen . Han var vred , Husbondfølelsen oprørte sig i ham ved denne Elendighed . Intet Under at alt forfaldt om Bønderne naar de ikke holdt deres Besætning bedre ! Selv Kvæget sørger man dog vel for , saa at det trives , hvis man vil have Lige og Næring deraf ! Tankefuld gik Germund videre under de høje Træer der stod som gennemsigtige DEN GAMLE EG 189 dejlige Telte over Jorden , en Pragt som her var tilovers . Germund selv vilde ikke have haft Øje derfor hvis ikke hans Hjærte havde været fuldt af en Forventning , som gav alle livløse Ting Sjæl . Gevn var ham nær , han gik med bankende Hjærte og troede at se hende bag hvert Træ , for nu var han oppe i Skoven hvor de havde plejet at holde til . Hvert Træ der stod for sig selv i Skoven , i rank og brusende Ensomhed , troede han var hende , saadan længtes han , og dog ventede han jo slet ikke at finde hende før han kom til den store Eg oppe paa Sletten . Da Skoven endelig aabnede sig og han saa Træet var det næsten som om han ikke kunde gaa længere . Skridt for Skridt og i en sær tøvende Aandsfraværelse nærmede han sig Egen , som stod lige udsprungen , lysegrøn og kuplet i det Fri med lige som en aaben Port bag sig gennem hvilken man saa ned til Sundet . Ja her var det han syntes han stod , da Ekkoet med Gevns Stemme kaldte i hans Øre den Gang i Middelhavet . 184 DEN GAMLE EG Uvilkaarligt standsede han , blev i det samme angst , og raabte : Gevn ! Genlyden svarede rundt om fra Skovbrynet men uden at Navnet kom igen deri . En Hjort rejste sig under Egetræet hvor den havde ligget i Skygge og galopperede i høje rytmiske Spring som skulde den selv under Flugten nyde sin Styrke tværs over Sletten og forsvandt i Skoven . Da forstod han , at Gevn ikke var i Træet . Hvor kunde han heller have haabet det ? Efter fem Aars Forløb ? Hvad var det i det hele taget han havde haabet ? Nedslaaet gik han helt hen til Træet og fandt det uforandret , saa uforandret at det næsten ikke gjorde Indtryk paa ham , for det var som om han slet ikke havde været borte . Grenene krogede sig med de gamle kendte Hvilesteder , men de var tomme . Græsset under Træet stod friskt og uberørt ; her boede Ingen mere . Sagtens hvilede det endnu som et Forbud over Træet at Germund i sin Tid havde straffet enhver saa blodigt der vovede at komme det nær . Men hvor var da Gevn ? 190 DEN GAMLE EG 190 Den sommerlige Duft der omgav Træets Krone i Solskinnet , af Honning og unge Blade , og den fine bittersøde lidt snerpende Skovduft der er ejendommelig for Egen , steg ham til Hovedet , berøvede ham næsten Fatningen , for det var jo Gevn selv , det var den Sødme der plejede at staa i Luften omkring hende . Varmen fra det solede Træ var netop saa frisk og kvægende som den der udgik fra Gevn , hele Skoven , Himlen og Sundet var hende , Bierne der summede i Grønsværet , den blaa milde Luft var hende . Hvor var hun da selv ? Naar hun ikke var i Træet ... Han saa sig hjælpeløs om , strøg sig saa over Panden og forstod at han var gaaet herop som et Barn . Det var Barndommen han havde søgt , og den var borte . Gevn skulde naturligvis søges paa almindelig menneskelig Maade et eller andet Sted mellem Mennesker . Gøgen kukkede bag ved ham dybt i Skoven og saa pludselig saa nær ved at han hørte den skræppende Latter bagefter . Pinlig fortænkt vendte han tilbage til Skibene . DEN GAMLE EG 191 Germund blev liggende i Sundet med Flaaden den ene Uge efter den anden . Trods alle Efterforskninger fandt han ikke Gevn . Ingen vidste hvor hun var , hun havde ingen Paarørende Germund kendte , han fik ikke en eneste Oplysning om hende nogetsteds . Og dog vidste han at hun maatte være i Herredet , med mindre hun skulde være bleven hærtagen af Fremmede , for Kvinder vandrer ikke langt af sig selv . Efterhaanden indtraadte der en Slags væbnet Fred mellem Germund og Beboerne inde i Land . Da de saa at han ikke vilde dem til Livs kom de tilbage fra deres Gemmesteder i Skoven og genoptog deres daglige Tilværelse , Germund paa sin Side fik Lov at færdes frit paa Egnen . En vis forsigtig Tilnærmelse hist og her kom ogsaa i Stand . Njords Helligdom saa Germund var bleven genopført , og en ny Gud , tilsyneladende ligesaa ældgammel som den forrige tronede derinde , alt var for saavidt vel ; om hans Brøde blev der imidlertid ikke talt , den var ganske sikkert ikke glemt . Fra anden Side lod man end ikke til no - DEN GAMLE EG 193 gensinde at have hørt om Germunds Skrækkelighed . Det traf sig ret ofte at en af Høvdingedøtrene paa Egnen , gærne store sunde Piger med en Masse Rav og Sølv om Halsen , kom forbi paa Skovstien , med en Løvkvist i Haanden som om de var ude og lede efter et lille Lam som var løbet bort , og netop skulde møde den unge Søkonge , og skønt de gik med nedslagne Øjne kunde de alligevel let komme til at snuble over en Rod og være lige ved at falde ; Germund vilde da naturligvis være ilet til og have rejst dem op . Men skønt mangen ung og ættestor Mø var paa Nippet til at tabe Ligevægten naar hun mødte Germund genvandt hun den alligevel , hvordan det saa var , af sig selv , Søkongen havde saadanne adspredte Øjne . I Lunden bag Gaardene hørte han det løbe hastigt med et Bulder af Skørter af nogen der skød Genvej og saa det bevæge sig mellem Grenene i et blomstrende Æbletræ , et Pigehoved med store Fletninger og utæmmeligt nysgerrige Øjne , men Germund var adspredt , han saa nok en ung Dejlighed i Rødmen og den mest ligefremme Beundring , men saa hende ikke tilstræk - 194 DEN GAMLE EG 194 keligt alligevel ; man skulde ikke tro Søkongen i det hele taget var kommen rigtig hjem . De gamle rige og uvaskede Bønder lod som om de slet ikke bemærkede Germunds udenlandske prægtige Udstyr , men nogen Respekt for hans Ry og det Løsøre han havde ombord paa sine Skibe skinnede dog lejlighedsvis igennem . Muligvis kunde det kommen til et Slags Forbund , idet Bønderne jo gerne saa en mandstærk Flaade i Øresund som ikke truede dem men holdt andre Vikinger borte , og selv vilde de nok set Udveje til at gøre Gengæld , hvis Germund var bleven . Hen paa Sommeren drog han imidlertid sin Vej , uden at have fundet Gevn , og var Resten af Halvaaret borte i Viking . 192 DEN GAMLE EG 192 BRODER PARVUS INDEN Germund rejste satte han en Mand i Land paa Sjællandskysten som han havde givet Skibsplads med fra Frankrig , en gejstlig Mand ved Navn Parvus . Det var efter hans egen Anmodning og som han sagde i Henhold til en Drøm han havde haft der spaaede ham en Skæbne i de nordiske Lande . Han var en ganske uskadelig Munk , lærd og menneskeklog , Germund havde faaet megen Tid til at gaa paa Hjemrejsen ved at samtale med ham . Han kaldte sig Broder som om han kunde være i Familje med hele Verden , var meget lille af Vækst , næsten som et Barn , men med et ikke umandigt Hoved , meget styg , blaalig i Huden og med dobbelte Læber . Hændene var bittesmaa , blyfarvede og med sorte Haar opad 196 BRODER PARVUS Armen , Hovedet var raget paa nær en tyk kulsort Krans rundt om , han havde mørke ulmende Øjne som kunde se slukte ud men ogsaa mærkeligt levende og kloge . Af Væsen var han yderst forekommende , lutter Rynker og Folder i Ansigtet af Venlighed , det sitrede blændet i hans Træk af Undseelse naar han talte med nogen , som var Æren ham for stor — og dog kunde hans Ansigt pludselig ligesom i et forbigaaende Glimt røbe en højsindet Mands Indre , blive meget alvorligt , næsten truende . Hele hans Person bad om Lov til at være , men han var utvivlsomt en overlegen Mand . Alt Broder Parvus ' Rejsegods var en Bog , uden Spor af Smykke eller Forsiring paa Bindet , for at den ikke skulde friste Lægmand over Evne , samt et Krucifiks der i samme Øjemed var af uædelt Metal . Desuden medførte han en lille Klokke eller snarere en Bjælde , af simpel Erts , uden synderlig Værdi ; paa visse Tider af Dagen plejede han at ringe med den naar han ganske ene satte sin Andagtstime og kvædede af Bogen for sin Gud i det Fjærne . Ingen havde fortrædiget ham ombord , for BRODER PARVUS 197 han var ubevæbnet og skadede jo Ingen . Tilmed var han aldeles ubemidlet , ejede ikke andet end den grove Sæk han gik klædt i og det Hampereb hvormed den var holdt sammen om Livet . Ikke desto mindre kunde man ikke kalde ham fattig , for han bekymrede sig ikke om sit Udkomme , afslog endogsaa Gaver hvis det var Kød eller stærke Drikke , han spiste kun Brød og drak en Slurk Vand til . Paa visse Dage i Ugen nød han slet intet men ringede hyppigt med sin lille Klokke som Signal til sig selv om at falde paa Knæ og synge et langt ærbødigt Kvæde , hvorunder hans Øjne søgte Himlen , mens han gjorde hemmelighedsfulde Jærtegn for sin Pande og sit Bryst . Her kunde det jo ikke undgaaes at en og anden lattermild Karl ombord gjorde lidt Spas med ham , og da ynkede han sig , fik saa lidende , jaget og forfulgt et Udtryk som var han Verdenssmærten i egen Person , og da nænnede jo alligevel Ingen rigtig at sætte ham paa Prøve . Iøvrigt passede han ganske sig selv og lod til at have Selskab nok i sin Bog . Han 198 BRODER PARVUS var lægekyndig og gjorde sig fortjent paa Skibet ved at helbrede mange for Saar de havde faaet eller anden Ondskab der havde besat dem . Broder Parvus havde gjort sig meget vel lidt paa Flaaden . Det var ikke uden Betænkning Germund satte ham i Land . For selv om Bønderne naturligvis heller ikke gik ubevæbnet Mand for nær og næppe i det hele taget vilde ænse ham , saa var der dog vilde Dyr og andre Farer i Skoven han udsatte sig for . Hvad vilde han leve af , han som ikke forstod sig paa at jage , hvor vilde han bo , hvordan klare sig længere hen naar det blev koldt ? Broder Parvus slog imidlertid enhver Bekymring hen under Henvisning til sin Bog og sin Gud og vilde ikke lade sig overtale til at afstaa fra sit Forehavende . Hvad han havde drømt , det havde han drømt , og efter det levede nu han . For det bøjede Germund sig og satte ham da hovedrystende i Land , saa ham staa ene og forladt paa Strandbredden mellem de yderste Træer af Skoven , som gik lige ud til Sundet . Derpaa sejlede Germund . Om Efteraaret kom Germund tilbage efter en vel tilbragt Sommer i Frankrig oppe ad Seine , hvor de Indfødte i et endnu temmelig uudplyndret Landskab havde forsynet ham med ny Ladning til Skibene , Stykgods , Levnedsmidler og Vin , og hvor han var dvælet til Folks Hvede var moden saa at han kunde naa at høste den og faa den med inden han rejste . Skønt han kunde have overvintret bekvemt og fordelagtigt derude sammen med Normannerhæren var han kommen tilbage for at opslaa sit Vinterkvarter et Sted her i Øresund ; Haabet om endnu at finde Gevn holdt ham fast . Flere Gange i Sommerens Løb havde Germund tænkt paa hvordan det mon gik Broder Parvus ; nu traf han ham igen og som det viste sig i bedste Velgaaende . Broder Parvus havde slaaet sig ned inde i Skoven paa et smukt ensomt Sted mellem høje Bøgetræer i Nærheden af en Kilde og var saa glad derover at man ikke kunde lade være at dele hans Tilfredshed , skønt han jo egentlig syntes lidt forstyrret . BRODER PARVUS 199 Hans Bolig havde hele Sommeren været et hult Træ , hvor Bjørnen i gammel Tid havde haft sit Hi , over hans Hoved hældede sig en vældig Bøg , og paa dens nederste Gren havde han ophængt sin lille Klokke med en Snor til at trække i naar han ringede sig selv til Messe . Skoven havde faaet en ny Stemme . De stille gamle Skove , hvor før kun Uroksetyrens Brølen naar den sloges for sine Køer og Krigsluren havde brudt Tavsheden talte nu med en ny forunderlig Røst der fik alle Fugle til at lytte , en spæd forhaabningsfuld Klang , som hilste Morgen og Aften og delte Timerne , som her aldrig havde været delt før . Foruden Klokken der ringede Skoven fuld af Musik men dog kun havde een Tone , spillede Broder Parvus paa en Fløjte han havde lavet sig af Rør , det lød ikke langt men var saa frydeligt at Blodet kunde staa stille i en derved . Han var ogsaa god til at synge ; det maatte forundre enhver hvilken mægtig Stemme der boede i den lille Mand , man hørte ham paa lang Afstand i Skoven naar han havde varslet BRODER PARVUS 201 med Klokken og derpaa satte i med at messe for at forlyste sig selv og sin Gud i Ensomheden . Hans Hjærte lod til at være idel Musik ; naar han ikke selv holdt Andagt lyttede han til Fuglene , hvis Sprog han aabenbart forstod , at dømme efter Udtrykket i hans Ansigt naar de sang , han nikkede forstaaende til dem , selv til de mindste Smaafugle og lagde Hovedet mildeligt paa Siden naar han saa en sidde og pippe paa en Kvist . Fuglene var hans Venner . Hvad han levede af ? Aa jo , i Nærheden af det hule Træ paa en solbelyst Plet havde han saaet Frø om Foraaret og faaet hel Del Løg og Grønt til at gro som gav ham Næring . Her plantede han ogsaa forskellige Urter som ellers ikke groede her til Lands og som han brugte til sin Lægekunst . Desuden hvad Udkommet angik , saa var der jo Skovbørnene som hver Dag gav ham noget af deres Mad . Børnene — en af de første Dage efter at han havde slaaet sig ned i Skoven havde han hørt det hviske og smaasludre over sit Hoved , og da han kiggede til 202 BRODER PARVUS Vejrs var Bøgen som levende af Børn , en hel Flok vilde smaa Skabninger der var bleven lokket til af Eneboerens Klokke og havde besat Træet for at faa deres Nysgerrighed styret . Broder Parvus var klog , han lod fuldkommen som ingen Ting , tog sine Øjne til sig og satte sig rolig til at læse . Det kvidrede og lo undertrykt over hans Hoved , noget Mos faldt ned fra Grenene , hele Træet dirrede , Broder Parvus sidder med sin Bog for Øjnene . Lidt efter ringer Klokken ganske svagt , nogen har rørt ved den , stort Tilbagetog og Gyngen af Bøgens Grene , Broder Parvus læser . Noget efter da Ro er falden over Træet igen hører han det pusle paa Jorden bag sin Ryg , en staar og kigger ham over Skulderen for at se hvad en Bog er for noget . Og da intet sker kommer hele Flokken efterhaanden ned fra Træet , en for en , og skal se med , hvad en Bog er for noget . Nu lader Broder Parvus som om han sover , og efter at Flokken grundig har undersøgt alle hans Ting trækker den sig stille bort . Det var det første Møde . Næste Gang BRODER PARVUS 203 kom Broder Parvus Skovbørnene nærmere , og snart var Venskabet oprettet . Om man sagde at Broder Parvus simpelthen blev optaget af Flokken og levede dens Liv , med den Indskrænkning at han boede i et bestemt Træ , mens de andre strejfede om , saa var det Sandheden nær . Han fik Part i Børnenes Udkomme , som der paa denne Aarstid var hundrede Udveje for , og gjorde sig paa sin Side uundværlig ved sin Fløjte , men især ved den uforlignelige Klokke . Den ringede nu Dagen lang for Skarer af en taknemlig Ungdom , der kunde sidde i Græsset i timelange Henrykkelser og lytte dertil . Der var Bogen som de fik Lov at se i , Billederne og de smaa Tegn som de aldrig blev trætte af at begabe , og som Broder Parvus skæbnesvangert smilende lovede dem nærmere Bekendtskab med . Da Germund kom tilbage om Efteraaret havde Broder Parvus allerede en Skole i fuld Gang ! Skovbørnene sad i artige Rækker i Græsset foran Broder Parvus ' Træ og hørte ham spille livsaligt paa Fløjte eller lyttede til Æventyr han fortalte , for nu 204 BRODER PARVUS kunde han deres Sprog , og der var ingen Ende paa alle de Historier han kunde . Hvor spejlede Æventyret sig i de udtryksfulde Barneansigter , naar han fortalte , hvor hang de ved hans Mund , de unge Træk faldt , i dybeste Kummer , og lyste igen henrykt op , alt eftersom det gik i Historien ; de uberørte hungrige Sjæle drak Liv og Død af Eneboerens Undervisning . Hele den Verden de hørte om havde han i sin Bog , og hvis de var rigtig søde lovede han dem at de selv skulde lære at læse , saa at de kunde faa alle Historier at vide . De havde allerede lært at der var noget der hed Bogstaver , de kunde sige A , det var en lille sort Mand , som de saa kom igen allevegne i Bogen ; snart skulde de ogsaa lære at sige B . Der var især en Historie som de smaa Hedninger syntes om og som de stadig ønskede at faa om igen . Den handlede om en Kæmpe som drog ud i Verden for at finde en der var stærkere end han ; for ham vilde han tjene . Han prøvede BRODER PARVUS 205 Kræfter med mange forskellige , baade Mennesker og Guder , Riser og Trolde , Uhyrer og tilsidst endog med Hel i Underverdenen , selve Døden , men Ingen af dem kunde staa sig for ham , og han maatte da tro at han var den Stærkeste i hele Verden . Da hørte han Tale om endnu en Gud som skulde være den stærkeste af alle Guder , ham besluttede han at tjene og fik til Opgave at være Færgemand ved en Flod som det var saa svært for Folk at komme over . Det syntes den Stærke godt om , og aldrig var Vejret saa haardt eller Strømmen saa strid uden at han jo bar dem over der kom , ligemeget hvem ; om det saa var Køretøjer med Heste og det hele saa tog han og bar dem over , han var saa uendelig stærk . Men saa en Aften sad der et ganske lille Barn paa Bredden og bad om at komme over Floden . Den Stærke tog Barnet som en Fjer paa sin Skulder og vadede ud , og da skete der det Under at Barnet begyndte at blive tungt og blev jo længere jo tungere , og da han var naaet til Midten af Floden laa Barnet som en saa uhyre 206 BRODER PARVUS Vægt paa hans Skuldre , at Kæmpen , der dog var saa høj som en Eg , sank i Knæ og var nær ved at drukne i Floden . Men da han med Møje og yderste Nød var kommen over med sin Byrde fik han at vide at Barnet var den fremmede Gud selv , og at han havde baaret hele Verden paa sine Skuldre ! Denne Historie syntes Børnene var saa ypperlig . De lo godt over denne Kæmpe , som naturligvis havde været en dum Jætte , det morede dem kosteligt at et lille Barn skulde vise sig at være for tungt for ham . Broder Parvus selv lo med som et Barn ; man skulde virkelig næsten tro det var ham selv som den skikkelige Kæmpe i sit Overmaal af Naturstyrke havde forslæbet sig paa ! Sommeren var ikke gaaet uden at Broder Parvus var kommen i Berøring ogsaa med Herredets voksne Befolkning . Lægekyndighed rygtes jo hurtigt , det var snart en velbekendt Sag at den fremmede Eneboer i Skoven helbredte alle Sygdomme BRODER PARVUS 207 som der ellers ikke var Raad for . Af de udenlandske Urter han havde plantet og af andre han fandt i Skoven tilberedte han kraftige Salver og Drikke , som frelste mange Syges Liv . Broder Parvus tog ingen Vederlag for sine Kure , bad kun dem han havde reddet om at takke den Gud i hvis Kraft han virkede . Længe varede det ikke før Broder Parvus foruden sin Skole havde et dagligt stort Besøg af Krøblinge og Lidende , som han husvalede saa godt han kunde . Han fik mange Gaver men beholdt dem kun uegenligt , idet han skænkede dem bort igen til Brødløse og Stavkarle hvoraf der var hele sukkende Skarer . Med Eneboertilværelsen var det forbi ; snarere lignede Pladsen i Skoven ved Kilden og den fromme Mands Træ et Marked . Klokken ringede ikke for Broder Parvus alene nu mere , den gav Signal til Børnene som vilde høre Historier og se Bogstaver , den forkyndte naar der var Messe for dem der vilde høre derpaa , og den ringede Fattige til for at faa Gaver . Det var som om Elendigheden paa Egnen 208 BRODER PARVUS nu først kom for en Dag , den var grænseløs . En hel Befolkning forkom i Smuds , Sygdom og aandelig Nat . Man kunde ikke gaa i Skoven uden at støde paa forraadnende Lig , Børn som var bleven udsat af Forældrene , Svage og Venneløse der var ravet døde om . Dette var saa meget mere afstikkende som Befolkningen ellers , de Levende , gjorde et næsten frastødende Indtryk af Styrke og Sundhed . Forfærdelig var den Ligegyldighed der her udvistes for Døden og alt hvad der er Dødens . Broder Parvus havde Stunder hvor Rædsel og Sorg næsten overvældede ham . Men af den dybe Nød voksede ogsaa hans Tro , af den skulde han Livsværk næres . Han var begyndt at døbe . De første der i Tillid til hans Forkyndelse bekendte sig til den Herre han tjente og hvis Bud var Kærlighed , var Trællene fra en nærliggende Gaard som om Aftenen listede ned i Skoven og betroede deres Haabløshed til den Fremmede ; efter dem kom der flere fra andre Gaarde , desuden adskillige Hjemløse . Stavkarle og Skovgangsmænd , og da BRODER PARVUS 209 Broder Parvus mente de var tilstrækkeligt underviste i Troen skred han til Daaben . Her viste det sig at en Del faldt fra . For da det kom til Stykket og de skulde af Klæderne og i det Vaade , veg flere tilbage , kom til at bævre og foretrak at blive i deres Formørkelse fremfor dette . Der var dog ogsaa mange der viste Overvindelse nok til at stige i Kilden , efter først at have overbevist sig om at de i hvert Fald kunde bunde . Selvfølgelig , at blive døbt uden at blive vaad var en Umulighed , men det var dog kun en Overgang , og mange besluttede sig som sagt dertil . Daaben gav Anledning til adskillige Overraskelser , idet de nye Mennesker der steg op af Kilden som oftest ikke var til at kende igen . Mangen gammel brudt Træl som man overhovedet ikke kunde se hvad var af aabenbarede menneskelige Træk naar han havde ligget i Blød nogen Tid i Kilden og var kommen af med Skorpen . Nogle viste sig at være sorte som Pudler naar de var bleven toet , andre derimod steg af Badet lyse og nydelige at skue efter at have fældet den gamle Skorpe . De sagde 210 BRODER PARVUS at de frøs , de Nydøbte , i den første Tid , de blev saa kuldskære i Huden ; men det var ikke det værste , ofte vendte deres Nærmeste , selv deres Hustruer , dem Ryggen , idet de gjorde gældende at det slet ikke var dem mere . I Virkeligheden hørte der ikke ringe Mod til at underkaste sig Daaben , bortset fra den vaade Overgang , den hævede over Skik og Brug paa en for Enkeltmand slet ikke uvanskelig Maade ; det er ikke let at give sig et Udseende som er forskelligt fra andre Folks i Almindelighed . Nogen Forfølgelse var de Omvendte derfor uundgaaeligt Genstand for . Men netop heri lærte de var der en Fortjeneste . Og da Bevægelsen var over et vist Punkt greb den om sig , som saa ofte i en dukket , fast sammenlevet Befolkning , flere og flere kom og sagde at nu havde de bestemt sig , nu vilde de vove det . Broder Parvus saa frem til den Tid da han vilde have en Menighed . De Mægtige i Herredet , Bønderne , følte han nyttede det ikke at nærme sig , ikke foreløbig , skønt en og anden af dem havde søgt ham som Læge . 200 BRODER PARVUS Saa meget havde han dog allerede forstaaet at Vejen ind til Gaardene for hans Sag gik gennem Husfruerne , han vidste allerede mere end een fribaaren Kone som havde udtalt sig bevæget om hans Gerning ; det var Forstaaelsen med Børnene der begyndte at bære Frugt . Saaledes stod Sagerne da Germund kom hjem om Efteraaret og atter traf Broder Parvus . De havde mange Samtaler sammen , og Germund kunde ikke andet end bifalde den Fremgang Parvus havde haft . At han tog sig af nødlidende og forskudte Stakler naar Ingen andre tog sig af dem , det vilde man dog vel aldrig bebrejde ham eller nogen anden Mand ? Broder Parvus saa han var ingen almindelig Munk . Han var uegennyttig . Skønt han aldrig aflagde en dyb personlig Ydmyghed lyste hans Blik af en Kraft som han maatte hente fra Bevidstheden om at tjene en Aand der rakte videre end hans eget Liv . Der skinnede Myndighed gennem hans brudte Væsen . BRODER PARVUS 211 Broder Parvus var det eneste Menneske Germund havde truffet der om sig selv sagde at han var bange , og det var ikke usandt , hele hans Væsen , enhver Bevægelse hos ham udtrykte Frygt , det mindste Dyr skrækkede ham fra al Besindelse , han veg tilbage fra blanke Vaaben som en Kvinde — men havde han ikke gjort en livsfarlig Rejse ganske ene mellem hujende Vikinger , levede han ikke her ubeskyttet i Skovene i et fremmed Land mellem Folk der ikke regnede et Menneskeliv mere end Umagen ved at rende et Spyd derigennem ? Han kunde jo bleven i Syden og haft sine gode Dage i et velbefæstet Kloster . Nej det var ingen almindelig Munk . Ofte talte Germund med den kloge Mand om Himmeriges Rige , som de hver for sig troede paa , men det kom ikke til Enighed mellem dem om Beliggenheden . I den kommende Vinter og forøvrigt ogsaa siden fik de adskilligt med hinanden at gøre paa mange Maader . Da det begyndte at blive koldt tilbød Germund Broder Parvus at hjælpe ham med at opføre et Hus hvor han kunde leve i Sikkerhed og samle BRODER PARVUS 213 sine Tilhængere til Undervisning . Men han foreslog ham at flytte fra Skoven ned til et af Fiskerlejerne , hvor Germund selv agtede at opslaa sit Vinterkvarter , og det gik Broder Parvus da ogsaa ind paa . Germund havde først tænkt paa at løbe ind i Fure Sø og forskanse sig der , men da han fandt Aaen spærret med store Sten , bestemte han sig for et Sted længere nede paa Kysten hvor der var en god Ankerplads og paa anden Maade bekvemt for Opholdet om Vinteren . Det var et af Kystens største Fiskerlejer og en gammel Markedsplads for Silden hvor Folk kom sammen langvejs fra fra hele Østersøen for at handle . Her kunde man lægge sig ind med Skibene og befæste sig paa dem , være sikker selv og dog have Fordelene af Samkvemmet med andre Folk . For Broder Parvus og hans barmhjærtige Gerning frembød Pladsen langt større Fordele end det afsides Sted i Skoven , dette indsaa han godt og fulgte med Germund ned til Lejet . Her hjalp Germund ham med at bygge en Hytte i Nærheden af Skibene , saa at han kunde nyde godt af Beskyttelsen der - 214 BRODER PARVUS fra . Den var kun ringe , med Straatag og uden Vinduer , men Broder Parvus var lykkelig den Dag da han kunde hænge sin lille Klokke op udenfor Døren og indvi hele Herligheden til sin fjærne milde Gud . Den myndige , næsten truende Holdning trængte et Øjeblik igennem fra hans Indre , som ellers altid var skjult bag et logrende Væsen , men ogsaa kun et Øjeblik . 212 BRODER PARVUS KLOKKEN KLOKKEN voksede hurtigt . Allerede Aaret efter at Broder Parvus havde ophængt sin Bjælde i Fiskerlejet , hvor han snart fik Hænderne fulde , kunde han give Germund Breve med til Frankrig om Undsætning , og da Vikingen kom tilbage fra sit Sommertogt havde han , foruden flere Klerke og en Del kostbart Udstyr , en Monstrans , Helgenbilleder , Messesærke og en Hoben Bøger , ogsaa en ny Klokke med til Broder Parvus til Afløsning for den gamle . Den var saa stor som en Bikube og meget tung , krævede Opførelsen af et helt nyt Hus for at komme til sin Ret , den raabte ud over Lejet og det tilstødende Land med en voldsom ilvorn Klang , det sværmede og summede fra den med vrede Toner , og den kastede sig ivrig frem og 216 KLOKKEN tilbage paa sin Akse ; det aabne Gab hvori Kneblen stod som en Brod vendte snart til den ene Side ud mod Landet , snart til den anden mod hvad den kunde gabe over dèr . Den var af Messing . Heller ikke den var stor nok , den blev afløst af en ny med et dybt graadigt Mæle , som talte langsommere men hørtes milevidt . Den var af Malm . Hver Morgen og Aften gav den Landskabet Stemme , saa at de gamle Trolde flagrede med Ørerne og gik paa Hovedet i Jorden med Bagen vendt mod dette Ringeri . Efter den , men da var det forlængst ikke Broder Parvus mere men den almægtige Kirke selv , og Oldtiden var ringet ud , kom de store brovtende Domklokker med Offersølv i Klangen der brølede over Hovedet paa Menneskeheden hele Middelalderen igennem . Nu var de mange sammen i Selskab . Siden blev Klokken gravalvorlig og gammel , og nu spøger den som et dunkelt Genfærd over Storbyens vældige Tone , en skrøbelig Vimren af Uendeligheden som Trafiken har kvalt . SILDEMARKEDERNE I Fiskerlejet hvor Germund tog Ophold fandt han omsider uventet Gevn , og det var fra nu af igen som om de aldrig havde været skilt . Germund sejlede meget siden , men han og hans Slægt blev paa Sjælland . Det var netop under de store Sildefiskerier om Efteraaret i Øresund Germund kom hjem . Overalt var der stort Røre , Sundet sværmede med Fartøjer , og paa begge Bredder var Markederne i fuld Gang . De største fandt Sted ovre paa Skaanesiden , i Falsterbo og Skanør , men ogsaa paa Sjællandskysten var der meget store Købstævner , hvor Fiskerne kom ind med Fangsten og fremmede Skippere laa parat til at tage imod den naar den var saltet , ligesom ogsaa en Mængde Kræmmere og Næringsdrivende af anden Art var strømmet til og havde opslaaet deres 218 SILDEMARKEDERNE Boder . Lejet hvor Germund havde lagt sig ind med sine Skibe var oversvømmet af Mennesker , tyve - tredive Gange saa mange som der ellers Aaret rundt plejede at være , og Boderne stod tæt sammen i uendelige Rader . Allerede paa lang Afstand hørte man en Tummel og Raaben fra Stranden og saa Mærkerne flagre fra de forskellige Boder , blandet med Røgen fra alle Baalene . En Mængde Kvinder , til et Antal af Tusinder , baade Piger og Koner var beskæftiget i Lejet . I en endnu ældre Tid havde Kvinderne deltaget i selve Fiskeriet , nu var deres Arbejde nærmest at berede og nedsalte Silden naar Mændene havde bragt den i Land . Mellem denne Hær af Kvinder gik Germund og søgte Gevn . Han havde hørt et Nys om at en Pige af dette Navn skulde findes paa Pladsen , men det var ikke saadan at finde en enkelt i denne Mangfoldighed . Det saa ud som om alle Danmarks Kvinder og flere til var samlet paa een Plet . De fleste var sjællandske fra Omegnen , men mange var ogsaa kommen langvejsfra , og ikke faa var udenlandske . Mellem alt hvad der blev falbudt paa Markedet var ogsaa fangne Kvinder i Flokkevis . Om Dagen stillede Ejerne dem til Skue udenfor Boderne , hvor de stod og smaafrøs i det allerede høstkolde Vejr og saa langeligt efter Bønderne naar de gik mønstrende forbi , om dog ikke nogen vilde købe dem saa at de kunde komme ud af Handelen og i et fast Opholdssted . Om Natten lukkedes de inde i de smaa Skure og Rishytter Kræmmerne havde opført til at huse dem i . De kunde godt erhverves for kortere Tid paa Markedet , idet Ejerne ingenlunde forlangte man skulde købe Katten i Sækken ; efter gammel Vedtægt tilfaldt en Part af Lejen da Pigen selv , og der var derfor mange der gjorde sig Umage for at vække de Forbigaaendes Opmærksomhed og lokke dem nærmere ved fortrolige Lader . Til Trods for den kølige Luft kunde man se dem stille sig barkroppede op i Forgrunden , struttende af Kødelighed , bristefærdige baade her og der som Knopper i Maj og parate til at springe ud bare der faldt lidt Varme paa dem . Ikke enhver kunde modstaa Lejligheden til at kalde en ledig Kvinde sin nog - 220 SILDEMARKEDERNE le Timers Tid og siden blive hende fuldstændig kvit igen mod Erlæggelsen af en Sølvmønt stor nok til at dække Skaden . Især Fremmede som var langt borte fra deres Arne skaffede sig her Hjemmets Glæder uden større Bekostning paa nogen af Siderne . Det var dog ikke alle der søgte at gøre sig bemærkede paa denne Maade , nogle vilde hellere sælges helt med det samme og et Sted hen hvor de kom i Ro selv om de skulde sættes til Kværnen eller andet haardt Arbejde ; og det gik da ogsaa i Reglen hver efter sin Smag , skønt ingen spurgte om deres Ønsker . De allerfleste var glade og veltilmode . En og anden , som fornylig var bleven slæbt væk fra sine egne hang vel nok med Hovedet , men ellers var Sorgløsheden almindelig , de var jo unge , og en Kvinde kender i hvert Fald sin Skæbne , noget værre end det værste kan der da aldrig times hende , hvordan det saa gaar . De fleste af Kvinderne paa Markedet var af hjemlig baltisk Oprindelse , hentet sammen rundt fra Østersøens Kyster , svenske , finske og lettiske Piger , lige fra hjulbenede , SILDEMARKEDERNE 221 ligesom overskaarne Kvinder helt oppe fra det Lappiske , til svære meklenborgske Fuldblodskvinder , meget efterspurgte , og gnistrende vendiske Piger der bed og maatte have en Halmvisk ved Øret , fromme Russerinder ; men der var ogsaa irske og engelske Møer med ædle Øjne , mange af dem Kvinder af høj Byrd , og nogle endnu længere borte fra , lige til sorte umælende Kvinder fra Syden der sad ned og kun nødig rejste sig naar nogen vilde bese dem . Her var et livligt Rykind fra Morgen til Aften . En lydelig Snakken og Kvidren forraadte altid hvor Kvindemarkedet var . Germund gik Gaden mellem Boderne igennem men fandt ikke Gevn her . Umiddelbart i Strandkanten baade paa Kysten selv og Holmene der laa udenfor den var der rejst utallige aabne Skure eller Telte hvor Nedsaltningen foregik . Kvinderne der gik og arbejdede her var alle danske , ikke fra Sjælland alene men ogsaa fra de andre Øer og fra Jylland , for der var ikke den Provins i Landet som ikke sendte Folk over til Sundet i Sildetiden . SILDEMARKEDERNE 219 Travlheden og Iveren var stor , hvert Øjeblik lagde nye Flaader af Fiskerbaade til Land lastede til Rælingen med Fisk , for den stod saa tykt i Sundet at man kunde skovle den op i Baadene med Øsen , og Pigerne fik nye Læs at sørge for , det gik dem til Beltestedet med Sild , de lo højt i Fortvivlelse og slog tilside med Bøtter og Tønder for at faa det gjort alligevel , hujede stridbart ad Mandfolkene , som klamredes i Stranden og rendte ind i hinandens Eger , hele Stranden var i et Skraal . Der blev fægtet som for Livet , de danske Piger viste hvad de kunde faa krattet fra sig mellem Solopgang og Tusmørke . Der var af dem i alle Aldre , lige fra stumpskørtede Fjortenaarige der gjorde sig hæse i Stemmen for at synes ældre , til gamle tandløse Kællinger . Ak , de havde ikke andet end Arbejdet ; de Unge stred nok paa Livet løs med Silden , men indimellem fik de Tid til at veksle et Mundheld med Karlfolkene , grovkornet som Saltet i deres Hænder hvormed de besprængte Silden , for hvad kan ikke siges naar man er mange sammen ; glad og dristig Skemt krydrede Luften , det var ikke Sild alene her SILDEMARKEDERNE 223 var Overflod af ! En gennemtrængende Lugt af Sild og Saltvand hang i Luften og sammen med den en Taage af Kæresteri , Slagsmaal paa Skrømt , hemmelighedsfuld Snak om de bekendteste af alle Ting , stormende Lattermildhed ; Sild og Elskov fyldte Sindene ovenud ! Om Aftenen naar Arbejdet var endt afløstes den forvovne Tummel af en beklemt og tilbageholdende Vildskab , Pigerne rottede sig sammen i Flokke og bød Mandfolkene Trods , frie Fiskerpiger som de var og ikke tilbøjelige til at give tabt overfor nogensomhelst jordisk Magt , med mindre det passede dem selv . Samkvem fandt kun Sted i sluttet Trop , og her førte Lysten til alligevel at være hinanden nær til en Leg eller en Slags Dans , der bestod i at Karle - og Pigeflokken hver for sig med hinanden i Hænderne stormede mod hinanden under fyrige Skrig , for saa atter at storme tilbage naar Rækkerne stod Ansigt til Ansigt , dette kunde de gentage den ene Gang efter den anden mere og mere henrykte . En enkelt af Karlene sprang ud af Flokken og nærmede sig med udfordren - 224 SILDEMARKEDERNE de Holdning Pigerne , straks gik en af dem ud og besvarede knejsende Udfordringen , og de to gik nu paa Tæerne , yderst høflige , rundt om hinanden , for derpaa igen hver for sig at opsluges af sin Flok , og derpaa stormede Rækkerne paany i fuld Slagorden mod hinanden , mødtes , maalte hinanden og stormede baglængs fra hinanden igen , stadig under ensformige og henrykte Krigshyl . Senere gik saa de Deltagende hver til sit . Men Nætterne var mørke nu , man kunde næsten blive henne paa Vejen fra den ene Rishytte til den anden selv om det kun var faa Skridt at gaa . Den faldende Aarstid , Nætterne der længedes og blev forladte og kolde var det svært at holde ud alene , der dannede sig Par i Løndom , og hvorfor skulde de ikke , naar de endelig mellem mange var bleven enige om at de vilde have hinanden og ingen andre ! Dæmpede milde Samtaler lød mellem Pilebuskene ude paa Holmene til langt ud paa Natten . Her oplevede mange af de Unge nogle faa gale Øjeblikke som de ikke en Gang rigtig kunde huske men for hvis Skyld de siden uden Anger bar en hel Menneskealders Prøvelser SILDEMARKEDERNE 225 som Hustru og Moder . Aldrig glemte de Pilebuskene og Septembernatten , det store forrykte Karlemenneske og det Ja de havde givet . Hujen og Strid hørte ogsaa til i de skumle Høstnætter , Slagsmaal for den og den skønne Pige som de unge Fiskere var bleven uenige om eller som skulde forsvares mod Købmændene eller andre fremmede Uvedkommende . Siden alle der deltog i Fiskeriet efter fælles Overenskomst var bleven enige om ikke at bære Vaaben saalænge Markedet stod paa , maatte de slaa hinanden fordærvet med Sildetønder eller med de bare Næver . Hvad der blev drukket ? Købmænd fra Lybeck og Danzig lossede hele Skuder fulde af Vin og Ø1 ud paa Stranden , skænkede fra Boder opførte i Hast eller lagde Tønderne i det Fri paa Grønsværet , Silden gav Tørst , og man nød den baade før og efter Rusen . Det var ikke Fiskerne alene der tørstede , de fremmede Handelsmænd kunde ogsaa , de var kommen baade fra Novgorod og Riga , fra Londen , Bremen og Brügge , og den lange Vej lod til at have givet dem en Tørst som ikke lod sig slukke . Haandvær - 226 SILDEMARKEDERNE kerne som havde opslaaet deres Boder paa Kysten paadrog sig Tørst hver i sit Fag , Skomageren af at lugte til sit Læder , Smeden af al denne Hede fra Essen , Slagteren af Blod , selv Skræderen fik Fnug i Halsen og maatte have et drabeligt Horn staaende ved Siden af sig , mens han klippede og rynkede Panden over sin Gerning , Badutspringeren som forlystede Folk tørstede , Tøndebinderen , Saltbrænderen , alt tørstede og blev læsket . Og Silden gav Raad til alt og mere til , den vandrede i Hærskarer som et Hav af Sølv ind gennem Sundet , forfulgt af Marsvin , Maager og Mennesker men uden at lade sig stanse , for den gik i sit eget rasende Ærinde , som heller ikke var andet end at svælge det Vaade og formere sig . Den eneste der hverken tog sig et Bæger eller havde en Kæreste var Broder Parvus , som havde sit lille Kapel midt imellem Germunds beskyttende Skibe og Kvindemarkedet , der altid drog en Sværm af Folk til sig . Men han gjorde paa anden Maade et rigt SILDEMARKEDERNE 227 Fiskeri , havde sine Garn ude efter Sjæle og fangede mange . Kristendommens Lære som saadan var ingenlunde ubekendt , Ansgar havde jo været i Norden før og banet Vejen , de fleste vidste Besked , selv om de ikke derfor straks gav sig Troen i Vold . Mellem saa mange var det imidlertid kun naturligt at en og anden inden han gik paa Havet foretrak at ofre nogle Ol Sild eller et Par Ørtug i rede Penge til en ny maaske kraftig Gud fremfor den gamle Njord , som altfor ofte havde givet Modbør netop naar man havde betænkt ham rundeligt . Broder Parvus indlagde sig hurtigt Respekt i Lejet , det forlød fra Mand til Mand som en vidnefast Kendsgerning at den lille uanselige Præst havde baaret et gloende Jern i sine bare Hænder , et uafviseligt Vidnesbyrd om den Gud hvis Kraft han forkyndte . Skønt det var sent paa Aaret og hundekoldt lod mange Fiskere sig døbe , idet de skønnede at et Bad paa Stranden uden Farer var meget at foretrække for Udsigten til at komme under Laag ude paa det Dybe . 222 SILDEMARKEDERNE Broder Parvus Menighed talte , inden Sildemarkedet sluttede , flere hundrede Sjæle . Kravet til Oplysning og Delagtighed i den hellige Skrifts Naademidler var saa stort at Broder Parvus næppe kunde overkomme det , Alverden vilde have et Skriftsted paa Pergament , som man enten slugte helt , som det var , i Tillid til den indvendige Virkning eller lagde udenpaa Kroppen som et Plaster . Til Gengæld tog Broder Parvus det Løfte af dem , og han vidste deres Løfte stod ved Magt , at de ikke nogensinde mere vilde ofre til nogen hedensk Gud og ikke spise Hestekød , hvilket de jo sagtens syntes de kunde love i Sildetiden . Broder Parvus følte sig forøvrigt ikke ene i Fiskerlejet mens Markedet stod paa ; mange af de fremmede Købmænd var kristne , selv om de endnu ikke var det aabenlyst , en hel Del af Handelen blev dreven af Kristne som var i hemmelig Forstaaelse med hinanden og hver Ugedag beseglede Pagten ved et Fællesmaaltid , hvor Broder Parvus da som den øverste Indviede paa Stedet overtog Værtskabet . Han havde mange Meningsfæl - SILDEMARKEDERNE 229 ler i denne Tid at udveksle Tanker med og hente Mod fra til sin udsatte Post . Hedningerne i Lejet havde nok en Slags Forestilling om , at de Fremmede hang sammen ligesom ved hemmelige Traade , men gjorde sig ikke nærmere Tanker derved . I fastere Form traadte Kristendommen dem i Møde fra visse tyske Købmandsrotter , hvis Medlemmer ikke maatte handle med Hedninger i det hele taget ; vilde man af med Sild til dem eller købe deres Varer maatte man finde sig i at faa Korsets Tegn gjort for Brystet , hvad der jo aldrig kunde skade , endskønt det hed sig at man var bleven primsignet derved . Hvad der faldt mest i Øjnene hos de kristne Indviede var de hemmelighedsfulde Besværgelser de henvendte som det lod til en eller anden Fraværende før og efter Maaltidet , og saa det Kælenskab de udviste mod hinanden naar de mente at være for sig selv , Mandfolk der kyssedes og fordybede sig i hinandens Øjne , Graad og Sørgesang uden paaviselig Grund , sønderknuste Miner selv om Handelen gik strygende , lutter Ting et andet hjemmegjort Menneske ikke forstod 230 SILDEMARKEDERNE og som naturligvis ogsaa kunde blive de Indviedes Sag . Men paafaldende var det at se et Par skæggede Mandspersoner dvæle i hinandens Favntag og væde hinanden med Kys og salte Taarer , det var paafaldende . Nogle paastod at det var Verdens Haardhed og deres egne Synder disse Folk begræd ; bare de følte det samme naar de stod i deres Boder , for da var de ellers haarde som Flint ! Svært at blive klog paa dem . Broder Parvus piskede sig hver Fredag i Stedet for Mad under sit Krucifiks med egen Haand til Blodet kom ; det syntes Folk der kendte den ejegode lille Mand næsten ikke han havde fortjent . Germund og hans Følgesvende faldt godt til i Fiskerlejet , hvor de snart gennem Kamp og Dans og mørke tiltagende Nætter fik hver sin Veninde med hvem de trøstigt gik Vinteren i Møde . For fleres Vedkommende , af dem der var indfødte her paa Sjælland , var det en lille Barndomskæreste , fra den Gang de var Skovbørn , som imidlertid var bleven SILDEMARKEDERNE 231 stor og dejlig men stadig den samme og som det gik til Marv og Ben af Lykke at blive genforenet med igen . Saaledes fik Germund Gevn . Hun var mellem Fiskerpigerne , og Germund ledte i mange Dage inden han stødte paa hende . Den ene Gang efter den anden troede han det var Gevn , naar han saa en der næsten kunde have været hende , for de danske Piger lignede hverandre som den ene Draabe Østersøvand den anden , allesammen ejendommelig smækre i Ryggen og med de milde Ansigter , duggede i Blikket som søde lyse Nætter , med runde , store , inderligt værgeløse Hænder . Der gik de i deres grove Skørt , det eneste de havde paa foruden en Stump Særk og et Livstykke , og med Sildeskæl i Fletningerne , med bløde stærke Lemmer , duftende af Saltvand , faamælte , og uvidende som Morgenrøden men med en Sjæl som de kolde Skove i April , den tøvende Vaar , lutter slumrende Elskov , ja , ja , der gik de blide omkring i en dyb Ubevidsthed , med aabne svale Øjne , uden større Livstegn , tilsyneladende uden at aande , til nogen vakte 232 SILDEMARKEDERNE deres simple hensynsløse Hjærte og de gjorde Livsspringet , ja , ja , som Bøgen der grønnes , som de svale danske Skove der i et pludseligt Udbrud formæler sig med Solen ! Deres Væsens hele Hemmelighed var kun at de blev stridige og ikke kunde give sig i Modgang men heller ikke kunde sige Nej naar nogen nærmede sig dem med det gode , saa uovervindeligt og saa ubeskyttet er det danske Gemyt ; de Mænd de valgte , og det var vel just dem der ikke havde kunnet gøre sig Fordel af deres Svaghed , hang da ogsaa ved dem i Taknemlighed alle deres Livs Dage fordi de var netop saadan , værgeløse overfor Godhed , og ikke anderledes . Allerede den første danske Pige Germund saa da han kom hjem troede han var Gevn , en Fiskerpige der kom gaaende imod ham paa Afstand , smækker omkring Livet og umærkeligt gyngende i de vægtige rige Hofter , ganske saadan gik Gevn paa Jorden ; men ellers var det jo slet ikke hende . Enhver ung Kvinde han kom til at se fra Ryggen , med skraa Skuldre og trinde ferme Underarme , troede han var hende ; opdagede han et Ansigt der lyste mere end de an - SILDEMARKEDERNE 233 dres af Dristighed og Livsglæde , eller et Par meget klare oprigtige Øjne , hørte han nogen le kildent og uskyldigt som Hoppeføllets første spæde Vrinsken om Foraaret , da troede han det var Gevn , men det var en anden lige saa vild og blid dansk Pige , kun ikke hende . At faa en af dem var som at eje dem allesammen . Endelig da han saa fandt Gevn og genkendte den kølige Sødme der altid udgik fra Gevns Haar og Mund , en Duft som af Regn , Sommerregn , og Grønsværet paa de danske Øer , da , ja da kom han for hele sit Liv til at elske Jorden hvor hun var fra , Skoven der var bleven et med deres fælles Barndom , og Stedet hvor de igen havde fundet hinanden . 228 SILDEMARKEDERNE KØBMANNEHAVN FISKERLEJET hvor Germund havde sat sig fast hed fra gammel Tid Havn efter den gode Ankerplads der var mellem Kysten og nogle foranliggende Holme i Udløbet af en Aa . Her blev Germund siddende , og af den væbnede Fred han tilførte Lejet , af Sildemarkederne , samt af Broder Parvus ' Virksomhed opstod der med Tiden en By . Fiskerpigernes Fortjeneste maa heller ikke glemmes , fra dem havde Kærnen af Byens Befolkning sin Oprindelse . Da Efteraarsmarkederne var forbi og Lejet igen laa stille uden andet Spor af den myldrende Mennesketrængsel end de tomme Boder eller Grundvoldene af dem som afmærkede hele lange øde Gader , hengav Germund sig til Betragtninger næret af Samtaler KØBMANNEHAVN 235 med Broder Parvus , og det endte med at han tog ind til Lejrekongen af hvem han uden Vanskelighed skaffede sig Lejet og Holmene derudenfor som Len . Endnu samme Vinter byggede han sig en fast Gaard i Lejet til Opholdssted og Sikring for sine Skibe . Germund kunde bleven i Normannerhæren og skaffet sig Besiddelser udenlands ; han kunde ogsaa være faret ud mod Bønderne herhjemme og have dannet sig et Rige i Østsjælland , med eller uden Forlov af Lejrekongen , men han følte ingen Lyst til at røre ved Bøndernes Ret , han var dog selv en af dem ; hvad de ejede skulde være deres . Desuden havde Germund , endnu uklart men tilstrækkelig stærkt til at bestemme hans Handlinger , tilegnet sig en ny særegen Følelse for Landet heromkring , Skoven og Kysten , en Følelse der i sin Oprindelse skyldtes Gevn , og som gjorde at han syntes han kunde eje sin Hjemstavns Jord uden just at besidde den . Derfor valgte han Lejet med samt hvad han haabede deraf i Fremtiden som det Sted hvor han havde den største Udsigt til Uafhængighed . Han havde set Elementerne til en By samlede her paa Pladsen og spredte igen ; fra sine Rejser i Syden vidste han hvad en By betød , og nu begyndte han at drømme om at se en her i Havn , en Østersøby , en Skipperby , en By foreløbig paa Vandet , men den skulde komme ! Hvor han mellem Pilebuskene ude paa Holmene fandt Reder efter de unge Folk , tænkte han sig Arner ; ind ad Landet til hvor Krat og Sump gik over i den tykke gamle Skov omkring Søerne hvorfra Aaløbet der dannede Havnen kom , forestillede han sig Murkroner og Taarne ! Alverdens Master i Havnen ! Betingelserne for at samle Indbyggere til en By saa han laa i Forholdene som de var i Herredet . De havde overlevet sig selv , uden indre Mulighed for Vækst mere , Fornyelsen maatte komme udenfor det Bestaaende . Givet var der de Fri , Bønderne , og saa deres Undergivne , hvilke de ejede , og det maatte man lade bestaa . Men udenfor disse to Grundklasser havde der allerede i lange Tider holdt en Mængde løse Folk til i Herredet , en Slags Underalmue af ikke fribaarne men heller KØBMANNEHAVN 237 ikke egentlig afhængige Smaamænd , Fiskere , Saltsydere , Haandværkere og Indsiddere , Skovgangsfolk og Omvandrende , lige til rene Betlere , de var efterhaanden tilsammen bleven saa mange at de langt overgik de oprindelige Jordbesiddere i Antal skønt man overhovedet ikke regnede med dem som kommende i Betragtning . Saalænge Fiskemarkederne varede slog de sig ned i Lejerne paa Kysten , hvor de en kort Tid skaffede sig Brød ved de forskellige Bestillinger de kunde og som der her var Afsætning for ; siden naar Markederne sluttede faldt de tilbage til en ligefrem Mangel paa Tilværelse igen . Kunde man samle dem og give dem et Fristed og Lejlighed til fast Ophold f . Eks . i Havn , da havde man Grundlaget for en By ! De Overkomplette , Skovbørnene , som ellers gik i Viking og maatte udvandre kunde her samle sig til et Samfund uden at gaa det gamle for nær og selv uafhængige deraf . Dette var Germunds Tanke . Han fandt den mest levende Forstaaelse for den hos Broder Parvus . Det første Grundlag forelaa i Germunds Overenskomst med Befolkningen og Køb - 238 KØBMANNEHAVN mændene , hvortil Kongens Samtykke var givet . Allerede den første Vinter strømmede en Mængde Folk til Lejet , da det rygtedes at Germund blev liggende og at Pladsen altsaa vilde være sikret mod Overfald fra Søen . Broder Parvus Menighed voksede fra Dag til Dag . Som Germund havde forudset gjorde Bønderne ingen bevidst Modstand mod hvad han og Broder Parvus havde for i Havn , de ænsede overhovedet ingen anden Livsform end deres egen , kunde ikke se at der foregik noget andet . Nu Haandværk , som en Levevej for sig , det ansaa de for en Foragtelighed ; fra deres Fædre havde de at det hørte med til enhver fri Mands Bestilling , ja til selve hans Frihed , selv at lave hvad han skulde bruge ; at der var nogen der nedlod sig til at sy Skotøj til andres Fødder end sine egne , og at nogen kunde faa sig til at gaa med det , oversaa de simpelthen som nymodens Narreværk . At Haandværkere kunde danne en helt ny Stand og Næringsvej vilde ikke gaa op for dem . Selv Handel var de ikke meget for , ud over hvad deres egen Bedrift medførte . Naar de kunde faa Lov at KØBMANNEHAVN 239 passe deres Jagt , Spil og Nattesøvn , mens Trællene gjorde den Smule Arbejde paa Gaarden der blev gjort , overlod de gærne Resten af Menneskeheden at pjalte sig sammen i Byer ligesom Myrerne . Saa stod de da stille , og det begyndte at skride i Havn . Der kom travle Aar for Germund og Broder Parvus . Skønt Germund ikke personligt fandt det Umagen værd at grunde over den ny Lære Broder Parvus udbredte bøjede han sig for hans Menneskekærlighed og saa godt at hans Forkyndelse vilde være et fortrinligt Middel til at binde ellers uensartede Folk sammen og hindre dem i at opæde hverandre . Han bistod derfor Broder Parvus paa enhver Maade og var næsten lige saa glad som han da de i Stedet for det første lille Markedskapel fik rejst en ordentlig Kirke . Den blev viet til St . Nikolaj , de Søfarendes Helgen . Med Njord var det for altid forbi . Samme Aar fik Broder Parvus Palliet , han var ingen almindelig Munk , og fra nu af sendte han hvert Aar en ikke ubetydelig Sum 240 KØBMANNEHAVN i Pavepenge til Rom . Germund sørgede for at den blev sikkert leveret . Kirken var endnu langt fra saa fuldkomment et Bygningsværk som de store Gudshuse i Syden , hvoraf Germund havde set adskillige , som Regel i Lyset af den Ildebrand der lagde dem øde . Det var den Gang . Nu var han selv med til at bygge Kirken i Havn . Den var endnu ikke grundmuret , kun af Træ men smukt tømret og saa stor som det største Tømmer rækker . Overdelen havde Germund selv udtænkt Mønstret til , den var bundet og ankret sammen i Buer af Bjælker , med Erfaring fra Skibsbygningskunsten , en lang Hvælving af Tømmer ganske som Spanterne i et Skib , der var vendt med Bunden i Vejret . I Staderne nedenunder sad da Menigheden ligesom paa Rorbænkene af et Skib og sejlede i god Tro paa Stedet , mens Orglet stormede vildsomt over deres Hoved og Røgelsen gik dem i Sjælen som en Drøm om fjerne dejlige Riger . Bønderne grinte , Aa ja ja , naar de hørte Tale om denne andægtige Sejlads inde i Byen . Men naar de lod sig fortælle om al den me - KØBMANNEHAVN 241 gen Lighed for alle der nok ogsaa gik i Svang mellem Tosserne i Havn , grinte de endnu mere , Ringeagten ligefrem trængte dem ud af Knaphullerne ved Tanken . For deres Vedkommende blev de ved Mjødhornet som det mageligste naar de ønskede sig Saligheden , og hvad Ligheden og Sammenholdet angaar foretrak de deres rygende Blotgilder for de smaa sparsommelige Fællesmaaltider Bisp Parvus sammenspiste sine Tilhængere med . Troldene sad i Tusmørket ovenpaa Dysserne i Landskabet omkring Købmannehavn og grinte — til den store ny Klokke i St . Nicolaj begyndte at ringe , saa fik de saadan en Kløe i Ørerne , hostede forfangent og gik i Jorden . De raa Oldbønders Tid var omme . Det meste af en hel lille Skov gik med til Tømret i Kirken ; den skulde fældes alligevel til Grunde for Byen . Fuglene blev husvilde og søgte til andre Egne . Kun Svalen fandt sig til Rette ogsaa i Kirken , den klinede sine Reder oppe under Sparrerne og fløj frem og tilbage i Røgelsetaagen med spæde intetanende Kvivit , mens Bisp Parvus messede . For 242 KØBMANNEHAVN Svalen fører sit lille Himmerig med sig hvor den saa bor , den er selv Paradis . Alene selve Opføreisen af Kirken fik vidtrækkende Følger , beskæftigede i flere Aar Haandværkere af enhver Art som igen drog Skarer af Handlende efter sig . De fremmede Kunstnere Bisp Parvus maatte indforskrive til Bygningen af Kirken medbragte Færdigheder som før havde været aldeles ukendte i Norden . Den ny Kirke fik saaledes Vinduer og Ruder af Glas ; for Folk der var vant til de oldtidsskumle Bondehuse var det som den klare overbyggede Dag ! Man begyndte at se saa mange sortsmudsede smukke Personer i Havns Gader . Enhver ny og fjærn Ting kom til Byen , der var snart ikke den udenlandske Vare eller Overflødighedsgenstand som ikke kunde købes der , lige fra spansk Salt til saffianske skønne Læderbukser . Slavindemarkedet havde Bisp Parvus derimod forbudt , og de fangne Kvinder der var i Byen maatte Ejerne frigive ; en Del af dem nedsatte sig siden i Gyderne nærmest omkring St . Nikolaj , hvis Forkærlighed for Søfarende de delte , og hvor de KØBMANNEHAVN 243 naaede en meget høj Alder , nogle blev endog over tusinde Aar gamle . Fremskridt og nye Ting væltede ind over Byen , den ene Sø ovenover den anden . Folk havde et Jag i Gaderne , gik hinanden forbi som om de var Luft , kendte ikke hinanden , stod ikke stille for at se , det var rent ud umenneskeligt . Bønderne holdt sig tilbage længe , men omsider faldt de jo alligevel i Fristelse foran Kramboderne inde i Byen og bekvemmede sig til en Handel ogsaa de , saa at Havn omsider efter forlængst at være bleven en Verdensby naaede ogsaa at blive anerkendt som eksisterende af sit nærmeste Opland . Søfart , Handel og Erhverv blomstrede i Havn . Den havde draget en Grænselinje udenom sig , som siden skulde blive til Fæstningsværker , hertil indad Landet og til Verdens Ende over Søen gik Borgernes Ret . Gaderne i Havn som ellers kun hørte Markedstiden til var i Færd med at blive faste , Boderne afløstes af Huse , de rejsende Købmænd blev siddende , Befolkningen allevegne fra paa Østersøkysterne færdedes ud og 244 KØBMANNEHAVN ind i Havn som gennem en Port , Verden var kommen til Havn . Endnu sejlede Germund meget , var næsten hver Sommer paa Langfart . Der havde været Sysselsættelse nok for ham hjemme , men om Foraaret naar de blaa Vaager brød op i Sundet og begyndte at bølge og hoppe som var det en nedfalden Stump af Himlen der vilde bølge sig ovenud og til Himmels igen , blev det ham for svært at sidde stille længere . Og havde han da givet Ordre til at koge Tjære og den liflige Skovlugt for tidligt vakte Begæret efter Sommer , da var ogsaa Havlængslen over ham , de fremmede Strande kaldte , Skibene nejede i Strømmen , og saa godt som uden Varsel var Germund borte . Men han foretrak nu , skønt altid rustet , fredelig Købmandsfærd for Viking . Ravnen , som det i tidligere Tid havde været hans Lyst at betragte , naar den vrikkede omkring fra den ene dræbte Fjende til den anden paa Valen og tog sin Førstebid , de Faldnes næppe nok brustne Øjne , var bleven ham KØBMANNEHAVN 245 en ensformig Fugl ; det var et i Længden kedsomt Et - og - det - samme at slaa ihjel , Germund havde egentlig aldrig haft Sind til det uden i Slag naar man blev besat af Odin , og det blev han ikke mere , Odin var ude af hans Aarer . I Stedet for de evindelige Drab , som jo desuden enhver kunde vise Evner for , tiltalte det ham som moden Mand mere at lægge Planer der skilte mellem Mennesker og rakte videre i deres Skæbne end Døden for nogle Stykker af dem . Han og Bisp Parvus havde saaledes stukket deres Hoveder sammen og regnet et Stykke ud som efter hans Mening vilde bevare sin Kraft til sene Slægter , mens der efter et Slag ikke var andet tilbage end Gravene , det var en Vekselbedrift med de kristne Lande i Syden . De frembragte meget og billigt Salt og forbrugte en Masse Fisk i Fasten , man havde da bare at sejle ned med Øresundssilden og laste hjem igen med Saltet som gik med til at berede den ; begge Parter var hjulpne , men Havn blev en By gennem Fordelene derved . Saadan kan man skaffe sig Næring af andre Folks Faste . Og saaledes naaede Germund alligevel ind til 246 KØBMANNEHAVN Værdien af de Diamantbjærge han med Ungdommens Æventyrøjne havde set i Spanien og den Gang været meget skuffet over kun var Salt . I mange Aar syslede Germund med Forbedringer af sine Fartøjer og bragte det efterhaanden vidt i den Kunst at krydse , hvorved man ikke behøvede at vente sin Tid bort paa Medbør eller slide sit Mandskab op ved Aarerne men kunde vinde frem med Sejl ogsaa mod Vinden , naar man kun stillede dem derefter og fandt sig i at opgive den lige Linje mod Maalet . Mens Germund var borte paa Søen , stod Gevn for Styret hjemme . En Sommer bankede hun i hans Fraværelse en Bande fremmede Vikinger som mente at have Brug for forskellige Varer i Havns Pakhuse . Hvert Aar forkortede hun Ventetiden til Germund kom hjem med at bygge Forskansninger og Pæleværker om Byen , til hun tilsidst havde den beskyttet helt rundt . Hun drev de store Jordegodser som hørte til Lenet . Hun var god til at regne . Allerede som Fiskerpige KØBMANNEHAVN 247 havde hun indtaget en betroet Plads mellem sine Arbejdssøstre i Lejet , fordi hun kunde tælle og holde Rede paa deres smaa Regnskaber for dem . Da Gevn fik sit første Barn aabenbarede hendes Moder hende , at hun var en Datter af Regner Lodbrog . Gevns Moder som hele sit Liv havde været Fiskerpige havde ikke villet sige det før , fordi hun syntes det var en Skam , men nu var hun bleven gammel nok til at lade det komme for Dagen . Det stammede fra den Gang Kong Regner havde været i Besøg paa Egnen . Kongens Smag for Fiskerpiger var tilstrækkelig bekendt , men Gevns Moder gav hende ydermere som Jertegn en lang Haarlok som hun i Mørket havde klippet af sin Elskers Hoved for siden at kunne kende ham igen ; hun vidste nemlig slet ikke før bagefter at det havde været Kongen . Lokken var skær og fin som Silke , ingen anden end Kong Regner havde saa fagert et Haar . Og nu forstod Germund da , hvorfra Gevn havde de hvasse Øjne , der gik ligesom i et med Øjenhaarene og de lyse Bryn . Han begreb hvorfor han havde elsket 248 KØBMANNEHAVN Kong Regner fra det første Nu han saa ham , den Gang i Normannerhæren . Saa levede de deres Liv , Aarstidernes Liv , i Danmark , for Germund et rastløst Frem og Tilbage saa længe han levede , Skibets og Bølgens og det menneskelige Hjærtes Gang , for Gevn den sunde Ro hvor Børnenes Vækst udmaaler Tiden . Gevn blomstrede og udbredte sig som en Rosenbusk . Om Vinteren sad Germund hjemme . De lange Vintre i Byen faldt ikke saa umenneskelige nu mere som i sin Tid i de nedsneede røgfyldte Huler Bønderne endnu benyttede og hvor de laa i Dvale som Grævlinger . Germund gik i Skole de drøje Vinteraftener , sad sammen med sine Drenge og skrev store skæve Bogstaver for at blive saa meget klogere . A syntes han lignede en rustet Kriger , O derimod en Kvinde , det hedenske Tegn derfor , Frejasmærket ; disse to Bogstaver forekom ham at være de hyppigste i alle Bøger . Bisp Parvus fik ham ikke overbevist om sin Tro , skønt han ellers i Gerningen gav KØBMANNEHAVN 249 ham Medhold , den gamle Viking havde for jordisk en Længsel til at Forestillingen om nogen anden Tilværelse end den han kendte skulde kunne sætte sig fast deri . Himmeriges Rige troede han paa som en haandgribelig Verden til sin Død . Ungdommens Land fandt han i sine Børn . Dette og de Saliges Øer overleverede han sin Slægt fra Led til Led som Fantasiens og Udviklingens Gave . Som han aldrig havde bekendt sig til de hedenske Guder blev han heller aldrig Kristen . Men ellers bestod der et uforanderligt Venskab mellem de to Grundlæggere saa længe de levede . Om Bisp senere Ærkebisp Parvus er det at melde at han ligesom sin Forgænger Ansgar til sin Sorg ikke kom til at afrunde sit Levned med Martyrkronen ; ingen Nordbo , var han nok saa hedningvild , faldt paa at krumme et Haar paa den lille velvillige og kloge Mands Hoved . Germund satte ham højere end nogen anden Mand , for hans Snildheds og Menneskeligheds Skyld . Selv hans Svagheder som han ikke kunde overse indtog ham for ham . Den Frygtagtighed han selv som høj Prælat 250 KØBMANNEHAVN bevarede og ikke skjulte indgød Germund en Art Beundring . Ærkebispen var meget bange i Tordenvejr , han der dog paa Markederne havde vist en overnaturlig Kraft ved at bære gloende Jern i sine Hænder . Germund selv der ikke længere troede paa Thor stod mellem Lynene med en rolig Følelse af at han i næste Nu kunde være død , en Følelse der ikke var ham fremmed , og mens Regnen strømmede kunde han da se Ærkebispen kravle hen ad Jorden som et ynkeligt Menneskebarn Naturen er over , i total Forglemmelse af sin Gud ; der foresvævede ham da en beundrende Anelse om Storheden ogsaa i at turde være sig selv . 236 KØBMANNEHAVN EGEN OG BØGEN DA Isen var smeltet af de danske Øer og de laa i Østersøen som vaade Grusbakker strøet med Blokke og Kampesten , kom først Solen og gav Varme , Vinden kom med Sporer langvejsfra i sin Kappe , og det nyskabte Land klædte sig i Lav og Mos . Myggene fandt Vej til de kolde Søer og ynglede deri , og med dem fulgte et Rykind af Trækfugle , som efterlod Frø , hvoraf der fremspirede Græs , Pil , Dværgbirk , Blaabær og Lyng . Det første Danmark var en Tundra , arktiske Heder . Efterhaanden som Landet tørrede ud og blev varmere rykkede store Løvtræer ind men endnu højnordiske , Aspen stod i hundrede Tusinde Aar og legede blændet i Solskinnet med sine Blade , Birken blev voksen , Enebærbusken holdt sig som Dværg men 252 EGEN OG BØGEN blev gammel i Landskabet . Saa vandrede Fyrretræet ind og fortrængte den lette Asp . Omsider blev Jorden tilpas tør og heller ikke for tør til Egen , den var bred og tog snart Pladsen op for Fyrren , den havde Tiden for sig , slog sig ned som for bestandig med sit smukke Følge af Hassel og Tjørn , Kaprifolier , Røn og vilde Æbler . I mange mange Aartusinder , som slet ikke syntes at gaa , var det den danske Skov . Da begyndte der at vandre et nyt Træ ind , og det kom sydfra , gik langsomt og sikkert paa sin Rod , hvert Fjed ikke længere end et Frø falder fra Grenene , hundrede Aar om en Mil , men altid fremad ; det var Bøgen . Og det nye Træ aabnede en stille underlig Kamp med Egen . Ikke saadan at forstaa at de sloges , det vilde bekommet den slanke Bøg ilde at blive indviklet i Egens knudrede Jættearme ; Bøgen smilede . Bøgen smilede , grønnedes tidligt og rakte sig , spredte en høj luftig Gren hen over den gamle undersætsige Egs Hoved , og der hvor Skyggen af det kniplingsfine Løv faldt visnede Egen , gik ud af Mangel paa Lys og fik en tør Skeletarm ; flere unge Bøge rykkede den smilende EGEN OG BØGEN 253 ind paa Livet og grønnedes tidligt , til hele Egens Krone var visnet og der kun stod den gamle hule Mammutstamme tilbage . Og Bøgen smilede . Var den ikke ogsaa et dejligt Træ ? Og nu danner Bøgen hele Skoven . De brusende lifligt grønne Kroner staar sammen som et eneste Løvtag baaret af Stammernes lysegraa ranke Søjler . Men som Bøgen elsker Lys udbreder den Mørke . Hverken Hassel , Tjørn eller den vilde Abild trives under den smilende Bøg , kun Surkløver og Anemone breder et blomstrende Vaartæppe over det visne Løv endnu tidligere end selv Bøgen springer ud . Underskov og Buske er borte . Noget usundt foregaar i Jorden efter at Bøgen er bleven eneraadende , Skovbunden bliver udtørret af Vinden og gaar i Gæring af Mangel paa Lys , der danner sig en haard ufrugtbar Skjold i Stedet for Muld i Jordens Overflade , og den ender med at lukke Luften ude ogsaa fra den mægtige Bøgs egne Rødder . Bøgen har skygget sig selv ud af Tilværelsen . De store Træer forfalder , Skoven sygner hen , tilsidst synker den ned til et kry - 254 EGEN OG BØGEN bende Bøgepur som dækker Jorden uden at kunne rejse sig eller blive til Træer mere . Endelig naar de sidste Rodskud er raadnet hen bliver der en sumpet og gold Jordbund tilbage efter den , hvor kun Blaabær og Mos vil gro . Saa kommer Lyngen igen . Og saaledes vender Skoven tilbage i sig selv og bliver til en Hede som den var i Urtiden . Og da kan Naturen begynde forfra . 