text: NORDISK AAND NORDISK AAND KRONIKER OG KARAKTERISTIKER KØBENHAVN OG KRISTIANIA GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG FR. BAGGES KGL. HOFBOGTRYKKERI 1911 JOHANNES V. JENSEN INDHOLD JONAS LIE 7 BJØRNSON 17 NORGE EFTER BJØRNSON 27 TROELS - LUND 41 H . S . VODSKOV 66 HAGENBECK 74 MARK TWAlN 84 J . C . CHRISTENSEN 93 HENRIK CAVLING 104 TYSKLAND OG DANMARK 114 SKIPPER CLEMENT 134 KRITIK OG DIGTNING 150 JONAS LIE VED HANS DØD I Henrik Ibsens episke Brand findes det psykologiske Udgangspunkt for den aandelige Stortid i Norge , der nu nærmer sig sin Afslutning forsaavidt som allerede tre af de Navne der bar den hører Fortiden til , Ibsen , Kielland og Lie . Endnu lever Bjørnson , den første og sidste , den der engang skal samle hele Perioden under sin Aand som i Tyskland Goethe . I Brand - Fragmentet anslaar Ibsen straks med lidenskabelig Synskhed det Motiv , der senere skulde beherske hele hans Digtning og blive afgørende for en hel Generations Kamp i det norske Aandsliv : den uhelbredelige Modsætning mellem to Arter Naturer , en overstrømmende og forhaabningsfuld og en hævngerrig og tvivlende . Senere spaltede og fordybede Ibsen dette Modsætningsforhold i Brand , hvor Haderen staar for sin Dommer , og i Per Gynt hvor Fantasten bliver fugtlet . Ærligere og med en mindre selvisk Lidenskab er Mod - sætningen stillet op i Kongsemnerne , en dybt gribende 8 Bekendelse hvor Ibsen i Skules Person sænker Kaarden for den lyse Hakon Bjørnson ) . Men aldrig siden træder Grundmodsætningen saa grel og ( øjeblikkelig tragisk frem som i Ibsens første Udkast . Man begriber at han lod den episke Brand i Stikken som et altfor personligt Værk , en Blottelse han helst siden skjulte ; senere beklædte han sin nøgne Hals bedre . Dog man bøjer sig i Beundring for den Aandsmagt , hvormed han som Begynder en Gang for alle trængte ind til sit Væsens Midtpunkt . Det vilde føre for vidt her , hvor der skal tales om Lie , nøjere at eftervise Dybden af dette Modsætningsforhold . Man har kendt det samme før i Norge ( Welhaven - Wergeland ) , og det bunder i et overordentlig virkeligt Moment , visse Sammensætningsforhold i selve det norske Folk , som i Nutiden er bleven tilstrækkelig antropologisk belyst . Til Bestemmelsen af literære Aander , for hvem moderne Raceundersøgelser endnu var ubekendte , er de imidlertid uden Værdi , da disse Aander dog maa ses i Lyset af deres egen mod Selverkendelse higende Genius . Det vil altid være af dyb uudtømmelig Interesse at studere den stærke og frugtbare Kontrast mellem to saa født væsensforskellige Kraftaander som Bjørnson og Ibsen , selv om en fanatisk og tom Antropolog reducerer hele 9 Krigen til , at den ene var en Langog den anden en Kortskalle . Medens Bjørnson og Ibsen hver for sig udformede deres Væsens Elementer , og hver for sig naaede det Ekstreme , Fjærnheden , Idealet , bevægede Lie sig imellem dem paa Jorden , i Niveauet . Der er ingen Grund til at søge hans Væsens Forklaring i en Stræben efter Type , efter Selverkendelse ; han var sig selv straks , da han kom frem , en klar og enkel Mand , og han fandt straks Tilslutning fra den brede Almenhed , der som han gaar ganske menneskeligt og udholdende til Tilværelsen som den er . Rækken af hans Værker er bekendt , deres Vægt og deres varige Betydning ikke alene for Norden men for den hele civiliserede Verden , og Lie ' s fornemme Liv , der nu er afsluttet , ligger aabent for alle , et langt og harmonisk Liv uden væsentlige Rystelser , endskønt det havde nok af Omskiftelser , en stille Mands rolige Eksistens paa Rejser og midt i al Slags Larm . Man ved ikke , om det er Verden der bliver lille eller om det er den kloge Lie der ser den fra oven ; nok er det , de tørner ikke sammen . Og dog var der alvorlige Kriser , Katastrofer i Lie ' s Privatliv , ligesom der er Kriser , Katastrofer i hans Digtning . Saadan er Vilkaarene , en Blanding af Angst og Befrielse ; Livet 10 er haardt , men det er kært . Og det var Jonas Lie ' s Livsanskuelse . Er det ikke den ethvert almindeligt Menneske væbner sig med , selv om man henlever sit Liv stum og anonym ? Lie har ofte selv givet Udtryk for et dybt til alle Sider befæstet Tungsind ; det har imidlertid ikke forhindret ham i med en uudslukkelig Optimisme at gaa løs paa Livet i Handling . Og her træder han ind for Naturens egen blinde Lov . Saagar Dyrene lever i en indesluttet maalløs Tilstand af Bedrøvelse , men de fuldbringer deres Skæbne ; Rovdyrene dunster af det Kød , de æder , i Smerte jager de og bliver jaget , dog de har ingen anden Lykke . Lie har været saa dybt gennemtrængt af denne primitive Livsfølelse , at ingen anden mindre varig Lære knnde gøre Indtryk paa ham , selv om han ofte selv har troet det . Literaturhistorisk plejer man at føre Lie ' s Produktion tilbage til den af den franske Naturalisme bestemte nordiske Modernisme ; Indvirkningen var kun rent formel . Hvor lidt dybtgaaende denne Indflydelse har været ser man ved Sammenligning med Kielland , der i Realismens store Dage stod Kilderne meget nærmere og spillede op i den ny Musik med tilsyneladende langt fuldere Klang . 10 Aar har været tilstrækkelige til at afdække Kiellands Kunst 11 som en Art Journalisme , der ikke mere har Liv , uden for saa vidt som et vist ufrugtbart provinsielt Had endnu brænder deri ; og hans for nylig udgivne Korrespondance bekræfter kun dette Indtryk af Armod og ufølsom Selvbeskæftigelse . Tingene han glimrede med Talent paa er nemlig glemte , Firsernes literære Skænderier og det Smule Spektakel i Anledning af en Sognepræst . Han stillede den Gang Lie i Skygge ; men hvor begynder Lie ' s jævne Bøger at lyse ved Siden af den elegante Kiellands Blændværker , hvor de ligger tungt , hvor Stoffet i dem hviler som Evighedens Kvadre ! Lie var Realist , ikke af Mode men fra Hjertet . Han formede i al Beskedenhed Mennesker . Ikke engang den Naturafhængighed Jonas Lie selv troede paa , de lange Nætter i Norland der skal gøre Folk i Tromsø mere dystre end andetsteds , har for hans Vedkommende været mere end Tidens Overtro paa Milieuets Betydning for Karakteren . Lie havde Fantasi , en Egenskab der den Gang gjorde en Digter mistænkelig , og han undskyldte sig med at han havde levet til sit 13 . Aar i Norland ; Sandheden var imidlertid snarere den at han stammede fra en frisk Slægt og selv var en klarøjet ung Mand med et Seerblik for alle Undere hvor han saa blev sat i Verden . Der er flere Eksempler paa , at den imødekommende Lie , hvis 12 største Evne var at rette sig efter sine Omgivelser , forudsatte Egenskaber hos sig , der omtrentlig kunde svare til hvad Tiden fordrede af en Skønaand og Grubler . Han rokkede jo ikke ved Godtfolks Tro . Selv gjorde han sig ingen Illusioner . Finder man nu ikke Udgangspunktet for Lie ' s Forfatterpersonlighed hverken i Race eller i literær Paavirkning end ikke i Milieuet , hvor finder man det da ? Man kunde gøre gældende som en Spøg , at Lie , der til sit 37 . Aar var Sagfører , staar i Literaturen som en Næringsdrivende om hvis Person og Sjæleliv man rent tilfældigt ved Besked , idet han ganske uskæbnesvangert fandt paa at skrive Bøger . Dette holder jo ikke Stik , da det vel kun er de færreste Jurister , der viser Talent , naar de som Lie er gaaet Fallit . Men for saa vidt er det rigtigt som Lie ' s Betydning afgjort ligger deri , at hans Smag og Varmen af hans Temperament ytrer sig ganske alment , saa at det meget godt kunde være enhver anden borgerlig Familiefader man fik at høre om . Herfra den Fortrolighed , hvormed Lie ' s Personlighed virker , og herfra stammer det trofaste Forhold mellem ham og hans Læsere . Lie ' s Værker er af blivende Værdi , fordi de er taget ud fra Gennemsnittet af en Tilværelse , som den bli - ver levet af de allerfleste . Og Tiden forstørrer nu 13 Værdien af hans Gerning , ligesom det er det aller almindeligste Husgeraad fra en forsvunden Tid , der nu skattes i vore Musæer . Tilbage bliver Nødvendigheden af at forklare det „Talent " , der gjorde Lie til en af de Store , Menneskeheden ærer , endskønt han blev sit Væsen tro som blot Menneske . Er denne Gave da saa sjælden , er det saa svært dette at se , at se igennem til Virkeligheden netop som den er ? Ja det er svært . Tilværelsen vibrerer , og vore Øjne er aldrig i Ro . Vi ser hvad vi vil se , eller hvad vi skal se . Kun et Par ganske Enkelte har det nøgne Blik , der blotter Tingene . Lie havde det . Bjørnson overvurderede , fordi han aldrig kunde være forhaabningsfuld nok , Ibsen undervurderede , fordi han aldrig kunde mætte sin Ubarmhjertighed ; men Lie alene saa , og Tiden gav ham Ret . Et saadant Blik faar kun den , der har oplevet alle Skuffelser og bevaret sin Kærlighed til Jorden lige frisk . Det er den skærpede Evne til at lide , og en mere end almindelig Kraft til at hæve sig over Smerten , der har gjort Jonas Lie til Digter . Han er en ædru Mand , der paa Grund af en eller anden Forfinelse i sin Slægt viser større Modtagelighed for godt og ondt end Gennemsnittet . Han føler almindelig , dog i for - højet Grad og med stærkere Hukommelse derfor . Og 14 Resultatet deraf er , at Tiden ser sit Spejlbillede i ham og erkender , at det er sandt . Jonas Lie har en Gang med usædvanlig Energi fortalt om en Hval , der drev op paa Kysten og som viste sig at slæbe paa et Kabel , der ved en Harpun sad fast i et gammelt edrende Saar . Lie bibringer Læseren en med en kold Stil fremvirket yderst intensiv Forestilling om , hvad denne Hval har lidt , hvor den har raset igennem det atlantiske Hav Hundreder af Sømil op og ned , hvor den har været inde ved Land for at gnubbe det ædende Jern af sig , og hvordan den saa igen er stukket til Havs og har boret sig ned i Dybet i sin Smerte og er vandret op til Ishavet og sydpaa mod Golfstrømmen stadigt med Harpunen i Kroppen , indtil den gav tabt . Denne Tragedie , der berettes med Sagaens Kraft bliver i Jonas Lie ' s Mund ikke en Anklage som man kunde tro , ti Hvalfangeren driver jo kun sit Erhverv og skal ogsaa leve ; Jonas Lie fortæller den kun . Dog Historien kommer Lie fra Hjertet , det er hans egen . Saaledes kom alt til ham med den Lidelse , der er deri , og han lider det igennem , ved alt derom og kan genfortælle det . Det er hans Talent , Medfølelse til alle Sider . Og nu har han lidt ud . Det var blodig haardt alt sammen og godt , for der var ikke andet ; og nu er det forbi . Hvor det dog allerede er længe siden , at Lie stod i Norden som en Institution , noget ligesaa uforanderligt genkommende som Aarstiderne , hvor det var en stor Tid , da Bjørnson tordnede og bag efter gjorde Solskin og Ozon i Luften , mens Ibsen hvert andet Aar afbrændte alle Hjemmene , som Lie saa stille kom og byggede op igen ! Det var rige , fulde Tider , og et afsides Land som Norge maa skatte sig lykkeligt , at det har frembragt fire saa fyrstelige Navne . Ingen af dem var iøvrigt i absolut Forstand norsk — uden maaske netop Europæeren og Pariseren Kielland , der , hvis Norges Regalisering var kommet noget tidligere , formodentlig kunde være blevet en glimrende og lydig Tjener ved Hove . Bjørnson rager op i Kulturhøjder , der ligger hinsides al Nationalitet ; Ibsen tilhører Verdensliteraturen , og til det samme store Fædreland svor Lie som Borger . Han er maaske den imellem dem , der i dybeste Forstand var Verdensborger ; han gik den bredeste Vej , den som ikke blot Genierne men alle de dødelige Millioner betræder . I snævreste Forstand var han Normand , da hans Stof var lokalt ; i udvidet Forstand var han Germaner , han bekendte sig sit Liv igennem tro til 16 den pangermanske Tanke — men i øverste omfattende Forstand var han noget saa universelt som kun et Menneske . Og i denne Egenskab er han død . Ja Norden mister sine Talere . Der er blevet saadan en Pavse . Ibsen den store Malkontente tier , og Lie Mildneren , Trøsteren som de Mødre , han har skildret , har lukket de seende , menneskevenlige Øjne . 15 BJØRNSON Der er et østerlandsk Sagn om en Mand , hvem Dødsengelen meddelte , at han var sat til at hente ham om saa og saa lang Tid . Manden kastede sig paa sin Hest og flygtede , red og red for at undgaa sin Skæbne . Og da Tiden var udløben , kom han milevidt ude i Ørkenen med sine sidste Kræfter til en Sten . Paa den sad Dødsengelen og ventede . Den sidste Flugt , netop den sidste fortvivlede Anstrengelse , er hvad Døden bruger for at naa sit Maal . Og saaledes har Bjørnson sat den sidste Rest af sine vældige Kræfter ind paa at fuldbyrde Naturen ; paa en Rejse for Livet er han død . Nu er hans Væsen helt for alle Tider . Om hans Storhed , hans Arbejdes mægtige Værdi for Civilisationen vil der blive meget at sige og Tid nok dertil , men her er det umuligt at tænke paa andet end Bjørnson som vi kendte ham , Manden selv , der var saa varm , saa uforligneligt levende , at man kunde blive ved at forundre sig og nære sig deraf i Aare - vis , naar man havde været sammen med ham en kort 18 Stund . Var der nogen der haandgribeligt , aktuelt , mindede om de græske Guder , disse store Sorgløse der hævede den mest iøjnefaldende Menneskelighed op i Frihedens blaa Luft , da var det ham . Men Grækenlands glade Guder maatte dog dø . Og nu er da Bjørnson , hvis Sind ikke kendte til at dvæle ved Forgængeligheden , nu er han fuldt anerkendt som en Jordens Søn , har tilbagebetalt sit Laan , og vi skal ikke trykke hans smukke , venlige Haand mere . Det var længe ventet . Man havde vænnet sig til Tanken om Afslutningen . For hans Venner maa den synes uvæsentlig , de ejer hans Væsen lige friskt og uforgængeligt , saa længe de lever , og Eftertiden arver hans udødelige Minde . Ad Helvede til med Mindet , er der vel dem der tænker , hvad er en Mands Berømmelse og hans samlede Værker , naar vi ikke har ham mere og kan sidde og sole os i ham . Dog nu er han gaaet , fordi han maatte , og vi maa lade ham gaa . For Bjørnson selv var det svært . Han havde ikke vænnet sig til Tanken , den maa have staaet for ham som selve det Umulige . Dødskampen paa Ekspressen ned gennem Evropa , Flugten for det Uundgaaelige er et tragisk Særsyn , en Elementernes døende Opblussen , i Slægt med Stjerneskuddet , som næppe kunde tænkes i 19 Forbindelse med noget andet Navn end Bjørnsons . Hvilken Varmblodighed til det sidste , hvilken ukuelig Energi sat ind paa det Haabløse ! Hvor han i sublim Forstand er ordinær , Bjørnson helt igennem , til sit sidste Aandedræt ! Hvem anden vilde i sin Alders 77de Aar , lam og dødssyg , kaste sig ud i hvad almindelige Dødelige anser for en Række byrdefulde og ligegyldige Strabadser , en Rejse Nat og Dag med Toget , andre Omgivelser , Hoteller , fremmede Sprog , Interviewere ved Dødslejet , Maalsagen , Magyarerne , Planer til nye Digterværker mens han bæres over i nye Tog i en Kurv ... Bjørnson , Bjørnson ! Men man føler , at der er kommet noget i hans Blod , som ikke er ham helt ligt , et nervøst Hastværk , han synes han har saa langt igen , og hvordan skal han naa det ! Den Uro , der er kommen over den før saa uudtømmelig stærke Mands Hjerte , har sagtens været af samme Art som den der falder over Vildtet , Dyrene i fri Tilstand , som ikke bliver i Flokken og dør men i en sær Vandredrift bryder op alene , uimodstaaeligt , og gaar lange Veje for at stikke sig hen et Sted , hvor de ikke har hjemme , og ende der . Det kan ikke andet end røre umiddelbart at forestille sig den Nød han har været i , hans Utaalmodighed og dybe Angst , det gør fysisk ondt 20 at forestille sig hans Person , hvorom Erindringen jo nu allerede er svindende , sammen med Fornemmelsen af hvad han har lidt , den sidste bitre Overgang , hvor han den selskabelige er ene , skønt omgiven af Mennesker og med Paris , Millionbyen tonende udenfor Vinduerne . Ingen kunde hjælpe ham . Jeg tænker han har grædt , blød som Kæmpen var , da Haabløsheden omsider blev ham klar . En Mand som hele Verden ser hen til har ingen Død . Personligt maa det en Gang for alle læres , og det er ikke let , at vi hører op , men i selve Omstændigheden , den dødelige Afgang , er der ingen moralsk Næring . Det er Mandens levende Bedrift , der spørges om , ikke Tomheden han lader tilbage efter sig , eller at han nu slutter sig til Rækken af de Evige , der har gjort sig fortjente til at huskes af Menneskeheden før ham . Og Bjørnsons Værk staar forlængst . Hans Død i en Feber af Livstrang styrker Billedet af ham som han var , utrættelig , klar , sig selv tro , den Mand der i sin Evne til at gide kom det Guddommelige nær , stort anlagt fra sin Fødsel og med en kærlig Opmærksomhed for alle smaa Ting , hvoraf Livet bestaar . Som Menneske og Aand var han et ene - staaende Naturfænomen , det ægte nordiske Gemyt i en 21 lykkelig Forening med sjældne Evner til at give det Form . Han var en Undtagelse , for saa vidt Evropa ikke har kendt nogen enkelt Indbildningskraft , der i den Grad som hans , paa en Gang uroprindelig og moderne , omspændte Fortid og Nutid . Men hans største Betydning , som han ogsaa selv troede paa , ligger i at han saa glansfuldt traadte ind for et helt Lag af Mennesker af samme Blod som han selv , den anonyme Befolkning i Norge , og ikke Norge alene , der bærer hans Evner i Anlæg , men endnu ikke har bragt dem til Udvikling . Heri er det han ikke dør . Bjørnson staar i Verdensliteraturen som det sidste og utvivlsomt et af de ægteste Udtryk for nordevropæisk Temperament og Tankegang — en norsk Fortsætter af Goethe . Arten af hans Væsen gaar som hos den tyske Aandsgigant tilbage til Shakespeare men nærer sig desuden af en endnu dybere Kilde , den oldnordiske Saga , hvis Stil han gennem sin Afstamning stod nær og som han med et nyt Indhold knyttede til Nutiden . Han var folkeligere , mere oprindelig end Goethe . For med al sin Naturfølelse stak Goethe ikke personlig dybt i 22 det Elementære ; hvor andre Aander , f . Eks . Bürger , der nu er kvalt under det Læs af Literatur man har ophobet om Goethenavnet , hvor han ruttede med Poesiens Blod , hjalp Gehejmeraaden sig ofte skønsom med røde Eliksirer . Med bedre Tid og Lejlighed lod det sig paavise i Enkeltheder , naar og hvorfra Goethe laaner sin Følelse . Bjørnson var sikkert primitivere end han . Derimod savner han Verdensmandens Ekspansionsevne overfor „Syden " , hvoraf Øhlenschlåger havde mere , og han besad ikke den store Universalists Talent for Naturvidenskaberne . Han forblev Lyriker og Moralist . Formelt gaar Bjørnsons Udvikling over Danmark , hvortil den tyske Aands Genopvækkelse ( „Romantiken " ) blev ført umiddelbart gennem Øhlenschläger og , i sværere Format , Grundtvig . Bevægelsen blev i Danmark snart krydset af gallisk paavirkede Literater som Heiberg og Hertz og senere i vor egen Tid fuldkommen standset under Indvirkning af den „moderne " fra Frankrig importerede Retning , Naturalismen , som aldrig har haft med Natur at gøre , uden forsaavidt som Kønsslaberads ogsaa er Natur , lige saa lidt som Romantiken nogensinde var romansk . Bortset fra Lokal - og Tidsfarve betyder Bjørnson at Traaden bliver taget op igen , han har gennem Aabenbaringen af sit Geni gjort 23 Norge til den germanske Aands sidste Station . Hvis man opfatter denne Overlevering fra Goethe og Romantikerne over Øhlenschläger til Bjørnson i mer end ydre Forstand som en Vandring sydfra imod Nord , skulde man vel tro at den nu var endelig afsluttet , siden den er trængt saa langt nordpaa den kan komme . Men den kan vende om igen og gøre Front imod Syd , og Danmark bliver da ordentligvis i omvendt Rækkefølge den ny Station i Øjeblikket . Her er det denne Bogs Forfatter der har taget Overleveringen i sin Haand . Bjørnsons Liv og Arbejde falder i en Periode der er vigtig ved nye gennemgribende Erkendelser indenfor Naturvidenskaben , Erkendelser han ikke straks forstod , fordi de mødte ham i en Forklædning der laa hans Smag fjærn . „Darwin " kom til Danmark og Norge over Frankrig , i Version af Naturalismen . I Stedet for den store simple Reduktion af Tilværelsen der ligger i Udviklingslæren og som vi nu lever paa efter selv at have fundet Kilderne , blev Darwin den Gang brugt dels i Klassehadets Tjeneste dels til en Udvidelse af Moralen nedad , som aldrig har haft Hjemmel i hans smukke Lære . En stor Del af Bjørnsons Arbejde er bestemt af en instinktiv Re - aktion mod denne Forfalskning , der gjorde Lyset fra en 24 stor Videnskabsmand til et Par Bukser . Men samtidig stod han i sit inderste Væsen Kernen i det Moderne nær , han der personlig har illustreret Evolutionens Ide mere end nogen anden indenfor sin Tid . Hvem har gennemlevet sin Races Historie som han , fra den nordiske Aands Embryo i Oldtiden og op til Almuen , hvem har bragt den nutidsmæssig til Blomstring som han ? Udviklingslæren er simpelthen den nordiske Aand selv , den endelige Form for Selverkendelse hos Folk som har levet netop Nordboens Liv . Paa Bjørnsons Tid tjente den imidlertid til Samfundsentre for Eksistenser , som fandt Fordel i at slippe Masserne løs imod Kulturen og selv søgte en Undskyldning for lavereliggende Instinkter hvor de kunde finde den . At Hemningen er Udviklingslærens næsten Adgtigste Faktor , at ikke en Gang Naturen selv lader staa til , blev kun erkendt af faa ; og det er der jo heller ikke meget at tjene offentlig ved . Naar der en Gang skal gøres op med hele den Aandsform der gaar under Etiketten „Halvfjerserne " , den malkontente Generation , med dens seksuelle „Frigørelser " — som om det Par Markskrigere skabte Forplantningen ! — vil det først og fremmest blive nødvendigt at paavise denne højrøstede Skoles Tyvefærd overfor Ideer der ikke havde en Smule med dens Væsen at gøre , det 25 brutale Laan af „Darwin " til Fremme af Formaal , som gaar al Evolution stik imod . Bjørnsons Produktion er mærket af dette Sammenstød mellem en ny Tid og dens Udbyttere . Hvor han er renest træder han op som den store Forsoner , der staar mellem Gammelt og Nyt og giver til begge Sider — til Religionen , hvis Værdier han vil have beskyttet , og til Udviklingslæren , som han kun ikke kan modtage i Forfalskning . Han var jo ikke altid lige stærk i Tanken , har ødslet megen pragtfuld Kraft paa Misforstaaelser , paa brændende Spørgsmaal , hvor han famlede i Mørke . Til Tider lagde han sig selv og andre Hindringer i Vejen ved den Voldsomhed , hvormed han blot søgte at gennemføre sin Natur uden at være klar over dens Retning . Men ikke et eneste tænkende Menneske vil skylde ham for nogensinde at have handlet uden for det Gode . Han var en Elsker i ophøjet Forstand , Livets varmeste Ven . Alt hvad han blev sig bevidst gik hos ham over en Bro i Følelsen . Han tog Menneskekærligheden med sig over i enhver ny Form for Tilværelse . Ingen har som han hævdet Hjærtets Avtoritet i Forening med alt Fremskridt . Modernismen saadan som han tilegnede sig den , fordybet og frugtbargjort gennem Troskab mod Over - leveringen er den germanske Aands modneste Frugt og 26 vil altid karakterisere Norges Kultur i det nittende Aarhundrede som klassisk . Personlig var Bjørnson med alle Fortrin og Svagheder en af de herligste Menneskeskikkelser vor Tid og sikkert hele Historien har kendt . Der findes ingen heroisk , ingen guddommelig Figur som ikke synes at afgive menneskelig Maalestok til hans Væsen , fra de nordiske Høvdinge til Grækenlands Guder ; han var en Bonde og en Fyrste , et kraftigt Mandfolk og ikke lidt af en Prælat ; i den fysiske Svulmen og det Vejr af Sjæl der udgik fra ham , ledte han Tanken hen paa Urformer der ligger saa langt fra hinanden som the missing link og Kristus . Rent naturhistorisk var han et Fænomen , som alle der har kendt ham vil tænke tilbage paa med aldrig aftagende Beundring . Hvilken Løbebane havde han ikke ! Aaben og synlig for alle som Solen paa en skyløs Midsommerdag , en høj og straalende , sejrrig Dag , til han gik ned , tøvende , som Solen der synes at dvæle endnu et Par korte Nu paa Horisonten inden den synker i Havet . Han var et Urudbrud af Naturen ! Hans Lidenskab var Livet igennem en ædel Længsel efter Elementerne , som han nu er gaaet op i . NORGE EFTER BJØRNSON I Efter Bjørnsons Død fik man i Norge , hvor en vis gammelnordisk Trang til Enevælde endnu synes at gennemtrænge Smagen , travlt med at udraabe hans Efterfølger . Det blev Hamsun , som da ogsaa i umiddelbart Geni kommer Digterfyrsten nærmest . Hvad Hamsun derimod altid har savnet er Retning , han e r noget som Normand men har aldrig gjort sig aandeligt Ærinde uden paa egne Vegne , hvad enten han nu er for kostbar dertil eller for lidt orienteret . Taknemligt er det jo nu heller ikke at tage sig af almene Affærer , man bliver smidt ud derfor , og Gud forstaa hvor man gider . Bjørnson gad , blev smidt ud og gad igen . Efter ham er hverken Hamsun eller nogen anden Enkeltmand bleven ledende i almindelig folkelig og politisk Stemning i Norge . Det er som om hele Nationen har overtaget Arven ; det aandelige Herredømme i Norge er bleven konstitutionelt , hvor gærne man saa ser hen til den Ene . Skal man imidlertid maale de enkelte Aanders Forhold til Bjørnson og Norge — og der er et stort frodigt Kuld , en Underskov af Skribenter der nu kommer frem efter at Egen er falden — ligger Kriteriet i deres Stilling til Almuen , til Bonden . Her melder sig Fristelsen til endnu en Gang at bestemme Værdien af Bjørnsons Bondefortællinger , saa meget mere som det endnu stadig af Bondehadere i København gøres gældende at Bjørnsons Bønder „aldrig har eksisteret " . Gud ved hvorfra denne MøntergadeAdel skulde vide det ? Til en saadan fornyet Undersøgelse er her dog ikke Lejlighed . Samtidigt melder sig unægtelig en Lyst til Kritik af Bondekulturen i aktuel Forstand , navnlig da man selv er Ophavsmand til Glosen og har maattet se den traadt ned i den politiske Hestegang af vidløse og uinstrumenterede Meningsfæller . Det er jo umuligt ikke at se , og det kan ikke forblive usagt , at Bonden efter alt hvad der er gjort for ham i den sidste Menneskealder baade i Norge og Danmark er trængt saa stærkt ud over sig selv , at hele Opdragelsens Hensigt staar i Færd med at blive sat til . Meningen var at sætte Bonden fast i hans Natur og skaffe Respekt for den , i Modsætning til den højloftede akademiske Retning , der troede sig i Besiddelse af al indenlandsk 29 Bestemmelsesret — før de Nationalliberale , nu de moderne forklædte Salonradikalere . Bonden er den boende , Indbyggeren , og skal blive hvor han er ; de andre ønskede sig vist gærne hans Rod . I Stedet for er Bønderne marcheret ud i det Fri , har byttet deres gamle primitive Stil med en ubestemmelig Cikorie af Højskole og Stationsby , uundgaaeligt ; til Gengæld byder de derimod Samfundet deres Klanaand og deres Dialekt , som Tiden ingen Brug har for . Bøndernes Tak til Bjørnson er Maalet ; saadan har de forstaaet ham . Han døde dog med et fremmed Sprog paa Læben , langt fra Norge paa et Hotel , Hjemmeføddingen kæmpede til det sidste for Niveauet i Evropa . Jeg maa tænke paa Stærkodder , som prøvede paa at faa Hævn over sin Banemand ved at falde med sin tunge Krop den Vej han stod ; paa samme Maade bidrager Bjørnson endnu ved selve sin Død til at protestere mod Sognepolitiken i Norge . Ogsaa i Danmark stikker Dialekten og Træskotempoet sig frem , som om det var alt hvad Venstrebevægelsen i sin Tid satte sig til Maal . Jeg har selv været med til at hævde Bondens Ret og har taget de Høvl , der følger med , dels fra Bondehaderne , dels fra Bønderne selv , og de var de værste , men jeg ved ikke af at jeg 30 nogensinde har paatrængt mig med deres Sprog eller øvrige Horisontløshed , skønt Begrebet „den jydske Bevægelse " , som jeg har startet , aldrig bliver udtydet anderledes . Jeg har dermed ment mere end Evropa endogsaa . Men om dette Emne henvises Bagvaskere og Uvidende til mine trykte og tilstrækkelig tydelige Skrifter . Har man været med til at kalde Bonden frem , er det ogsaa en Pligt at væbne sig mod hvad han bringer med sig af Misforstaaelser eller Arrogance . Jeg tænker det er Motivet der ligger til Grund for Gustav Wieds nyeste Satyrspil , hvor han revser Bonden meget eftertrykkeligt , jeg vilde saa gerne tro det , naar jeg ikke paa den anden Side var klar over , at den lille Ekshibitionist fra Roskilde snarere end at optræde som Folkedommer har ment at tækkes visse snævrere Klasser i København , lige karakteriseret ved deres enorme Had til J . C . Christensen og deres Sympati for golde Blottelser . Retten til at kritisere Bønder erhverver man sig ved en modsat Fremgangsmaade . 28 I en kortere Artikel at give en Forestilling om norsk Aand efter Bjørnson er naturligvis ugørligt , jeg er heller langtfra tilstrækkelig hjemme i de sidste Aars Literatur , endsige Forholdene selv ; hvad her staar er kun et foreløbigt Incitament . Som et Par Værker fra i Aar , der rører Spørgsmaalet Bonden i Norge efter Bjørnson , staar Sölve Solfeng af Hans Aanrud og Knut Veum af Jacob B . Bull . Aanrud er Klassiker , hans Fortællinger om norske Bønder kommer man tilbage til og nyder om igen med den Ro i Sindet , man har overfor den en Gang for alle staaende Literatur . Han er jo ikke Olympier som Bjørnson , er bleven kaldt Realist , og er det maaske ogsaa , men han er i sin tørre Humor lige saa sand som Bjørnson i svulmende Inderlighed ; den Kærlighed hvormed han omfatter sine Bønder er mindst lige saa ægte , og han staar dem personlig nærmere , ved mere om dem i det Smaa . Solve Solfeng er en ny Venskabserklæring til Hjemstavnen og den norske Bonde . Man føler , at det er nu allerede fjerne Barndomsdringer der gaar igen hos Forfatteren , og deler hans Vemod over , at hvad der er saa nærværende i Sindet allerede og uigenkaldeligt hører en svunden Tid til . Det er den gamle , hele Bonde man stifter Bekendtskab med i Solve Solfeng , 32 Oldtidsætlingen hvis daglige Vaner Træk for Træk falder sammen med Totalbilledet af germansk Aand , som man kender det andetsteds fra . Her er Trækkene endnu levende , men man begriber at de er bleven Literatur i samme Aandedræt som man læser . Det er Bonden som var . En vis Duft af Museum , af livløse Ting slaar ud fra Bogen , det gør den ikke mindre smuk , men man sukker og gaar . Ja , de er døde . I Modsætning til de tidligere korte Fortællinger har Aanrud her forsøgt en Komposition . Den er lykkedes ham i Fastholdelsen af Barnesindets mystiske indre Verden , her er Aanrud sjælfuldere og finere end nogensinde før . Ogsaa det tørre , kærlighedsfulde Vid er Aandruds gamle . Som Naturskildrer har Aandrud altid staaet højt , her synes han at have tilegnet sig et nyt Element , det videnskabelige Hjælpemiddel , der falder ham godt i Haanden . Det norske Landskab i Solve Solfeng lever . Men ellers nytter det ikke at skjule , at Bogen efterlader et Indtryk af Hunger . Ingenting erstatter Tiden deri , som er gaaet . Temaet savner Udvikling . Skridtet over til den moderne Bonde er ikke gjort . 31 II Hvem vil gøre Skridtet over til den moderne Bonde i Norge ? Maalforfatterne ? I saa Fald vil ingen andre end de selv faa noget at vide derom . Af de unge , som skriver Norsk , kender jeg nogle Skildringer af Johan Falkberg et , hvor Søndagsbonden er traadt i Baggrunden for en haardhændet , mindre nationalt men ikke mindre venligsindet behandlet Figur . Desværre skæmmes hans Almueskildringer af en Literaturen uvedkommende malkontent og paatrængende Socialisme . Dog han ved Besked , hans norske og svenske Minearbejdere med samt deres Kvinder oppe fra Norlandsdistrikterne er skildret baade med Hjerte og Dygtighed . Nu skal det vise sig , om hans Evne er mere end rent lokal . En anden norsk Skribent kom oppe nordfra med store Løfter , indgaaende Kendskab til et Milieu og Gaver for Pennen , Andreas Haukland ; det viste sig hurtigt , at han kunde sit Distrikt og ikke var i Stand til at udvide sig derudover . Siden de udmærkede Ol - JørgenFortællinger har han tabt sig i en mere og mere ensformigt hujende Prosa , enten med Norlandsbilleder som Genstand , der ikke har noget nyt , fordi Forfatteren ikke har gjort noget for at forny sig , eller værre endnu , naive , brølende „Københavnerromaner " , som Umennesket 34 har samlet Stoffet og Hovedpinen til paa Kafeer i Selskab med Dagdrivere og Demimandfolk . At ingen har gjort denne med store oprindelige Anlæg udrustede Normand opmærksom paa , at han kompromitterer sin Hjemstavn og sin Tid ved , ganske som om 80 ' erne aldrig havde eksisteret eller som om de eksisterede endnu , at hengive sig til en for hans Køn uværdig evig Elskovspalaver og Stønnen omkring med et Privatliv , hans „Ægteskab " , hans „Lykke " , i en Verden , der forlængst er gaaet i Gang med tusinde virkelige Arbejder , menneskeligt , kunstnerisk og socialt ! Hører han til de blændende Artistpersoner , der kan skrive deres egen Roman og dermed er færdige ? Eller var det endnu muligt for ham at lære noget ? Jeg vil ikke sammenligne Haukland med en ulykkelig som Sigurd Mathiesen , der ogsaa med København som sin foretrukne Ørken har gaaet en oprindelig fremragende Begavelse af sig og er bleven stikkende i Feminisme ; for hans Vedkommende er det særegne Omstændigheder der er Skyld i Faldet . Jeg kan ikke sige , hvor vi i Danmark føler os pinligt berørt over disse Udsendinge fra et Norge , som vi elsker , disse i en permanent genial Uskyldighedstilstand Gade - op og ned - vandrende , whiskyfortærende , uopslidelige 35 Elskovsdrankere , der kommer ned til København og laaner deres i Begyndelsen friske Selskab til en literær Bærme , som ikke har fortjent det — og som smitter af ! Hvad er det for en Smag ? Bortset fra individuelle Utilstrækkeligheder tror jeg Elendigheden bunder i en i Norge endnu herskende Overtro paa Geniet , Naturmennesket der ikke behøver at bestille noget . Norge synes at have overtaget Aladdin efter Danmark . Hos Bjørnson findes sandelig ingen Hjemmel for den gudbenaadede Lømmel ; han havde Natur nok , men var hele sit Liv en Arbejder . Hamsun derimod har afgivet ikke faa Træk til Typen , dog i en grandios ham ejendommelig Stil . En Paavirkning der sikkert ikke maa undervurderes er den der er kommen fra Rusland , de uartikulerede „Genier " s Fædreland . Ud af denne Menneskesump rager Gorki med hans mer end tvivlsomme , den socialdemokratiske internationale Jernagitation tilhørende Ry . Her har vi den guddommelig Uvidende , Vagabonden , i Renkultur , og i hans Eksempel har mer end én lille Ærgerrighed solet sig uden at have andre Berøringspunkter tilfælles med Berømtheden end at være fra Dybet og at kunne publicere Avtobiografi fra Landevejene eller fra Natkafeen . 33 Det er i vore Dage ikke saa daarlig en Forretning at dokumentere at man er Proletar , det er Aladdinsmærket nu om Stunder ! Men til at blive Kunstner forslaar det alligevel ikke . Der vil Arbejde til , i mange Gange intensivere Forstand end f . Eks . en Bankier er vant til , og der vil Udfoldelse til , Evnen til at vokse ; der vil større Følelser til end dem et i og for sig aldrig saa vigtigt Kæresteri lægger Beslag paa : Driften efter at omfatte flere Skæbner end sin egen . Heller ikke Danmark er uden Skyld i Opdyrkningen af det skandinaviske Digterideal , det paa offentlige Steder berusede Kraft - og Uafhængighedsindivid ; paa Drachmanns Tid svælgede man i Forestillingen om Tilværelsen som en Fest og en Rus . Den store Digter selv , hvem det gør hans Venner bitterlig ondt at tænke paa , havde vist ikke direkte Skylden , det var ikke hans sande Natur , ikke engang et Overskud , som mange tror , for han var i Virkeligheden baade arbejdsom og ret svagelig af Helbred , men han lod sig hidse til denne splittergale Form for Selvhævdelse , som blev hans altfor tidlige Død og forhindrede ham i nogensinde at samle sig til kunstnerisk Bedrift . Hvem der hidsede ham , og hvad der brændte Sjælen ud paa ham , overlader jeg vore Literaturkyndige at udfinde , i en Pavse hvor de ikke er beskæftiget med Klokkeslettene vedrørende 37 Johannes Ewalds Digtning eller Visitationen af Paludan Müllers Studenterflammer i Aarhus . Standpunktet er overvundet i Danmark , men har endnu en kraftig Efterblomstring i Norge . Dette er saa meget urimeligere som Norge i Virkeligheden sidder inde med den betydeligste folkelige Reserve . Naar disse bomstærke og aandeligt glimrende udrustede Drankere engang tager sig sammen og ryster Provinsen af sig , vil de digte hele Resten af Evropa sønder og sammen . Imidlertid tilegner man sig med Udbytte en ædru og redelig Digter som Jacob B . Bull . Hans sidste Bog Knut Veum er formelt af efterbjørnsonsk Virkning , men Stoffet er hans eget . Der gaar Bønder i den . En stor primitiv Bondepige af de bevidste Ætter i Norge , som jeg tænker mig med stridt gult Haar og grove Porer , er henrivende tegnet , i en enkelt Scene hvor hun bader med overlegen bondsk Filosofi og den reneste Kraft i Udtrykket . Bogen er besynderlig blottet for digterisk Perspektiv . Den rører ved et historisk og praktisk , yderst interessant Spørgsmaal , „Grundtvigianismen " s Indflydelse paa Bønderne i Norge . Med en Vending , som jeg beder om Tilladelse til , gør jeg opmærksom paa Jacob B . 36 Bulls allerbedste Produkt , Sønnen Olaf Bull . I ham har Norge faaet en skøn og født Digter , en naturbaaren , dyb og sangfuld Evne . Alle Tonerne fra Norges brusende Natur i et følsomt Orkester , hele det svulmende nordiske Hjerte gaar igennem den ene lille Digtsamling , hvormed han er traadt ind i Literaturen . Men hellere end mange beskrivende Ord indfører jeg ham selv syngende , et Par Vers af Digtet Om Vaaren : Eia , ja , det var vaaren ! Den gurgler i hver en bæk — ; min frakke i solen baaren praler i flæk ved flæk ! Og flækkenes milde vrimmel yngler , blir altid fler — som stjerner i vaarens himmel jo mere én ser og ser ! Men venner , hvor havene vasker derude ved kaiens kav — ! Træernes kroner pladsker i luftens lyse hav — ! Mit ansigt gløder i feber og fødderne er som is , der op mod vejret jeg stræber og lugter Paradis ! Bækkene bobler gustne langs strøgets sol - allé ; lindene luder rustne ud af en blaa - vaad sne . 38 Smaapiger paa høje Hæle redder sig frem overalt paa øer af mager tæle til solbelyst asfalt . Og under de mørke kjoler sprat skørtets vaarblaa bræm — ja , dét var de første violer , som fløj af vinteren frem ! Føddernes vevre tunger spiller mod grusets graa — min gud , hvor de dejlige unger egentlig smukt kan gaa ! Hver pigelig røst paa Gaden slaar gennem luften ud saa nært og klart , som kom den til mig med særskilt bud ! Hvor inderlig nøje luften tar mærker af alt som sker — den spejler jo lyden og duften af stemmer og vaarsød lér ! Mit blik er i sol begravet , og blæst i haaret slaar ; — det er som en marsch mod havet , skønt jeg mod landet gaar . Dér skinner de stærke skoger og knaker i nyhørt lyd , og bækkenes blaae ploger skjærer sin muld med fryd . 39 Der er endnu flere Vers . Det norske Foraar ! Det som selv Ibsen aldrig blev for kold til at drømme om . Ak , jeg har set ham komme trippende paa høje Hæle op ad Karl Johan og skrøbeligt trine over Vaarflommen , som kom oppe fra Slotsbakken — han saa op , og Solhimlen blændede de gamle , lukkede Træk , der lignede en Stedmodersblomst . Endnu to af Olaf Bulls Sange havde jeg Lyst til at citere helt , Promenade og Foraar . Men giv ham Ordet selv . Ingen er som han udrustet til at bære Norges fagre Ungdom . 40 TROELS- LUND Troels - Lunds store Værk om Hverdagslivet i Norden i det sekstende Aarhundrede , „Renæssancen " , er udsendt i tredje Udgave og denne Gang med et Mylder af Illustrationer , der vil gøre det i Forvejen saa populære Arbejde til en national Bogskat , et aandeligt staaende Midtpunkt . Vi har jo ikke haft nogen virkelig Folkebog før der kunde staa paa Hvermands Hylde ved Siden af Biblen , som f . Eks . den norske „Snorre " . „Sakso " blev aldrig nogen almen skattet Bog og fortjente det heller ikke ; den var for fjern , handlede for meget om smaa Røverfyrstendømmers Spektakler med hinanden tværs over Østersøen , var desuden brændt om af en fremmed Kultur og dens Sprog , der gjorde os Forfædrene uigenkendelige i den . Grundtvigs „Fordanskning " bragte ikke dens Indhold nærmere . Snarere end „Sakso " har Holberg talt til Folket i alle Stænder og Lag . Han var god , han løste op for adskillig sveden Munterhed , som sad 42 bunden i Forvejen . Men naar en Mand af det bredere Gennemsnit skal sidde og have det rigtig godt med en Bog , vil han nu alligevel helst have virkelige Ting at vide , noget om gamle Dage , Historier , noget der rækker i Slægterne , som er svundne , men som man kan kende igen . Denne primitive historiske Nyfigenhed er efter min Erfaring fra Almuen den første og hos mange den eneste Begyndelse til literær Sans . Man kan finde Sophus Mullers „Vor Oldtid " ude omkring paa Bøndernes klamme Hylder . De har selv gaaet og pillet alle de „Tordenstene " og „Sabler " op af Jorden bag Ploven , Arkæologien er grundet paa , den Slags Ting interesserer de sig for . Der er en lang og dyb Sammenhæng i dette , at Danmark af alle Lande har bidraget betydeligst til , ja næsten skabt Arkæologien . Historien selv begynder med hvad Folk „kan huske " , og her ejer Bønderne en Sans man kan tale til og være sikker paa at fængsle , den Sans for Oprindelse og Sammenhæng i Tiderne , der bliver ved at følge enhver Nordbo , selv om Naturtilstanden forlængst er overvunden . Det er dette i dybeste Forstand folkelige Instinkt der har ledet Troels - Lund ; herfra hans Sikkerhed , den Arvekraft der har virket i ham ligesaa naturligt som Tyngden , og det er 43 denne Sans for vore egne Ting der har skaffet ham den store tro Læsekres , hvis Taknemmelighed atter har fornyet ham . Ud af denne ved fælles Blod og Skæbne befæstede Gensidighed er da det i sig selv avtoriserede Værk fremgaaet , som man nu for Kortheds og Tydeligheds Skyld godt kunde kalde Troels - Lund . Værket havde før to Betingelser , der sikrede det den enestaaende Popularitet det har vundet ; det videnskabelige Geni hvormed Emnet var grebet og fikseret , og Fremstillingens rige menneskelige Spil der drog universelt ved sin Varme . Nu kommer Illustrationerne til , Stoffet selv fra en ny Kant , hvor der kun kræves at man har et Par Øjne for at tilegne sig det , og dette Billedstof , der er samlet og ordnet med hele Troels - Lunds Erfaring , Snille og Viden , vil bringe Værket endnu længere ud ; foruden de Lærde og Almentdannede vil nu endogsaa de rent Forudsætningsløse lige til Børnene have Adgang til det Liv , vore Forfædre levede og som endnu er vort . Hermed er Troels - Lund bleven vor egen Bog . Der er allerede noget saa tilstrækkeligt hjemligt ved Værket , at der ikke behøves Forklaring eller Kritik . Men et Forsøg paa at karakterisere Troels - Lund selv som den Mand han er , kunde maaske bidrage til at eftervise , hvor 44 omfattende og dybt hans Værk har Rod i den nordiske Historie , hvor vor Skæbnes Klima har bøjet ham og gjort ham vejrbidt , men ogsaa hærdet , indtil han endelig stod der , egnet for alle Storme og trodsede Skæbnen alligevel . Der var det Grundelement i hans Natur der fra allerførste Færd gav ham et Maal , hvor ingen Maal kunde ses , Kærlighed til sit Sted og sine Lige , han var dansk . Han begyndte med en stor Impuls af Følelsen , med Hjertet i Halsen , som alle der har bejlet til Tilværelsen , hans Værk var en Passionssag . Det er bekendt , og Troels - Lund har selv gjort Rede derfor , at den ulykkelige Krig i 64 , den endelige Topfigur paa Kransekagen af Danmarks politiske Forlis , var det Indtryk der en Gang for alle stemte ham og gav ham Retning . Et yngre Slægtled , der er vant til at inddele Nationer efter Mennesker og ikke efter Grænser eller Sprog , kan ikke længere se Ulykken i hvad der da skete ; men vore Fædre kunde . Der var ikke andet for deres Vedkommende . De fleste af de Mænd der reagerede mod Sammenbrudet og hver paa sin Vis bidrog til at føre Danmark videre fra 64 , hører allerede Historien til , deres Navne har en saa præsent Klang , i forskellig Dur , at man ikke behøver at nævne dem ; de runger endnu over Dagen . Til dette Slægtled af Hævnere og Hævdere 45 hører Troels - Lund . Og naar han er bleven en af dem der har holdt længst ud , den i hvis Navn saa at sige Kvitteringen for 64 endelig er bleven udstedt , laa det i hele hans lyse , forhaabningsfulde Natur . Han lod sig ikke stemme til Nedgang og aldrig andet , som flere af hans Tid , blev heller ikke harsk i Halsen Resten af Aarhundredet ud , og han saå jo slet ikke nogen kærkommen Anledning i at Nationen blev dukket til at ride den , saalænge den bar , aa nej , i den Forretning deltog han ikke . Katastrofen udløste Slægtsskabsfølelsen i ham til dens Grund , plantede ham endnu fastere hvor han var fra . Op og arbejde ! Nu skulde Danmark netop bæres og bæres højt . Andre røgtede det bitre Afillusioneringsarbejde der maatte til , men til den ryddede Grund beredte Troels - Lund et nyt Land og en ny Sjæl . Stille gik han i Selen , søgte og fandt det Voksested udenfor Nuet hvorom den bristede Historie lod sig samle og igen bringe til Heling . Men samtidigt med at Troels - Lund gik i Arbejde ud fra en indre dansk Forudsætning , kom han , hvad der først senere er bleven ham bevidst , til i en bredere Forstand at staa bærende under det store fællesevropæiske Dannelsesplan , hvis Forskydning opad har mærket sidste Halvdel af forrige Aarhundrede . Hvis man ( med 46 temmelig Sandsynlighed for at blive misforstaaet ) kalder denne fællesevropæiske Bevægelse for Naturalismen , har man givet Forholdet mellem Troels - Lunds Stof og hans Metode . Troels - Lund forlod det blot filologiske kildekritiske Papirpilleri og trængte gennem det Skrevne tilbage til hvad det handlede om . Virkeligheden eksisterede for ham ogsaa hvor der ikke forelaa noget Dokument . Han sluttede fra et tomt Rum i Reolerne til maaske det allervigtigste Springpunkt i Historien . Han var lutter Liv , og der blev Liv hvorhen han saå . Han vristede Historien fra Skæbnen og gav den tilbage til Tilfældigheden , hvori der er Lov , Udviklingen . Hans Metode var den samme som Darwins , der gennem Studier af Tingene selv og udenom Literaturen frigjorde „Arterne " fra den Form , hvori de før antoges for „skabt " , og overgav dem til Variationen . Troels - Lund gjorde Historien flydende . Maaske var endogsaa uskete Ting af større Værdi end Tildragelser der ikke havde andet for sig end at de var passeret . Sket er sket , men over de lumpne Aarstal gynger Haabet . Om igen ! Forfra ! Tiden er endnu ung ! Hvor man saa stiller sig i Historien , staar man midt i den ! Denne hede Følelse af ikke at kunne lade sig fryse inde , af at være i Vækst endnu og for altid , 47 var det der fik Troels - Lund til at afkaste Isen , der lagde sig om Sjælene efter 64 . Men i sin inderste Bevæggrund var han i Pagt med det ny System , der brød igennem overalt i Evropa , Udviklingssynet , Troen paa en Fremgang i Tilværelsen . Formelt kan man sige at han i Lighed med andre begyndte at anvende Naturvidenskaben paa Historien , men det kan en Pedant ogsaa gøre ; det vigtigste var at Troels - Lund ud af sit Væsens Frodighed besad netop den nydannende Evne , der under andre Omstændigheder kunde gjort ham til Seer paa helt andre Forhold : Troels - Lunds Farbroder var Naturforskeren P . W . Lund , der gjorde de store Knoglefund i Brasilien og bidrog til Udformningen af den moderne Palæontologi , der mere end nogen anden Videnskab har tjent til at reducere „Historien " til blot Dagen igaar og har rykket „Hedenold " eller „Hellas " op til at være vor egen aktuelle Tid . Som ung Mand følte TroelsLund sig selv hendraget til Naturvidenskaberne , Studiet i Marken , og som alle Danske fablede han om Rejser , om at opæde alle Breddegrader ; men der blev Brug for ham hjemme , Gaarden sved af , og nogen skulde vel rejse den paany . Nu staar hans Værk der , mættet med Natur , et stort Samlerværk , tilvejebragt ved uendelig Kærlighed til de smaa Ting , en sand 48 Naturforskers Arbejde , og han har rejst , en Verden som ingen Dødelig mere skal betræde er defileret forbi hans Blik , frisk og i alle Livets Farver som paa de Dage for 400 Aar siden , da Regnen regnede og Folk spiste og smaasloges og gik i Graven ganske som den Dag idag . For den Sans hvormed Farbroderen drog til Brasilien , var den samme som den hvormed Troels - Lund blev siddende hjemme , det var Opmærksomheden , Fordomsfriheden , det aabne Sind . Det var det fødte Venskabsforhold til alt hvad Solen skinner paa , Slægtskabet med Muld , Træer , Skyer og Stjerner . Det var den eneste Udødelighed , den at staa midt i Tiden ved Følelsen af det evige Stof i sit Hjerte og sine Hænder , det var den formaalsløse Natur selv i Blomst , Fantasien . Betegnende paa én Gang for Situationen og for Troels - Lunds hele homeriske Appetit er det , at „Dagligt Liv ... " netop grupperer sig som en Rejse ; han vender sin Tid Ryggen og begiver sig som en Opdager , en Mand forfra , ind i det sekstende Aarhundrede . Han begyndte med at vederkvæge sig selv ved at leve sig ind i en Tid , hvor alt var i Opgang , og han endte med at finde at denne Tid i Grunden endnu var vor egen , og at alle havde Del deri . Samtidig med at Troels - Lund tilførte Historien Evolution og Fantasi flyttede han dens Tyngdepunkt fra Privilegiet ned til Folket , fra Majestæten og Aarstallene til Menigmand og Hverdagen . Oprindeligt var det hans Hensigt at skildre den Periode han havde valgt i alle ydre og indre Træk , men han begyndte nu med de indre først , „Kulturhistorien " , og med den fik han nok at gøre . Dagligt Liv ... begyndte som en Undertitel , men endte med at blive Værket selv . Uden Tvivl er det en særlig Begavelse , der her foruden 64 og Naturforskeranlæget har virket bestemmende — en ren kunstnerisk . Ikke uden Grund er TroelsLund af ufrugtbarere Aander end han bleven stemplet som Digter i Forhold til sit Stof . Han vilde ikke heller være dansk , om han ikke var begyndt som Æstetiker . En Sammenligning mellem Ingemann og Troels - Lund lod sig tænke , naar man blot erindrer Lussingen fra 64 , der ligger imellem . Ingemann var dog ogsaa i god Tro , hans Danmark savnede kun Jord under sig , han gik op i Ballon med Danmarkshistorien som Ballast og rev et Par Blade ud , hver Gang han ønskede at stige . Men man tager neppe fejl i at antage , at Troels - Lunds Læsere er netop de samme som dem der med en ny Tid er falden fra Ingemann . 49 Vist begyndte Troels - Lund som Kunstner . Han var født med en vis Skaberlyst til at gøre en rund Ting ud af hvad han saa fik i Haanden , derfor omgiver han sig med hele Danmarks og Nordens Historie i det Tidsrum hvor han har stillet sig , baade Tiden forud og efter , ja han inddrager endog det meste af Verdenshistorien deri ; saaledes bærer en Digter sig ad . Hvad der desuden har været afgørende er hans frodige Tilbøjelighed for Farver , Materiale , hele Historiens Løsøre . Det er denne Trang til at blive ved hvad der glæder Sanserne , dette Vølundsind , der har holdt hans Opmærksomhed fast ved Kulturhistorien i Modsætning til Statshistoriens kolde Teknik . I en Tid der laa forud for „Naturalismen " vilde denne Smag have ført ham ind paa den historiske Roman ; nu laa det i hans Karriere , at den politiske Vægt samtidig med hans Arbejde og i Vekselvirkning dermed gled fra Kongerækken og over til Folket , Tiden blev demokratisk , og gennem denne Forskydning fik Kulturhistorien netop Værdi som den egentligt ledende . Hvis man da tager Troels - Lund med alle Forudsætninger og Anlæg , selv hans personlige Initiativ , som Udtryk for en Tid , der har baaret ham og ført ham paa sin Top , ses det , at hans Værk har draget Næring af alle de Strømninger , der har vist fremefter og ikke af andre . 51 Han har ligesom altid vidst dette selv . Fra denne dybt begrundede Forvisning om at staa uden for Tiden og dog i det lange Løb midt i den , stammer den Karakterens Ro hvormed Troels - Lund totalt uanfægtet af alle lokale Meningsepidemier , af enhver Mode , har passet sin Gerning i det Stille som Befrier . TroelsLund har jo naturligvis ikke altid været saa anerkendt , saa enstemmigt vedtaget , som han er nu ; i mange Aar blev han holdt udenfor et Lav af Historikere , hvis gudfrygtige Bidrag til Kongehistorien blot udspiler Bibliotekerne , han var meget forbudt i rigtige Krese og vilde formodentlig være bleven kvalt , om han ikke med resolut Haand havde sikret sig en borgerlig Uafhængighed , der tillod ham at beskæftige sig med hvad han ønskede . Denne Modstand , der egentlig aldrig gav efter , men som han overvandt , har hverken formørket Troels - Lunds Sind eller taget paa hans Kræfter , tværtimod blev han stærk deraf . De store Fugle skal have Modvind for at lette . Og Troels - Lunds Tro paa Livet bundede for bybt i Jorden til at han skulde visne af at dansk Nid smed ham sine Glasskaar paa Rødderne . Man forstaar hans Forkærlighed for Peder Oxe , hvis Landflygtighed og Oprejsning han aandelig 52 har delt , og for hvis overlegne Tilfredshed med at spille en Rolle under sin Tids Overflade men saa meget des virksommere han har følt Sympati . Der er iøvrigt ikke nu Grund til at mindes Troels - Lunds selvfølgelige Miskendelse i Begyndelsen , uden hvilken han ikke vilde have været forud for sin Tid . Han har gjort sit Arbejde som Privatmand og udenfor Lavet , og siden har man fundet det passende at smykke sig med hans Navn , saa at han nu staar med alle Graderne ogsaa , foruden hvad han har været . De kgl . danske Universitetsdistinktioner tjener jo ellers til Avtorisation af Flidspersoner , der med en heldig Mangel paa Evner forbinder Hengivelse i den gensidige klassiske Assurance ; de er mindre Udtryk for Nydannelse end for et Agentur i den strengeste og mest højtærede Samtidighed . Man kan ikke yde Troels - Lund fuld Retfærdighed uden en energisk Paavisning af , at hans Navns Vægt og hans Popularitet gaar paa ham selv og ikke paa den Stand , han hædrer . Jeg skynder mig , for ikke paa nogen Maade at gøre Troels - Lund til Medskyldig i en Paavisning som denne , at vedkende mig den som ganske min egen . Intet vilde ligge Troels - Lund fjernere end at stille sig vindikativt til „Kol - leger " ; han har snarere med et Smil , ikke observeret 53 af andre end Gud , lagt deres Væsen til det antikvariske Stof , der nærede hans Studier . Troels - Lund har i det Hele taget aldrig udmærket sig ved lærd Fanatisme , har aldrig polemiseret eller spildt Ild paa Dagens Bagateller ; med sin Erfaring fra Historien vidste han forud hvad der var varigt og hvad ikke . Partistridigheder naaede ham aldrig , og dog har han ved sin uimodstaaeligt opbyggende Virksomhed mere end andre bidraget til Partiernes Skæbne . Kun én Gang traadte han frem til Selvforsvar , mod en tysk Professor , der angreb Det daglige Liv som et Maal der var Historien uværdigere end „Statslivet " . Men her viste han sig ogsaa i sin Myndighed . Det lille Skrift om Kulturhistorie er baade fra Tænkningens Side og ved den Personlighedens Magt , der svulmer deri , af lige knusende Virkning . Det er som Troels - Lund , der ellers har været tilfreds med helt at forsvinde i det Aarhundrede , med hvis Renæssancekraft han virker , her er traadt frem selv som en i en overordentlig Grad levende og rustet Mand . Helt tilfældig er det nok ikke , at han har følt sig hendraget netop til den voldsomme Periode i Middelalderen han har draget frem og givet nyt Liv . Hvis det er tilladt at tale om Troels - Lunds Person , ligner han jo ogsaa en af disse danske 54 Herremænd fra det sekstende Aarhundrede , der foruden deres Jordbrug , Jagt og Soldaterliv fandt Tid og Lyst til boglig Syssel og som lagde Vægten af deres høje Byrd til deres Væsens Enkelhed og Ligefremhed . Det kunde godt være en af dem der overlevede sin Tid og blev ved at færdes i Riget ; TroelsLund er maaske selve den lyslevende Renæssance midt iblandt os , og derfor er det vi en eneste Gang har set ham røbe sig , den Gang han i sit Forsvar for Kulturhistorien gik ud i alle sine blaa Panserplader , staalklædt fra Top til Taa . Nuvel , Vaabnene er andre nu end den Gang , man kan forbinde Forestillingen om en Riddersmand og Soldat med en stille Lærd blandt Bøger . Det er aandelige Magtmidler der nu er de fældende , men saa gælder det virkelig ogsaa om Troels - Lunds Forsvar for Dagligt Liv ... , at det er ført med en sand Idrætsmands Properhed og Pragt . Han staar her i sin prøvede Samfølelses Bevæbning , med alle af sine Lige bag sig , ikke alene de Nulevende , men alle de Døde i Lag paa Lag af henfarne Generationer , han staar med Traditionen af sin Slægt , der knytter ham til alle andre Slægter i Landet fra det trettende Aarhundrede , saa langt man kan se , og lige til nu , han véd hvad de vilde have gjort , han ved hvad han 55 siger ! Saaledes , uforandret , umærket af Tiden der gaar , hvis Tandhjul har haft for smaa Takker for hans System , er Troels - Lund bleven 68 Aar . Livet er i Sandhed kort , og det var ikke Umagen værd at begynde paa det , hvis der ikke var en Mulighed for at tilegne sig Tiden og Evigheden gennem fornyet Optagelse i sig af alt hvad der i Verden er sket og gennem en Bedrift , der giver Part ogsaa i Fremtiden . Dette Maal har Troels - Lund naaet for sit Vedkommende . For os staar der tilbage at følge ham . II NYE TANKER Under denne Titel , med et ligesom uvæsentlig tilføjet : i det 16de Aarhundrede , har Troels - Lund endnu en Gang for sit indre Blik samlet og søgt at overskue den rige Gennembrudstid , hvori han aandeligt har tilbragt sit Liv og som maalt med hans Fjernsyn uden Svimmelhed falder sammen med Nutiden : det Idéernes Foraar der betegnes af straalende Navne som Columbus , Shakespeare , Tyge Brahe , Giordano Bruno . I et Forord indordner han Bogen som et Supplement til det store Værk „Dagligt Liv i Norden i det 16de Aarhundrede " og siger : „Jeg forsøgte 56 deri saa nøjagtigt som jeg formaaede at beskrive Forholdene indendørs i Norden i det 16de Aarhundrede . Men for mangen Lysnings Vedkommende maatte jeg nøjes med at sige , at Glimtet kom udefra . I dette lille Skrift vender Læserne og jeg Ryggen til den nordiske Stue og ser ud ad Vinduet paa Vejret derude , hvorfra Glimtene kommer . Vi gaar udenfor og søger at danne os et Overblik over det optrækkende Vejr , bedømme dets Styrke , Fart og Retning , se , om Nedslagene tænder , og om Uroen faar Luft i frugtbar Væde . Et saadant Udblik vil stundom kunne overbevise om , at det egentligt kun var en Snip af Vejret , der kom over vort Hus , det meste rasede ud andet Steds , men baade Nedbør og Afsvaling kom mange til gode . " Hvor dette Billede , med alt hvad det forklarer og dæmper , ved sin Stil og ved Følelsen deri , Resignation og Haab , er ægte TroelsLund ' sk ! Han har Ret , det var et Vejr , der gik over Sjælene den Gang , og vi lever under det endnu , i Forhold til som det er fordelt og som vi har Nerver til at føle det . En stor Naturmagt aabenbarede sin Herlighed for en Ring af Aander , den Gang som nu , og Resten var et Par Ildebrande , og nogle Folk der blev vaade — for at blive i Billedet . Tankerne fra for 400 Aar siden er den Dag idag nye nok . Man behøver 57 bare at gøre sig Rede for Stemningen i et Ord som Revolution , der smager meget mederne og lugter henrivende af mere , et rent Fremtidsbegreb , skønt det dog oprindelig blev brugt til at indføre Forestillingen om Himmellegemernes Bevægelse . Reformationen der lyder saa afgørende bestod jo nærmest i at fratage Paven Biblen og sætte sig selv paa den ; og der sidder vi endnu . Imidlertid det er kun godt at noget gaar langsomt , at der er Drøjde i Tilværelsen . Fremskridt er en politisk Skillemønt , Udviklingen er Vejret over vore Hoveder . Den Idéform der efter lang , underjordisk Vækst omsider træder frem i Dagen med Darwin , synes at have beskæftiget Troels - Lund stærkt i denne hans sidste Bog . Han banker paa Klippen dybt inde i den Gang , han har hulet i Bjerget , og lytter : svarer det ikke igen fra den anden Side ? I sin Karakteristik af Giordano Bruno søger han at paavise det Element , den Grundstemning , hvoraf Udviklingslæren senere med Tilføjelse af nyt Materiale har dannet sig . Han har følt Trang til at overbevise sig om , at den svundne Kultur , hvortil han har sluttet sig , var i nær Slægt med det Moderne , og hans eget Arbejde altsaa ikke forgæves . 50 løvrigt indeholder Bogen i en klar Form , hist og her afbrudt af Troels - Lunds nydelige og filosofisk malende Sprogbilleder , en Fylde af historiske Oplysninger , dristigt sammentrængte . Uden Frygt for at rokke ved Mesterens Avtoritet føler man sig bestyrket i hvad man tidligere har lært af ham : at Historien er som man tager den . Troels - Lund bevæger sig i „Nye Tanker " væsentligt indenfor samme Idékres som i „Livsbelysning " . Visse Punkter fremdrager han med en særlig Vægt . Saaledes gør han sig Umage for at paavise , at Reformationens Grundtanker egentlig stammer fra England , hvor de et Hundrede Aar før Luther blev udformede af John Wiclef . Dette er godt at faa Forstand af . Ikke uden en vis Tendens gør han fremdeles energisk opmærksom paa , at Kopernikus ikke var tysk . Med deres hæderlige Appetit og Hang til Bogstavelighed har Tyskerne jo nu en Gang svært ved at tilegne sig en Aand , uden , om muligt , at have ham indenfor Nationen . Men Renæssancen var dog først og fremmest en kosmopolitisk Bevægelse , dens Værdi den Dag idag ; for et yngre Slægtled , der ikke har oplevet 64 , ligger det derfor ikke nær at ængste sig over Spørgsmaalet om national Ejendomsret . Langt dybere griber Troels - Lunds smukke og uforgængelige Tillid til Traditionen , hans Hjemmefølelse i Slægten . Den Kærlighed hvormed han 59 omfatter vor Fortid , vore Fædres Tid , vis paa at hvad vi gør sammen med de gamle det gør vi for vor egen Tid og for den der skal komme , denne sande Ejendomsfølelse forstaar vi , det er vor Tro og vor Religion , som vi med Ærefrygt tager i Arv fra ham og haaber at føre videre . Et Liv er for kort til at give en Følelse som denne Udtryk . Men jeg tror , Troels - Lund véd han ikke dør fra den . Nu da han sidder stille og varmer sig med gamle Tanker , der altid er nye , lidt valen , men forhaabningsfuld , som Bedstefader der søger ud sønden for Huset i Solen og sidder og smiler ad Bierne , nu samler vi andre os mod Vejret og skal nok tage hvad det giver af baade Nedbør og Afsvaling . Et Ord af den gamle Troldmand , der rejste med Stormen og kom til et Vindstille : We are such stuff as dreams are made on ; and our little life is rounded with a sleep . III 70 AAR Idag bliver Troels - Lund de 70 , ikke gammel og ikke træt af Aar , men stille , som en Mand der efter en lang Arbejdsdag ser op og bemærker at det 60 skumrer , forstaar at Tiden maa gaa , selv om man netop har søgt at holde den fast i sit Arbejde . „Gammel " — ja det bliver man jo ikke , uden at man altid har været det . Samtidig med at Troels - Lund fylder Støvets Aar , begynder en Subskription paa hans Historiske Fortællinger i en illustreret Udgave , i samme Stil som Dagligt Liv i Norden . Et Blik paa Indholdsfortegnelsen viser , hvilken mægtig og omfattende Række af Arbejder der her samles , alle Troels - Lunds kendte mindre Afhandlinger , som man holder saa meget af , den smukke Bog om Peder Oxe , en Mængde specielle Undersøgelser saavel som almindelige Bidrag til Aandshistorien gennem Tiderne , ogsaa flere nye Ting , som man glæder sig til , og hvoraf alene Titlen er spændende ; kort sagt , hele Troels - Lund er til Stede i dette Værk , maaske endda med videre Vingefang og mere personligt end i Dagligt Liv ... Det vil blive modtaget som en national Skat . Straks i første Hæfte begynder det saa hjemligt og broget , saa ægte Troels - Lundsk med en Skildring af Kristian den Fjerdes Fødsel og Daab . Her er indtil videre ingen Tale om Frederik den Andens uheldige Krige , men om hans Liv som Fyrste og Menneske , og Skildringen , som 61 er underbygget af en strengt videnskabelig Metode , hvoraf ethvert Spor dog er fjernet , har en varm aktuel Tone , som laa Tiden for Begivenhederne aldeles ikke fjern , men endnu ganske var vor egen . Troels - Lunds Fysiognomi som Aand , Historiker og Kunstner er givet med det samme , og det vil holde sig hele Værket igennem , og man vil ikke blive træt af at føle sig stillet Ansigt til Ansigt dermed . Til Paavisning af Troels - Lunds Betydning som Skribent , hans Aands Sammensætning , hører der mere Plads end her er givet ; den er ogsaa tilstrækkelig kendt , i alt Fald i den uartikulerede , sympatiske Form , der er gængs mellem Publikum , og som er adskillig vigtigere end en psykologisk Bestemmelse ; TroelsLunds store folkelige Popularitet er hans Livs Resultat , den slaar ham i Møde som en Naturkraft , og kun han selv ved , med hvilken Finhed og Kendskab til Elementerne alle de smaa Ting i sin Tid blev lagte til Rette af ham for at vække den store Bølge . Kun synes det mig passende i Anledning af hans Festdag som den der har tilbagelagt Vejen og nu staar som en af Nordens elskede og uforgængelige Foryngere , at minde om de to oprindelige Anlæg i hans Natur , der har gjort ham til Historiker , det naturvidenskabelige og 62 det æstetiske ; for i Foreningen af to saa tilsyneladende hinanden fremmede Arter Begavelse ligger tillige Forklaringen paa hele Troels - Lunds Karriére , og mere endnu . Det naturvidenskabelige Anlæg laa i Slægten ; Farbroderen var den verdenskendte P . W . Lund , der gjorde de epokegørende Knoglefund i Brasilien og staar som en af Opbyggerne af den moderne Udviklingslære . Ydre Omstændigheder gjorde , at Troels - Lund ikke blev Naturforsker : men han kom til at overføre den naturvidenskabelige Metode paa Historien . Han følte sig , muligvis som de fleste unge Danske den Gang , det var før 64 , hendraget til Skønliteraturen og har , som ikke alle den Gang , utvivlsomt haft Evner derfor , men Krigen gav Sindet en anden Retning , han blev Historiker , maatte have vore Traditioner omordnede og styrkede , og saaledes gik det til , at hans Anlæg som Æstetiker , hans Talent , ogsaa kom Historieskrivningen til Gode , hvilket den trængte til . Sporene af disse to sammenarbejdede Anlæg er iøvrigt at søge i hans Værker . Men de har ogsaa bestemt Troels - Lunds Liv udadtil . Den ny evolutionære Metode bragte ham i Konflikt med Datidens nationale Historieskrivere , afspærrede ham til alt Held fra Universitetsvejen , og Troels - Lunds Stilling til 63 Forsvarssagen , der , som jeg skal søge at vise , bundede i hans Instinkter som Æstetiker — i denne Anvendelse et farligt Ord ! — fjernede ham fra Datidens frisindede Danmark , hvor han ellers i Kraft af sin Betydning for det Moderne burde haft sin Støtte . Som Forholdene var havde ingen af Partierne Brug for ham , søgte tværtimod af al Formue at lægge ham Hindringer i Vejen . Men der er en Vorherre , som benytter sig netop af stokkonservative Personers Blindhed paa den ene Side og Fremskridtsmenneskers uforsonlige Partihad paa den anden til at udvirke det Bedste og det baade for den Ulykkelige der er kommen i Klemme , og dem der stod ham imod , baade „Højre " og „Venstre " . Saa stor er Udviklingens og Tidens Barmhjertighed , naar man har Filosofi og Modstandskraft nok til at give sig hen deri . Det havde Troels - Lund . At Ingen en Overgang vilde have ham , foranledigede ham til helt at give sig sine Studier i Vold , at Danmark af velmente men dog altsaa kortsynede politiske Hævngrunde spærrede Offentligheden for ham , blev Aarsag til at vi nu besidder Privatmanden Troels - Lunds langt friere og betydningsfuldere Livsværk , end om han var bleven bunden til en Embeds - eller Lærergerning . For Folk som vil en Mand til Livs turde det derfor tilraades at spare lidt paa 64 Magtmidlerne , da der i alt Fald her foreligger et Eksempel paa , at de har haft en næppe tilsigtet Virkning . Omvendt vilde et i Tide anvendt Indladelsespas til et offentligt og fredet Kateder udstedt til en af TroelsLunds Samtidige have sparet Landet for meget vildtgaaende Spektakel ; det overlades til rette Vedkommende at foretage den rigtige Sondring mellem Tilfældene . Troels - Lunds digteriske Begavelse har ytret sig paa to Maader , formelt ved Udarbejdelsen af hans Værker , der i Valg og Tilrettelægning af Emnet , ikke mindst i den noble , fantasirige Sprogbehandling staar som varige Mindesmærker i dansk Aandsliv . Men i dybere Forstand , i hans Smag , er det at Troels - Lunds æstetiske Sans har givet sig Udslag i hans Stilling til Danmarks Forsvar , som han som bekendt er en varm Forkæmper for . Nu har jeg blottet mig , nu er jeg lige til at gribe paa fersk Gerning — Æstetik ! Ja , det er Ordet ! Man skal dog ikke gribe mig . Saa sandt de aandelige Linjer i et Folk ligger højere end Politik og Økonomi , saa sandt er der i den umiddelbare Skønhedsfølelse et sandere Udgangspunkt for Troen paa et Lands Skæbne end i aldrig saa nøgterne og uigendrivelige Paavisninger af Øjeblikkets relative Haabløs - hed . Det er Digterens Mening , og den kommer fra 65 Hjertet . Der er klare Holdepunkter nok for en æstetisk Livsopfattelse som denne i Troels - Lunds staaende Produktion . Og efter ham kommer vi andre , som har lært af ham og efter ringe Evne skal søge at holde Æstetikens Mission oppe i hans Aand . Skulde man paadrage sig det allerhøjeste Mishag paa begge Sider , saa har man det Haab med Erfaring fra Troels - Lund , at Lønnen for hverken at skele til Højre eller Venstre en Gang i det lange Løb bliver en ikke ufortjent Popularitet hos det store , trofaste Folk . Dog her har Troels - Lund jo haft Forudsætninger som ikke kommer igen , ikke mindst i Karakterens Renhed ; jeg véd ikke hvem der skulde naa ham i den . Norden hilser ham ! Han skal have de unge Gladiatorers bedste Krigsskrig , naar de væbnede til Tænderne passerer Løvhytten , hvor den Gamle nyder sit Otium , veltjent og rank , efter i et langt Liv at have ført den overlegneste og blankeste Klinge ! 58 H. S . VODSKOV Et Levnedsløb der ingen Liv var , for saa vidt store oprindelige Anlæg ikke naaede til Udfoldelse , men som alligevel forblev helt og heller ikke var uden en vis relativ ydre Eventyrlighed , er afsluttet , ubemærket , solo , som et enligtstaaende Træ der lægges af Vinden og gaar ud uden at have løftet sin Krone i Skoven . Og dog havde han der nu er død saa megen sand Vækstlighed i sig , at han skønt selv 67 forkrøblet bidrog til at give Menneskenaturens store Love Udtryk . Han havde Evolutionens Tempo . H . S . Vodskov hørte til de faa der i deres Væsens simple Selvfølgelighed ejer en fornyende Værdimaaler for alle Ting , disse JusterNaturer man i Mangel af haandgribelig Forklaring har kaldt Genier . Man forestiller sig dem staaende over Niveauet , fordi de er anderledes end andre , men det rette Forhold turde være , at disse sjældent forekommende Former netop befinder sig i Niveauet , mens hele Menneskehedens øvrige Plan ligger derunder . Ellers vilde man ikke forstaa Geniets Enkelhed og Mangel paa formodet Herlighed . For jo længere man er nede , des kunstigere Verdensorden ser man , og des mere fabler man om høje Ting . Kom man med Indtrykket af H . S . Vodskovs suveræne Evne til at blotte Tilsyneladelserne og hans Stils Lynkraft til ham selv , havde man virkelig Brug for alt hvad man kunde faa af Begrebet Geni , hvis man vilde fatte at denne lille graa , ganske uanselige Mand var Frembringeren af saa megen sjælelig Kraft . Og saa laa Forklaringen jo netop i , at aandelig Overlegenhed altid hænger sammen med Fraværelse af al Glorie , bunder i den ægte urokkelige 68 Jævnhed . Om Rækkevidden af Vodskovs Arbejde , hvoraf der desværre kun foreligger et Fragment , og om hans Rang som Forsker kan der ikke gaas i Detailler her ; hvis hans efterladte Papirer , der overgaar til det kgl . Bibliotek og hvorimellem der formentlig maa findes store Forarbejder til Fortsættelsen af „Sjæledyrkelse og Naturdyrkelse " , viser sig at have Krav paa Offentliggørelse , vil der blive Lejlighed til en udførligere Redegørelse for Skrifternes videnskabelige og almindelige Betydning . Saa meget er vist , at det Par Brudstykker der er er nok til at sikre Vodskovs Navn Uforgængelighed som et af de bedste i dansk nyere Historie . Han virker allerede som en af de meget faa der overhovedet kan læses af Skribenterne i forrige Aarhundredes Slutning , denne larmende Overgangstid hvor man tabte sig vidt og bredt i Mundhuggeri om Formen for literære Bedrifter , som der selv aldrig blev noget virkeligt af . Mens Alverden sloges ved Dørene , gik Vodskov stille ind og satte sig til at arbejde . Næsten alt fra den Tid staar mærkværdig forældet , præget af Lokalfarve , kuriøst eller bare kedeligt , men i Vodskov er der Liv , han havde Smag mere for Næring end Opsigt . Selv i hans kritiske Studier , hvor han stod Tiden nær , er der varige Værdier ; han opererede ikke for et Parti . Men det er navnlig „Sjæledyrkelse og Naturdyrkelse " og deraf igen Indledningen , der paa en Nutidslæser virker ganske aktuelt , baade ved Stoffet , der fører lige ind i den moderne Antropologi , og ved Stilens Ædruelighed og Friskhed , som sandelig ikke er fra den Tid , hvori den blev til . Selve Emnet , de indgaaende filologiske og religionsfilosofiske Studier maa der Faglærde til at bedømme ; jeg tror imidlertid det vil blive erkendt , at de paa en betydningsfuld Maade fører ud af selve Emnet og frem i et andet Lys , Problemerne er under Vodskovs Behandling undergaaet en Reduktion og flyttet over i Naturvidenskaben . Heri staar han som Medarbejder i den store Aandsbestræbelse der kendetegner vor Tid , ogsaa den nyeste , og heri har han bidraget til Fremtidens Videnskab . Han har sat Virkeligheden ind hvor der før kun var Overtro eller Spekulation . Denne Tendens eller Retning af Fantasien hang sammen med hele hans Tilværelse , han var en Tilbagevender til Naturen . Hans Liv formede sig til et Ekstrem , fordi han slet ingen Form anerkendte . Den største og bedste Del af sit Liv tilbragte han som Eneboer . H . S . Vodskov var født paa Bornholm , men stammede ned fra en Slægt der sandsynligvis er kommen 70 fra Landsbyen Vodskov i Vendsyssel . Den Rolle han spillede i Halvfjerdsernes København er forholdsvis bekendt . Han kunde den Gang bleven en Ledende , selv om han med sin Afsmag for lærde Grader aldrig var bleven nogen Universitetshøvl , hans Sindsro kunde være trængt igennem til andre Krese end just de Studerende ; der havde været Brug for ham i Opinionen , i Politik ; men han drog sig bort . Fra 1887 forsvinder han totalt og lever nu i 20 samfulde Aar ganske ene paa en lille Ø i en Indsø oppe i Sverig . Hans Helbred var allerede den Gang nedbrudt , han led af en Fordøjelsessvaghed , som et usselt Studenterliv sagtens havde lagt Grunden til , og det var uden Tvivl en væsentlig medbestemmende Aarsag til at han isolerede sig . Men andre Folk er syge og sætter sig ind paa en Kafé ; H . S . Vodskov maa have søgt Ensomheden fordi han hang sammen med den primitive Natur og ønskede at nære sig af dens Ro . Dér har han saa i tyve Aar , mens hans Navn og Gerning blev glemt , levet sammen med Vejr og Vind og de langsomme , stumme Træer . Det sidste der beskæftigede ham paa hans Dødsleje var ikke fjerne Meditationer eller Nysgerrighed efter hvad der nu blev af ham , det vidste han , han talte om sine Træer og deres 71 Sus , som han nu skulde gaa op i . Han var jo forlængst død , glædede sig kun til helt at blive som Jorden , der ikke tænker men hviler i sig selv . Og til ham trængte der sig en Person ind , muligvis i en god Mening , og spurgte ham , om han elskede Jesus ! Den Gamle morede sig derover , rystede paa Hovedet af Staklen . Han døde som et Lys der brænder ud , i from Forvisning om ingen Hinsides , som den kan der har skabt sig det allerede mens han levede , sjælsstærk , uden Nag eller Frygt og ganske klar til det sidste . De sidste l½ Aar levede Vodskov i København , i Begyndelsen glad ved Forandringen , der hidførtes ved at en ny Ejer af Øen sagde hans Lejemaal op ; men snart følte han sig ude af Trit med sig selv og længtes tilbage til sine Træer . Til at samle sig og faa nogle af sine Arbejder frem fattedes der ham fremdeles Beslutningsevne , han synes at være gaaet op i lutter Nøjagtighed og Orden , indtil det da omsider blev forsent . Det endelige afgørende Sygdomsudbrud traf ham som Eneboer paa en Fjerdesal paa Sønder Boulevard , midt i Vesterbros menneskerigeste Kvarter og lige overfor Slagtehusene , hvor han kunde se alle disse Kreaturer , der har gaaet en lang Vej og glider ud paa Brostenene , blive trukne 72 ind og ingen af dem komme tilbage . Her døde Vodskov i et øde Rum mellem Bøger , uden Billeder , uden Farver . Han havde ikke røget Tobak og var Ungkarl . Der var slet ingen Lugt i hans Stuer , ikke en Gang noget der kunde ligne den der er hos gamle Jomfruer , af Lavendel og hengemt Habengut ; der lugtede slet ikke af nogen Verdens Ting hos ham , og selv var han ren og tørret ind som et Skind der vejres i Blæsten . Han der mere end andre havde umaget sig for at drive Sjælen ud af Tingene var nok selv endt med at blive for meget Sjæl . Men nu har han da givet Jorden hvad Jordens er . Den sidste Aften jeg saå ham i Live var det foraarsagtigt i Byen , med en mild vaad Luft og violblaa Himmel . Tusmørket holdt længe og blandede sig i en dejlig Lystone med de nytændte Lygter paa Gaden . Overalt fra Vesterbros udstrakte Fortove og Gaarde lød et Kvidder af legende Børn , Lyden af alle deres smaa Træsko mod Fliserne fyldte Luften som en sælsom Regn . De unge Piger spidsede Munden mod Sløret for at holde det fra de følsomme Læber , kyssede ud i Aftenens rene Kulde , og der kom en lønlig sød Duft fra dem , idet de bølgede forbi , Duften af deres Forventning . Det var i Marts hvor Aaret bliver stærkt og selv Træerne staar og spidser Øren og aner de lyse 73 Nætter . Men han der var saa ene laa med Lampelyset over sit hvide Dødninghoved og ventede hvad han kunde vente . Med de sidste svage Kræfter havde han vendt sig om paa Siden og trukket Knæene op under Hagen som et Barn i Moders Liv , den magre Form under Tæppet mindede mig om „ Reihengräber Fundene , hvor Skelettet ligger paa Siden , som det har ligget i tusind " - Aar . Saadan puttede han sig og bøjede Hovedet ned i Reden , vinkede lidt med Haanden og mumlede , at nu vilde han sove . Saadan gik han i sig selv . Et Glas med Aarets første , duftløse Vintergækker stod ved hans Seng . 69 HAGENBECK Navnet alene minder om Noæ Ark . Saa langt vi husker tilbage og uafhængigt af alle andre Epoker har det lydt i vore Øren og fremkaldt brogede Forestillinger om Dyr , Menagerier , Alverdens zoologiske Haver , Cirkus ' er og Udstillinger . Manden selv tænkte man sig halvt uvirkelig som en Slags Fabelkonge , tronende midt i en Ring af Bure eller skridende i Spidsen for Karavaner , der førte alle Jordens vilde Skabninger fra „det Indre " og ud mod Civilisationen . Han var en Dyrenes og Junglens Gudfader der med barok Smag havde valgt at residere i Hamborg , en Almægtig for hvem intet var umuligt ; der var nu en Gang ingen anden end Hagenbeck . Ved Siden af værgede man sig ikke mod en vis antipatisk fra Faget i det hele hentet Forudantagelse , gaaende ud paa at Navnet sagtens dækkede over en usædvanlig stort anlagt men ellers temmelig ordinær Udgave af Arten Dyretæmmer , en hensynsløs Eksportør og personlig en Karl med en Pisk . Intet kan være mere 75 forkert . For et Par Aar siden udkom der i Tyskland en Bog : Von Tieren und Menschen , Erlebnisse und Erfahrungen von Carl Hagenbeck . Heri har Vidunderet selv med beskeden og kunstløs Haand gjort Rede for sit Livsværk , og man bøjer sig i dyb Beundring for det overordentlige Arbejde , den Sum af Energi , Vovemod og stort Syn , man stifter Bekendtskab med . Men Beundringen stiger til Ærbødighed , naar Hagenbeck til et langt Livs praktiske Arbejdsdygtighed endogsaa lægger Evnen til at meddele sig skriftligt derom , en ikke altfor hyppig Forening . Den der har han skal have .. . Hagenbecks Bog viser Egenskaber , skønt literært uden Pretentioner , der gør den til et fast Punkt mere i Tysklands fremskudte Literatur , et værdifuldt Udtryk for noget af det Bedste i Nationen . Den tegner i naive og ved Stoffets Baggrund forbavsende Træk en stor Mand . Ogsaa han var en Skaber , som det Barn i Himlen der gjorde Dyr for sin Fornøjelses Skyld og saå paa dem og sagde det var saare godt . Hagenbecks udstrakte Virksomhed , der som man véd er udmundet i et helt Hus , et Dynasti Hagenbeck , der omfatter Dyreomsætningen over hele Verden , begyndte i en Fiskehandel i Hamborg , 76 hvor Carl Hagenbeck blev født 1844 . Det laa i Blodet , allerede Faderen udvidede lejlighedsvis Forretningen til ogsaa at opkøbe Sæler og andre tilfældige Mærkværdigheder der med Skibene kunde forvilde sig til Havnen , og han havde Driftighed og Fantasi nok til at udbytte disse Sjældenheder ved at fremvise dem mod Entré paa St . Paulis Markeder . I denne Ufortrødenhed , der er malende for Tiden , ligger Spiren til Hagenbecks Fremtid . Man kan forestille sig Hamborg ved Midten af forrige Aarhundrede med en Befolkning endnu præget af gamle Dage , indgroet og nysgerrig , provinsiel , skønt boende Dør om Dør med den store Udverden , der sendte Bud ind med Skibsfarten , Hamborg i en Pavse mellem hvor Goethe slutter og Bismarck begynder . Saa kommer den moderne Uro , der vælter Verdensdelene ind paa Livet og multiplicerer alle Forhold . Ogsaa Hagenbeck , der optræder som Mellemmand , som Impresario for en Tid med hurtigere Stofskifte , vokser derved , Tiden skaber ham , og han skaber den . Hans Arbejdes Art var tilfældigt , men hans Energi slog igennem , han traf at sidde med en Specialitet men vedblev at være sig selv . Han var af det rigtige Stof . Et Blik paa hans Portræt viser ham som en kraftig nordtysk Type med friske Øjne og store , folkelige Træk , jævn og lys , et tappert Hoved , en Mand uden Dadel . Taget efter Stilen kunde det lige saa godt være en Skibskaptajn som en Købmand , man kunde ogsaa tænke sig ham drive en stor Gaard . Han hører til en Race der i fremfaren Tid gav Tonen an i de nordtyske Fristæder , og det er Folk som han der i vore Dage fører de store Udvandrerskibe fra Hamborg og Bremen . Naar vore Forfædre kom ned til „Issehow " fra Jylland med Stude , var det saadanne Folk de solgte dem til , et Slags der tog Næring men ogsaa gav Næring igen . Typen staar vort Hjerte nær ; Hagenbeck har ogsaa noget i sit Sprog , visse plattyske Mindelser , der klinger os hjemligt — Holsten still davon ! Men en saadan kraftig , oprindelig Type frembringer selv sit Arbejde og giver det sit Præg . Hagenbecks Bedrift er overalt mærket af Personlighed , et Temperaments nydannende Indvirkning paa dets Omgivelser , lige fra han som ung Dreng begynder at handle med Dyr paa egen Haand , til han som Slægtens Ældste grunder den enestaaende Dyrepark i Stellingen ved Hamborg , der vil bevare hans Navn for alle Tider . Kun for at henvende Opmærksomheden paa Hagenbecks Bog , der giver fuld og paalidelig 78 Besked , og som for Naturvenner indeholder en Skat af nyt og belærende Stof , skal der her gives en kort Oversigt over hvad Hagenbeck har udrettet , opfundet eller fornyet . Han var overhovedet den første der bragte System i Handelen med Dyr og drev den i den Grad i det Store , at han jo nu fra at have begyndt med ingen Ting er en Mand paa adskillige Millioner . Med en Aktivitet der altid førte ham personligt midt ind i Arbejdet , og det saadan at man maa tænke sig ham bogstavelig talt bakse med sine Dyr fra Morgen til Aften , nu i Favnen paa en stædig Myresluger , nu som en Laokoon omspændt af Slanger , udvidede og atter udvidede han sin Virksomhed , veg aldrig tilbage for ny Forgrening , ragede det ene Læs af Arbejde ned over sig efter det andet . Han nøjedes ikke med at opkøbe de Dyr der kom , han hentede dem selv , udrustede vidtløftige Ekspeditioner , og det ikke altid for Pengefordels Skyld ; han har tilsat Formuer blot for at fremskaffe et eller andet sjældent Dyr i Videnskabens Interesse eller blot for at tilfredsstille sin egen fyrstelige Smag for den Slags Ting . Under alt dette samlede han alle tidligere spredte Erfaringer paa sin Haand og gav dem Metode ; han har indført ikke alene hensigtsmæssigere men humanere Transportmidler ; hvis en forpjusket og lidende Tiger med rindende Øjne vekslede Palaver med 79 en smuk og sund Kamerat i Zoologisk Have , vilde sidstnævnte sige : jeg rejste med Hagenbeck . Da Dyrehandelen var organiseret til alle Parters Tilfredshed , saå Hagenbeck sig om efter Strabadser og blev Ophavsmanden til de bekendte Karavaner af Indfødte , hele Udtog af fremmede eventyrlige Kulturer , som han , storstilet som han var , oprykkede med Rode og førte hjem til Evropa , Lapper , Ildlændere , Hinduer , Foretagender der har haft stor etnografisk Betydning og tjent til folkelig Opdragelse i langt mere indtrængende Grad end baade Bøger og Rejser . Københavnere der ikke har haft Lejlighed til at rejse ud og se Verden vil huske adskillige af Hagenbecks Karavaner fra Tivoli og Zoologisk Have og med Taknemmelighed mindes at Verden kom til dem . Men Hagenbecks største Fortjeneste ligger vel nok i at han var Opfinderen af den moderne Dyredressur . Før ham Dyrplageri , Tvang og Mishandling , med og efter ham Godvillighed , mild Hensyntagen til Dyrets Natur , Fordel paa begge Sider . Hagenbeck var den første der ved et kærligt Studium af hvert enkelt Dyrs Ejendommelighed fandt ind til dets Hjerte . Han gik til dem hverken som Jæger eller som Lærd men som Menneske . Men i hans Metode laa der et betyd - ningsfuldt Princip , erhvervet ved Erfaring , selve 80 Udvælgelsen , han gik nemlig frem paa den Maade , at han gennem intimt Studium af de enkelte Individer efterhaanden udskød dem hvis Temperament ikke egnede sig for frivillig Dressur , og beholdt dem der passede derfor . Dette førte til Sammenstillingen af de noksom bekendte Hagenbeck ' ske Dyregrupper , som han først selv fremførte i Cirkus og som siden med samt hele Metoden er overgaaet til andre . Man kan sige om Smagen hvad man vil , man kan finde , at et vildt Dyr ikke hører til paa en Cykle mellem Puddelhunde ; Hagenbeck , alle Løvers og Tigres Ven , har dog , siden Publikum nu vil se det , givet de stakkels fangne Rovdyr bedre Kaar end de havde før . Hele hans Liv og Virksomhed grunder sig , som han selv siger , i Kærlighed til Dyr , og saa meget har han gjort , at det af Prygl bedøvede Kræ , med brændte Steder i Pelsen , ikke bliver set mere . Den raa Slave med Pisken og Pistolen , „Dyretæmmeren " , er bleven afløst af intelligente , venlige Kendere , derfor takker vi Hagenbeck . Mange Aars Syslen med Dyr i Fangenskab førte imidlertid Hagenbeck ind paa en anden Erfaringskres af langt større Betydning end Dressuren , nemlig tropiske Dyrs Tilpasning til et nordisk Klima . Her har Hagenbeck præ - steret det geniale . Og her er der ikke andet for end 81 at henvise til hans Gerningers Frugt , den store Dyrepark i Stellingen , hvor man kan gaa ind og se Løver færdes i det Frie om Vinteren , med Poterne i Sneen , uden at det generer dem . I denne Nykultur aner man Begyndelsen til uoverskuelige Ting . Ligesaa frugtbare Muligheder skimtes i hvad Hagenbecks Akklimatisationsforsøg har ført ham ind paa i endnu videre Forstand : Forsøg med Opdrætning af nye Varieteter , Husdyrs Forbedring ved ny Krydsning , Omflytning af Dyr paa Kloden , praktisk Zoologi . Hvor Livet endnu er ungt i Hagenbecks Haand , han regerer med Verden , ikke som om den var færdig , men som skulde den først nu til at begynde ! Han er i Slægt med de Urmennesker der første Gang tæmmede Kvæget . I sit lange Liv har Carl Hagsnbeck ført en lykkelig Tilværelse som Familiefader , der nærede hans utrættelige Foretagsomhed . Huset Hagenbeck med Filialer over hele Verden overtager hans Gerning . Selv er den gamle Herre bleven ved med at være den paa en Gang drøje og høflige Skippernatur fra St . Pauli , skønt han mestrer flere Sprog , har set Verden og naturligt tilegnet sig sin Tids Dannelse . Endnu gaar han i de prunkløse Ankelsko , der var Tip - top af Elegance i hans Ungdom . Sønnerne er 82 Storkøbmænd af angliseret Ydre , Verdensmænd , men den Gamle ler bedst . Fotograferet med en Tigerunge paa Skødet og et Par smaa søde Børnebørn ved Siden smiler han som det evigunge Barn med Skipperskægget , en Mand fra neden der kan , en ægte Tysker , Krøsus og med Hænder paa Skaftet . Rørende er den Ærbødighed han viser mod fyrstelige Personer , der værdiges at besøge hans Anlæg . Saa fører han dem selv rundt , ydmygste Tjener , og straaler og giver Æren der vederfares ham et langt Kapitel i sine Erindringer . Ved samme Lejlighed kan det hænde , at han uforvarende kommer til at karakterisere højtstaaende Personer temmeligt træffende ; uden at han aner det danner hans egen bramfri Nærværelse en malende Baggrund for det høje Selskab , og den uskyldige Sanddruhed der er ham egen udhæver Billedet ; man læse f . Eks . om Kejser Wilhelms Besøg i Stellingen . Tilværelsen brydes mod den simple og stærke Mands Bryst . Hvor det er godt at se , at en glimrende Karriére har haft sin Kilde og sin Reserve i et uudtømmeligt Fond af Godhed . Og at Lønnen ligger i Arbejdet selv , naar det gaar ud paa med kraftig og gavmild Haand at holde sig Naturen nær . Intet er saa bedaarende som 83 den rene Natur , Hagenbeck i et langt Liv trofast har elsket , og som han selv er et saa udvalgt og fortjent Lykkebarn af . 77 MARK TWAIN Med Mark Twain forsvinder en af den nyere Tids mærkeligste Figurer , og han tager et Amerika med sig som allerede ikke er mere ; men der er Ting i hans Værker , hvori Kultur og Ukultur brydes i et tappert Hjerte , der vil bestaa . Endnu er han jo slet ikke glemt . Enhver har sin Mark Twain , ligesom man formodentlig en Gang har haft Wessel , maaske uden at have læst noget af dem , de hører begge til de store Pudsenmagere , hvis Historier ligger i Luften , og hvis Person ender med at blive et Sagn . Mark Twain — hvem føler ikke , naar han bliver nævnt , en uimodstaaelig Trang til at genfortælle et af hans Numre og i Genskæret af hans Vid nyde sin Sejr , naar man ler . Der er et farligt , farligt Stof i Mark Twains Humor , for man kan le baade sig selv og andre ihjel ; med al sin djævelske Skepsis var han imidlertid saa sund , saa omvendt positiv , at hans Latter altid har forløst , aldrig skadet . Jeg tror det i Evropa er en udbredt Misforstaaelse kun at betragte Mark Twain som den lette Spøgefugl , Inkarnationen af Yankeens grovkornede og barokke Lune , saadan som det udfolder sig ved bar ' en , Pionerens Døgnflueskæmt , der er borte naar Glasset er tømt og hver gaaet til sit . Han var mere . Han var en virkelig Moralist . Han satte Skel ved sin Smag . At han selv har ment at gribe dybt i sin Kunst røber han ved Lejligheder hvor han optræder gravalvorlig og væbnet til Tænderne som Etiker i Amerikas allerstiveste og mindst læste Magasiner ; saa er han jo utaalelig og har heller ikke noget han skal have sagt . For det er ikke hans Form . Moralist bliver Mark Twain ikke ved hvad han lærer , men ved hvad han underkender . Men han hører nu alligevel til dem der kan . I sine Evners Iklædning , i Loven for sin Funktion minder han om Klownen i Cirkus , der rager Latter ned over sig ved sin blotte Tilsynekomst , men som er Manégens fineste Springer . Mark Twain havde ogsaa personligt , navnlig i sine sidste Aar , meget af Cirkusydret over sig , kunde godt ligne en Artist fra den gamle gode Tid . Han var af det lette Folk . Men der skjulte sig Aand i Gøglerens Hamadryas - Maske , han havde det urgamle , ukuelige , ægte Vid , det virile Blik , der udmærker Mefistofeles , saadan som Goethe har hensat ham . 85 At paavise Arten og Værdien af Mark Twains Humor falder , uden Plads til Citater , ikke let . Med Forbigaaelse af de rent underholdende Numre , der er mest kendte , og som forresten kan udmærke sig ved en aldeles genial Frodighed , maa man søge de vægtigste Udtryk for hans Væsen i de vidtløftige Rejseværker og Beskrivelser , han har udgivet : The Innocents Abroad , Tramps Abroad etc . De Betragtninger han som Amerikaner anlægger paa Evropa og den gamle Verdens Kultur i disse Rejser , som jo allerede ligger godt tilbage i Tiden , er af meget betydelig Værdi . Han kommer Heine nær i Uforfærdethed og original Kraft og gi ' er sig aldrig som den forkælede Romantiker , han er i Sandhed innocent i sit Blik paa Verden , første Haands og harmløs som et Barn ; Kejseren fryser i sine nye Klæder under hans Blik . Hans Kritik af Evropa vilde være klassisk , om der ikke klæbede en vis klæg Lokalamerikanisme derved , svigtende Sans for den uhaandgribelige Værdi , han er til Tider anstrengt og kan være vulgær , men hvor er han saa ikke til andre Tider bedaarende frisk og fræk som en ung Djævel ! Paa sit Genis Højde er han skøn , straaler med den evige Ungdom paa sin Pande , og saadan skal han gaa over i Overleveringen . 86 Det hævner sig at stemple Mennesker med et Ord ; men det der ikke bliver sagt kort bliver slet ikke sagt — det Ord der nærmest udtømmer Mark Twains Væsen er Vitalitet . Der er noget forunderlig udsovet over ham , han stejler , udfordrer , han er ny , og der er en ny Verden om ham . Hans Væsen er ny Start . Det hænger sammen med hele den traditionsbefriede , sociale Atmosfære i Amerika , der ad anden Vej har frembragt saa storslaaede Handlekræfter . Hos Mark Twain har det fri Aandedræt udløst selve Livsfornemmelsen , han bruser af Liv , og i denne elementære Rus , der ikke er meget forskellig fra hvordan et ungt Føl har det , er det han tager Standpunkt til alle de metusalemsgamle , sure og ynkelige Ting Menneskeheden er overtroisk nok til at blive ved at slæbe omkring med sig . Selv er han for henrykt til at gaa i Gæring over Elendigheden og har for megen sund Sans til at vente sig Verden anderledes , og saaledes opstaar hans Aandsform , næret af et robust Milieu , Avtoritetsforagten og det ufortrødne Indhug , Over - og Underdrivelsen , Straffen og Tilgivelsen paa én Gang , som Naturen selv har den , hele den » amerikanske « Humor , der ytrer sig ved at tage Tingene som de er , men hvis inderste Styrke er Elasticitet , en permanent Retten sig paany , 88 mens Tilværelsen dukker . Med al sin Tilbøjelighed til at slaa Modsætninger hen i Spøg har Mark Twain da ogsaa Livet igennem bevaret en mandig , borgerligt fremragende Holdning ; faa ostentative Alvorsmænd kan rose sig af hans Rankhed . Bekendt er den Karakterstyrke hvormed han efter vistnok for anden Gang at have mistet hele sin Formue som en allerede gammel Mand satte sig til at skabe en ny . Man mærker det nu ogsaa paa en Del af hans Masseproduktion . Men Modet og den frie Borgers Trang til Selvhjælp svigter ikke . Spasmageren gemmer en Job . Mark Twain var efter al Sandsynlighed af jødisk Afstamning . Et Blik paa Portræterne af ham viser det ; han er af samme Type som f . Eks . Axel Henriques , hvis det er tilladt at nævne en kendt Københavner , der ogsaa i sit Vid har Artslighed tilfælles med den ufortrødne Amerikaner . Det er naturligvis en dristig Metode at bestemme en Mands Race efter hans Portræt , paa den anden Side , selv om alt andet er falsk , Fysiognomiet lyver ikke . Undertiden er det det eneste der er sandt . Det kendte Portræt af gamle kære , skæve Kant har noget for - underligt jødisk ved sig , han ligner mest af alt 89 saadan en gammel livsklog og venlig Talmudist ; det skulde ikke undre mig om Forklaringen paa den kolossale Omvej ad hvilken han søgte Tilværelsen ligger i at han uden at vide det var Jøde og sprængte den kristne Psykologi under Forsøget paa at tænke som Tysker . Et overordentligt Emne , der vilde jævne hele Biblioteker med Jorden , om det blev udtømt ! Siden jeg nu leger med Ilden , lad Houston Stewart Chamberlain komme til her : efter at han i vulgær antisemitisk Hensigt og med en Hærførers Anvendelse af Lærdom har grundet hele den germanske Aand paa Kant som Hjørnesten , en som han tror for Evigheden uoverstigelig Afgrund af Aand , vilde det være værd at se ham , hvis man pludselig slog Bro over Dybet ved en Hypotese om at Kant var Jøde ; det vilde unægtelig forsyne saavel Kritiken af den rene Fornuft som Chamberlain med en Gnist af Humor man hidtil har savnet . For Mark Twains Vedkommende kan der næppe være Tvivl om hans Race . Det betydningsfulde er at han sikkert aldrig selv har været paa det Rene dermed , og man har derfor i hans Liv og Forfatterskab givet et yderst vigtigt Middel til Bestemmelsen af den jødiske Psyke , Blodet , Jøden som han er , i Frihed , hverken præget af Ghetto eller indbildt For - følgeise eller nogetsomhelst andet sekundært 90 Racemærke , der i den gamle Verden endnu udgør man ved ikke hvor stor en Procentdel af Jødens Væsen . Den store Traditionsbefrier Amerika har ogsaa her gjort sit menneskekærlige Arbejde , Mark Twain er en Ahasverus der efter at have glemt sine Spor er kommen til ny Selvfornemmelse i Amerika , har faaet sin Historie af sig og er bleven hjemme . Han træder paa Jord . En Undersøgelse af Mark Twains Skrifter i dette nye Lys vilde føre til interessante Resultater ; jeg lader Stoffet gaa videre til Literaturhistorien , som nu efter at det er sandsynligt at Mark Twain ogsaa vedkommer den gamle Verden , forhaabentlig vil se et velbehageligere Motiv end før i den tidligere ikke helt fine Amerikaner . Paapeges skal det kun , hvilke indre Træk der foruden Fysiognomiet gør det sandsynligt at Mark Twain var Jøde . Slægtskabet med Heine er umiskendeligt , deres Vid er af samme Kilde , stammer hos begge fra en robust Intelligens i dens Sammenstød med væsensfremmede Omgivelser ; men Udslaget er forskelligt . Mark Twain forsoner , for han er den stærkeste , han reusserer , mens Heine » gaar til Grunde « . Han har ikke Heines gennemtrænede Dannelse , til Gengæld er han befriet for den tyske Digters orientalske Lummerhed . Men Grundtrækket er ens , og det er hos begge den jødiske 91 Ukuelighed . En ubændig Livslyst , hos Heine omsat til Ironi , hos Mark Twain direkte sprudlende ud i kæmpemæssige Klownnumre , ligger under i deres Natur . En vis sjælelig Tapperhed , buoyancy , Jobs beundringsværdige Livsstyrke , forekommer mig at danne Grundelementet i den jødiske udholdende Nation ; den udmærker Mark Twain . Der gaar en bredere Streg af jødisk Uforfærdethed og Vid gennem hvad man forstaar ved den særligt » amerikanske « Aand end man er tilbøjelig til at tro . Uden Tvivl vilde Tilegnelsen heraf virke befrugtende paa Sindene i Evropa , hvor Jøderne endnu i en urimelig Grad , til Fortræd for dem selv og deres Omgivelser , hemmes af Forestillingen om et Tryk , som ikke længere eksisterer . Svært at sige , hvad der vil have varig Gyldighed af hvad Mark Twain har skrevet . Endnu læses han helt igennem med mere end antikvarisk Udbytte . Og naar den Tid han tilhører og de Typer han har blottet med sit Vid , er falmede af Minde , skal det dog ikke glemmes , at han var med til at bane Vejen for en ny Tid og nye Mennesker . 87 Banebryderen falder ofte for den Forskel , han selv har givet Stødet til . Skulde man finde Mark Twains Vid pauvert , efter at man har lært at tænke rigere deraf — ja , saa har det dog ikke været forgæves ! Mark Twain har imidlertid ogsaa givet udmærkede Bidrag til Amerikas Kulturhistorie , den sociale Atmosfære i Midten af forrige Aarhundrede , Vesten og dens haarhudede , sorgløse Pionerbefolkning ; her rager han ind i Literaturen , mens Sentimentalisten Bret Harte falder udenfor . Den Beskrivelse han har leveret af Mississippi har klassisk Rang , gennemtrængt af Kendskab som den er og uforgængelig ved den herodotiske Følelse for Land og Folk der har dikteret den . Her var det han som purung Lods tog sit Forfatternavn fra Udraabsmanden ved Lodlinen : mark twain , det er to Favne Vand . Hans egentlige Navn var Samuel Clemens . Og nu da han er gaaet i det sidste Fartøj paa hin store og stumme Flod , er det ogsaa Mark Twain Færgemanden skal raabe , naar Baaden nærmer sig den anden Bred . Under dette Navn skal han , der har forlystet og hærdet saa mange , og som paa sin Vis er uerstattelig , gaa over i Udødeligheden . 92 J. C . CHRISTENSEN Hee er vel nok for Tiden en af Danmarks populæreste Byer ; men hvor mange véd egentlig hvor den ligger , eller hvad det er for en By , den er bleven en Sagnforestilling ligesom Brattingsborg . Ikke underligt , for den Mand der har gjort den berømt har jo selv noget af Æventyret over sig . Skønt man Aar efter Aar har forsøgt at lade som om han slet ikke var , har han været der i høj Grad alligevel , han har haft en Skæbne lige modsat af „Kejserens nye Klæder " , hvor man ser hvad man vil se , skønt det slet ikke er . En insignifikant Person , hvem Samtiden daarligt nok havde borgerlig Høflighed tilovers for , og dog gælder det om ham som om Napoleon : Lui , toujours lui ! Fransktalende var hans Modstandere altid , saa de vil forstaa dette Citat . Mærkeligt er det imidlertid , at man , skønt man med naiv Overbevisning har opfattet denne Mand negativt , kun som et Hul i vor Politik , der dog ikke ved nogen Art Salve lod sig lukke , at man ikke har søgt at nærme sigham i alt Fald saa vidt at man skaffede sig Erfaring 94 for hvad det var for en Modstand . Forstaar man ikke sin Mand , saa kan det dog være heldigt at kende ham . Til Brug for rette Vedkommende stilles derfor følgende personlige Oplysninger til Disposition , erhvervet ved Undersøgelser paa Stedet , idet eventuelle jyske Sætninger eller Ord garanteres oversatte og gjort alment tilgængelige . Den lille By hvor J . C . Christensen opholder sig , naar han ikke er i Rigsdagen , er en Stationsby kort fra Ringkøbing , en Gruppe triste Huse , hvoraf et er Kro , et andet Afholdshjem , et tredje Højskolehjem , Resten ubestemmelig . En smadret Vej som i alle jyske Stationsbyer forbinder Husene og løber videre ud i det aabne Land . Og Landet her er stort , vidt udbredt , lavt og under høj fri Himmel til alle Sider . Her lugter af den stærke rene Luft , mættet af vaade Jorder og det nære Hav . En vis Tilblanding i Atmosfæren gør den særlig jysk at aande , det kommer af Tørven , som Bønderne brænder . En Gang jeg kom fra England til Esbjerg sporede jeg den allerede langt ude til Havs , inden jeg endnu kunde se Land . I den Lugt er der Hjemvé . Heine kendte den , naar han kom hjem til Tyskland ; han holdt ikke af den . Her bor J . C . Christensen . Udenfor hans lille Hus , saa kendt og skattet af Folkevittigheden , gaar 95 Landevejen til begge Sider , fra den ene Horisont tværs over det milevide Land til den anden , snorlige som en Linal . Jeg véd ikke om det er ved et bevidst Valg J . C . Christensen er kommen til at bo ved saadan en ret og lige Landevej , men der er noget heri der minder mig om hans Haandskrift , som er ufordærvet , bogstavret og læselig den Dag i Dag som en Forskrift . Ikke for ingen Ting har han været Degn . Gud véd om han ikke mangen en Gang har længtes tilbage efter Myndigheden og Spanskrøret , naar han som Minister i sin Tid modtog Bønskrifter , der ikke lod sig tyde og underskrevet med en eller anden flot Hieroglyf . J . C . Christensens beskedne Hjem er hans eget . Det indeholder for Resten intet Spor af at hans Smag har forandret sig under hans Kariére fra Landet over Toppen af København og tilbage igen ; her er en Del flere Bøger end sædvanligt i et Hus paa Landet , men ingen Luksus . Af Kunst en god Hans Smidth og saa Dorphs Maleri af J . C . Christensen selv , foræret ham af Venner og kendt fra Charlottenborgudstillingen . End ikke den ydre Lighed er truffet i dette tomme Stykke Portrætarbejde , der ikke tjener til andet end at belyse „Kulturen ' ' s Blindhed overfor en Type som J . C . Christensen samt hans Taalmodighed i at lade sig afhilde og endogsaa have Produktet hængende paa sin Væg . Psykologisk udretter det dog altsaa en Del . Der skal vel ogsaa et svært godt Portræt til at udholde en Sammenligning med Originalen , naar man ser dem sammen . Som Mand betragtet gør J . C . Christensen først og fremmest Indtryk ved Liv . Han er ikke uden Maske , hvad han tænker trænger ikke igennem til Trækkene , som bevarer nogenlunde samme Udtryk , der mere er et Slægts - og Raceudtryk end ejendommeligt for netop ham . Heri er han helt Bonde . Hans eneste Minespil er mig ogsaa vel kendt fra andre Bønder , det bestaar i at han trækker Haaret og Hovedhuden frem og samtidig spiler Øjnene op , et Udtryk paa en og samme Tid for Forundring og Skepsis ; dette Minespil er meget uskyldigt og kan anvendes i omtrent enhver Anledning , det siger en hel Del og dementerer det med det samme . Man skal ikke se sig til meget paa ham , skønt han ingenting har at skjule . Heller ikke i sin Tale røber han noget af sit Væsen , andet end den jævne Form hvori det er støbt . Tilbage af en Samtale med ham bliver et rent Følelsesindtryk , og det er just betegnende for Bønder . 96 Hvad han ikke kan skjule , og hvad ingen Portræt af ham vilde give nogen tilstrækkelig Forestilling om , er imidlertid den usædvanlige Vitalitet , det Temperament der er Kilden i ham , en arvet rent fysisk Urkraft der præger hele Skikkelsen og nu og da ulmer som et Kornmod i hans Blik . Hans Haar er hvidt , men selve Styrken sidder deri , det kruser sig frem i „Stjærnen " paa ham paa en Maade der minder om Tyren ; han hører til i en Idyl men kan nok blive uvan . Noget i hele hans Naturs Plastik leder Tanken hen paa Gefionsspringvandet , der jo ogsaa blev rejst i København omtrent samtidig med Systemskiftet . Imidlertid , æstetiske Figurer giver ingen sand Forestilling om den fysiske Oprindelighed , der er J . C . Christensen egen og som naturligvis ogsaa danner Reserven i hans Politik . Af Type minder han dels ikke lidt om Bjørnstjerne Bjørnson , dels om Uffe Birkedal . Der er meget af den gamle jyske Studepranger over hans Apparition , han kunde have været en moderne Jens Andersen Beldenak , hvis han ikke havde savnet noget vist virilt , om man saa maa sige uartigt , og til Gengæld vistnok staar Kirken af Hjertet nærmere end den Odense Bisp . Soldat er han ikke . I sit Hjem er J . C . Christensen den imøde - kommende og ligefremme Privatmand , stilfærdigt 98 bevægende sig om nærliggende Emner i et Dansk der endnu er meget stærkt præget af den rivende vestjyske Dialekt , som med sine Dobbeltkonsonanter for Resten minder slaaende om Engelsk . Han optræder " ganske som Storbønderne af gammel Stil , og som hos dem stikker Omgangstonens Varsomhed mærkelig af mod det Fond af Kraft der gemmes i den svære Skikkelse . Man forstaar hvori den Langmodighed bunder , hvormed J . C . Christensen har baaret det offentlige Livs Krænkelser , han er for overlegen overfor det Smaapak der har sværmet om ham , i Pressen , eller i Karikaturen . Han glemmer sikkert ikke , men jeg tror ikke Hadets Safter bliver gamle i et System der er saa sundt som hans . Men man maa se J . C . Christensen i det Fri , paa Baggrund af det aabne vestjydske Landskab for rigtig at blive klog paa hans Instinkter , hans Drifter som Mand og offentlig Personlighed . Herude bliver han ogsaa snaksom , for han lever i sit Land , er en Del deraf . Ikke saadan at forstaa at han ønsker at eje det , saa kunde han have nøjedes med et Gods , han føler med hele Landet , det er nu en Gang ham altsammen , Jorden , Bedriften , Gaardene rundt omkring , Horisonten ; hans Blik vider sig ud , og Trækkene kommer pludselig i Hvile , nu er han den store Natur , han er hjemme ! 99 Og naar han saa begynder at fortælle , afslører han sig straks som en ægte Jyde , han véd Besked ikke alene i Bredden , aktuelt , men i et Perspektiv op og ned , Fortiden med ; uden den ejer Jyden ikke Stedet hvor han bor eller sig selv . „Gamle Dage " falder ham lige saa naturligt Munden som hans egen Tid , for han lever i en Sammenhæng , hans Fantasi er bestemt af Overleveringen . Der er Historie i ham , og derfor gaar han saa let op i det Almene . En saadan Mand bliver Politiker , simpelthen fordi han er en levende Part af sit Land . Og hvad kan han egentlig vinde derved , uden netop at mætte sit Instinkt , skaffe sig Sikkerhed , saa vidt hans Evner rækker , for at dette Land bestaar som det er og holder sig i en saadan Udvikling at det bliver ved at bestaa som det er ! Den fødte Høvding „ejer " ikke paa anden Maade , Resten er Næringspolitik af dem der er trængende . To Indtryk bevarer jeg som mest betegnende for J . C . Christensen , det ene da han fra Glughullerne oppe i Hee Kirke viste mig Landet ud til alle Sider og forklarede ikke alene alt hvad vi saa men ogsaa hvad der havde været , alt hvad der kan vides i Dybden om et Landskab og dets Befolkning , ligefra Navnet Hee , der er det vestjydske Hi ' æ , o : Heden , til 100 Beboernes særlige Naturel , som J . C . Christensen forklarer af at de fra gammel Tid har drevet Kvægavl , handlet , og det har holdt dem aabne , „for man maa snakke med Folk , hvis man vil handle med dem " . Mens vi saa ud over dette vide Land hvor Stadil Kirke ligger i Horisonten , mens J . C . Christensen kan udpege en Gaard i Nærheden hvor han har en Søn boende , mens det fortoner sig milevidt ud til alle Sider med Gaarde og Beboere , hvorom ingen véd bedre Besked og til Bunds , fra Urtiden af , end J . C . Christensen , forstaar jeg at han ejer den Jord hvor han er fra , og at der er Mening i at han som Rigsdagsmand repræsenterer sin Kres . Her gaar han da ogsaa og rumsterer i sine Ferier med Bøssen , velset hvor som helst han vil gaa , med Herremandens Privilegium som i gamle Dage , men i sin egen fordringsløse Stil . Han kører ud paa Jagt eller Fiskeri i en lille Befordring med en Islænder for , uden al Storhed , Jorden saa nær som muligt . Hvad enten han vandrer en Dag hen som Jæger eller sidder ved et Fiskevand , kühl bis ans Hertz hinan , de vide Udsigter er i hans Øje , Vejr og Vind bekræfter ham som den han er , som den han altid har været . 97 Hjemme i sin Have har J . C . Christensen en Stensætning , der er bleven til ved at saa en Mand og saa en anden af hans Kendinge er kommen til ham lejlighedsvis med en underlig Sten i sin Vogn , af en sær Facon , og nu staar de og danner en hel lille Høj , det er ogsaa en Slags Dysse , hver Sten har sin Historie , Venskab har baaret dem sammen . En af dem viste sig at være en ganske dejlig Sandflugtsten , en „Dreieck " af ren Kvarts slebet i tre fejlfri Facetter af Sandet , Aartusinders Arbejde . Jeg faldt over den i Henrykkelse , og J . C . Christensen lovede at fortælle Manden , som var kommen med den og som havde syntes den lignede et Brød , hvad jeg havde sagt om den ; nu havde den saameget Historie mere . Det tror jeg er den første Part , jeg har faaet i Harsyssels Traditioner . Det andet særlige Indtryk jeg bevarer om J . C . Christensen er knyttet til hans Have , den unge Plantning han har anlagt ved sit Hus . Han er en Mand med Børnebørn , men det falder ham naturligt at begynde paa Have endnu , fra Grunden af , det mener han kan nytte , skønt han ikke selv skal se Træerne store . Nu véd jeg for Resten ikke noget smukkere end netop det unge Anlæg , Stiklinger og Ris som tager saa svulmende kraftig fat paa at gro , overalt lange Kviste og Udløbere med et Væld 102 af Knopper , overgydt af det fine Efteraarssolskin . Og mens vi gik i denne Planteskole , hvor man fra Gangene kunde se ud over Hovedet paa alle Væksterne , aabenbarede J . C . Christensen sit Gartnersind , vidste Besked ogsaa her , hvordan Træer gror og hvordan hver enkelt skal have det . For Jord og Træer føler han som den primitive Bonde . I Præstegaardshaven nærved staar der Bøgetræer , temmelig smaa og knykkede af Vejrliget , men det har hans Opmærksomhed og Sympati at de er bragt til at gro , og han véd hvem der i sin Tid har plantet dem . Her i Anlæget , mellem unge Skud , er det saa der falder en Bemærkning , som jeg har maattet tænke paa siden . „Jeg er jo slet ikke Politiker " , siger J . C . Christensen i en eller anden Sammenhæng , og henkastet , uden videre Vægt — „de vilde have , at jeg skulde tage ind for dem , og det gjorde jeg saa , men naar jeg har udrettet det som jeg er sendt ind for , tænker jeg at tage hjem igen og blive paa Landet som Privatmand , saadan som jeg altid har været . " Det er dog en fri Mands Tale . Læg Mærke til Livets Ironi deri , en Pavse kommer til at fylde hele hans Tilværelse . Men han glemmer ikke sit 103 Udgangspunkt . Hans Bedrift som Statsmand hører Historien til , men uden den vilde de der interesserer sig for Ligevægten i en Nation ingen Fremtid kunne se . 101 HENRIK CAVLING Efter 25 Aars uafbrudt Virksomhed ved et og samme Blad , omtrent fra dets Start , først som Medarbejder og flyvende Korrespondent siden som Redaktør , staar Henrik Cavling i Øjeblikket , endnu dygtigt udskældt af dem han har distanceret , men i Stilhed anerkendt fra alle Sider som ledende Førstemand i den danske Presse . Baade i Sverig og Norge vil man sikkert uden Forbehold bøje sig for hvad man ogsaa der skylder hans initiativrige Eksempel . Som Bladleder betyder han den store Stil , en Udvidelse af Journalistikens Omraade i en Mængde nye Retninger og en Modernisering af dens Teknik efter de bedste internationale Mønstre . For dansk Kultur betyder han som Redaktør i mere intim Forstand Hørups Traditioner lykkeligt fornyet og ført over i en anden Tids bredere Spor . Hørups journalistiske Program var den offentlige Menings Demokratisering , Tilvejebringelsen af et aandeligt Plan hvor Dannelsen og den store Almenhed kunde mødes . Til dette For - maal samlede han om sig eller uddannede en Stab af 105 Medarbejdere , af hvem han først krævede Talent , dernæst folkelig Fornemmelse , eller i Mangel deraf en tilsvarende Portion født Had til den Overklasse , hvis Misbrug af Magten det var hele hans Politik at bekæmpe . Hadet fandt han ved en naturlig Sammenhæng stærkest udviklet netop hos Folk , som af Smag egentlig følte sig hendraget til Rangklasserne , men af Aarsager , der nok var Had værd , saa sig udelukket derfra ; den Position „Politiken " meget hurtigt skabte sig som ubarmhjærtig og metodisk Forfølger af bestemte Personer , der stod Vagt for Privilegierne , skyldtes i særlig Grad denne Fløj af Staben . At Sejren omsider blev vundet , skete derimod mere ved Hørups egen og hans positivt demokratiske Medarbejderes Fortjeneste , hvorved Opinionen langsomt vendtes og en ny tidsmæssig Majoritet skabtes i Befolkningen . Og her har Henrik Cavling været en af de virksomste . Direkte anlagt for Politik var han ikke , heldigvis , som det viste sig senere , heller ikke Skønaand , og altsaa placeret udenfor de to i „Politiken " s første Kampaar højest og eksklusivt ansete Vaabenarter ; man har ogsaa gærne siden villet behage sig i Forestillingen om Cavling som en Subaltern — saa længe man overhovedet kunde . I Hørup havde den unge Cav - ling imidlertid en dybtseende Vurderer af sit 106 Arbejde . Her var en af Folket selv , men med en hos Folket ualmindelig Evne til at udtrykke sig , en glimrende Pen og en Mand som brugte den med et aldrig svigtende folkeligt Instinkt . Men næsten vigtigere end at han kunde skrive var hans fremragende Evner som Mand i Marken , hans Nerve for Begivenheder , hans Sans for Mennesker , hans Friskhed og uopslidelige Appetit paa Døgnet og Døgnets smaa Ting . I „Politiken " s første stærkt literære Tid , da Bladet følte sig og føltes som Organet for den højeste Oplysning , en Holdning der nu bagefter smager ikke lidt af Provins , var Cavling i Virkeligheden den eneste „Journalist " ved Bladet der stod Maal med et større Samfunds Fordringer til en saadan . Ikke for ingen Ting kaldte han sig i disse Arbejdsaar for Ignotus , et Mærke der levende genkalder alt hvad han var , og endnu slet ikke behøver historisk Opfriskning — : han følte sig hjemme i et Niveau , hvor Personligheden falder sammen med Gennemsnittet og man for saa vidt , i Ytringerne af sit Væsen , er en Ukendt . Cavling har aldrig af Bjærgluften paa et Redaktionskontors indbildte Parnas ladet sig friste til at glemme „de dybe Dale " , hvor han var fra ; og hans Hjærte banker den Dag i Dag i Takt med den bredeste Menneskehed , de dernede , de Ukendte og Smaa . 107 Samtidig med at Henrik Cavling i Kraft af sin Oprindelse og sin Følelse blev hos de brede Lag og derigennem bevarede noget ganske særligt dansk , noget smaadansk om man vil , i sin Smag , udviklede han sig imidlertid uden større Besvær til Verdensborger . Som rejsende Korrespondent for „Politiken " kom han Verden rundt og saa sig grundigt om saavel paa Civilisationens Top som paa dens Udmarker . Det er ikke nødvendigt at opregne hvad der er bekendt , Henrik Cavlings store Oplysningsværker , „Amerika " , „Østen " , „Paris " og „London " taler tilstrækkeligt om hans vidtspændende Horisont , som ogsaa daglig sætter sig Spor i det Overblik hvormed „Politiken " bliver ledet . Omtrent samtidig med „Systemskiftet " gennemgik „Politiken " en Krise , der resulterede i at Cavling blev Bladets Redaktør . Efter Hørups Fratræden og Død var „Politiken " s Ledelse gaaet over til de Kræfter i Partiet , der fornemmelig havde udmærket sig ved den negative Agitation og som nu mere og mere goldt førte den videre , samtidig med at man i Besiddelse af de af Hørup vundne politiske Fordele følte sig lige saa naturligt ladet med Overklassefornemmelser , som man før havde gjort Front derimod . „Politiken " kom derved i sit 108 frygtede og for Bladets Fremgang skæbnesvangre Rædselsregimente betænkeligt til at ligne just det Magthaverhovmod den oprindelig var bleven startet for at udrydde ; det gamle „natonalliberale " Aandshovmod gik en kort Tid igen i en ny Generations Haand . Af den demokratiske Tendens var der intet andet tilbage end en formel Alliance , der af begge Parter føltes som et Aag , mellem det fine Venstre og Arbejderpartiet . Da var det at Cavling brød ud og foranledigede „Politiken " s Udgivere til i Stedet for Kaar der var værre at sætte ham i Spidsen for Bladet . Og han førte det øjeblikkelig ind paa en sand folkelig Ledelse igen . Betegnende for Forandringen , Revolutionen kunde man gærne sige , og historisk interessant er det at lægge Mærke til hvordan Reaktionen , der var i Færd med at tage Magten over „Politiken " , siden husvild har søgt Tag over Hovedet bl . a . ved Dagbladet „København " , hvor man kan finde mange af det gamle radikale Parti , de værste af den berømte Klike — naturligvis med en ny velafpasset Livsanskuelse , her i nationalistisk Retning — og hvor den fra „Politiken " i dens mest berygtede Periode kendte Tvangsjournalistik nu gennemføres , som en helt original Opfindelse , Fortielsessystemet , den brutale 109 offentlige Ihjelridning , Martyriet , Selvlobhudlingen etc . Et for Forstaaelsen af dansk Politik værdifuldt Særsyn er det at bemærke Forholdenes Omvendthed ved de to Blade , idet „Politiken " med det intellektuelle evropæiske Partistempel i Virkeligheden drives paa den folkeligste nationale Basis , hvad den skylder sin store Popularitet , hvorimod „København " med sin stjaalne fædrelandske Kulør og hele ophyklede Dannished er et sandt Konstantinopel indvendigt med de „radikaleste " asiatiske Instinkter . Ufrugtbart at dvæle længe ved alt hvad der hedder Parti i dansk Presse . Et Blads Vold strækker sig dog ikke længere end at Midlet derimod simpelthen er at lade det ulæst . „Politiken " har ikke udsat sig for denne Konsekvens ; det bliver læst . For Tiden er det det Blad der takket være Cavlings overlegne Humanitet er bedst paa Veje til helt at omgaa Begrebet Parti , skønt det endnu i selve sit Navn bærer Præget af sin ensidige Oprindelse og ogsaa endnu i et Hjørne af det ny Format tappert forfægter sit slidte politiske Program . Cavling gør imidlertid Bladet stort paa det neutrale rent borgerlige Stof , i en gensidig mere og mere sammenlevet Pagt med Publikum . Til hvad der ellers sker , Ministeriers Sammen - brud , oprivende Nyt om en Stemmes Til - eller Fragang 110 i Valgkredsene , smiler han sit bekendte krøllede Smil , Cavlings Smil , der er blandet sammen af meget godt , en opmærksom Mands Iagttagelser , hvoraf nogle var bitre , en vis Træthed over Livets Gentagelser , Kenderens Humor , men mest og altid sejrende den haardføre Livslyst , der gærne ender med at slaa ud i Cavlings glade Latter . Han ler som en stor Dreng der kommer op fra en Dukkert og ser sig om og fejer Vandet af Øjnene , hov , oppe igen — hvem kender ikke Cavlings glade Vrinsken og hans Hoste , naar noget , det være sig Folks Lumpenhed , eller svære Genvordigheder , morer ham ! Der stikker en dyb Fortrøstning til Menneskenaturen , trods alt , i denne Mand som aldrig lader alvorlig . I den store lidt duvende Krop med de lange tunge Lemmer , som han langer saa løjerlig elefantagtig ud med , er der gemt et Fond af Naturstyrke og af ubetvingelig tilspidset Energi . Han er sandelig heller ikke bleven til det han er blot ved Stræb og Manøvrer , han ejer en oprindelig kunstnerisk Begavelse , som de der kender ham atter og atter har Lejlighed til at falde i Forundring over . Hans Iagttagelsesevne og Hukommelse fungerer sammen med født Skarphed og Træning som den fineste Mekanisme , der stikker besynderligt af mod hans gigantiske Person , han fortæller udmærket og med 111 det mest præcise Ordvalg , har en sjælden Evne til at gengive Indtryk just som han har faaet dem , ligegyldig hvor længe efter , Ordet er hans Element , han er af Guds Naade Skribent , selv om det praktiske Liv altid har holdt ham for fast til at han helt skulde blive Kunstner . Jeg kender heller ingen der som Cavling er sund primitiv Menneskekender eller besidder hans Evne til ligefrem at gaa ind paa hvemsomhelst og spørge sig til hvad der er i vedkommende . Uden dette er man ikke Journalist . Men mest karakteristisk for Henrik Cavling er jo hans Hjertelighed , det Fond af simpel , ægte Godhed der udmærker ham som Menneske . Han er en stor Børneven og er det af Gavn , som alle ved . Jeg vil ikke gaa Cavling nærmere i en Beskrivelse at hans Følelse , der er hans egen , og som han ikke selv aabenbarer uden i det Velfærdsarbejde der udgaar fra ham . Dette her er jo da glædeligvis heller ingen Nekrolog . Cavlings Varme har lyst ogsaa over mig personligt , det vil jeg takke ham for . Jeg kom ind som Bidragyder ved „Politiken " under Hørup ; Cavling har siden med bred Haand givet en Pen der ingen anden Hjemsted havde fri Tumleplads i „Politiken " s Kronik . Jeg har af ham modtaget varige Ind - tryk af Mandighed , Utilgængelighed for Bagateller , 112 Trofasthed og med al robust Hensyntagen til Dagens praktiske Krav en dyb næsten religiøs Respekt for den aandelige Værdi , der ogsaa i ham har en Kaldet og en Fremmer . Med stor Glæde tænker jeg paa Timer jeg har tilbragt sammen med Cavling i det Fri , paa Cykle eller til Fods , ude i Omegnen af København i den sjællandske Natur , som han elsker saa højt og som bliver rigere og varmere af at ses i hans Selskab . Ingen skulle da tro , at dette var en Redaktør , til dagligt og om Natten med sindsvagt optaget af Bekymringer , med et moderne Blads Kæmpearbejde om Ørene — stille drukken som han færdes i det grønne Land , uden et Ønske , bare med Øjnene vandrende mæt hid og did og duvende lidt med Hovedet , tilsyneladende tung men fuld af indre Vækst , omtrent som jeg kunde tænke mig Elefanten , der rokker i Velvære med Snabelen og strør en hel Mængde Jord og Løv op paa Ryggen , for at føle sig rigtig i det Grønne . Fra denne inderlige Samfølelse med Naturen er det Cavling henter sin Ro . Med dette Tempo af Græsset der gror og Aarstiden der gaar i Ring i sit Hjærte er det han udholder et Helvede ved Telefonen og bevarer sin noksom bekendte Urokkelighed i hvad der saa passerer . Jeg takker ham for disse Ture sammen med ham og for hans Venskab . At jeg som den Yngre har vovet dette Forsøg paa en Artikel om alle Artiklers Fader har jo sin Aarsag i at den ikke skal i „Politiken " , ikke en Gang i „Politiken " s Kronik . 113 TYSKLAND OG DANMARK ( SEPTEMBER 1909 ) Dansk Politik nærmer sig i Øjeblikket en endnu svævende men for Fremtiden betydningsfuld Afgørelse , der bl . a . igen kan gøre det muligt at løfte Blikket fra en indre ganske paralyserende Selvoptagethed og rette det udad mod større Horisonter . At man derude , hvor Aarhundredet er i fuld Gang , har sin Opmærksomhed henvendt ogsaa paa vore som vi bilder os ind rent private Forhold , viser en Henvendelse der fra Tyskland* ) er bleven rettet til mig om at oplyse noget om Almenstemningen blandt » Nord - Germanerne « , et Begreb der har Adresse , og hvorunder tyske Politikere sammenfatter nordevropæiske Interesser i Anledning af den formodede Fare der skal true fra russisk og engelsk Side ( Østersøspørgsmaalet ) . Jeg tillader mig at forudbemærke at hvad jeg har at oplyse muligvis kun gaar paa ren personlig Regning , men at det i hvert Fald hverken har noget at gøre med Parti eller overhovedet Agitation . Om Norges og Sverigs Holdning skal jeg ikke udtale mig . Desværre foreligger der ingen aktuel nordisk Fællesopinion , hvorfra Stemningen i de tre nordiske Riger kan angives paa en Gang . Om nogen Skandinavisme i praktisk Forstand er der ikke Tale , og i aandelig saa godt som ikke . At yngre ganske isolerede og meget faatallige Personer — jeg vil for at være sikker ikke garantere for flere end Undertegnede — forlængst har indrettet deres Tankeliv ud fra Forudsætningen om et samlet Norden , Skandinavismen betragtet som en i Fortid og Nutid akkompliceret Kendsgerning , betyder jo politisk intet . Dog gør jeg for Norges Vedkommende opmærksom paa den Retning Bjørnstierne Bjørnson ved sine pangermanske Sympatier har angivet og som har haft lige saa stor Betydning for Udformningen af Anskuelserne i Danmark som i Norge . Bjørnsons stærke Drømme er imidlertid traadt i et andet Forhold til Virkeligheden end han vistnok havde ventet . Hans paa historisk Instinkt og moderne Livfuldhed byggede sangvinske Opfattelse af Nordevropas Betydning , de smaa Staters Mission , i Tilslutning til en fællesgermansk Kultur kan jo sagtens siges at gælde endnu , hvorvel man skylder Sandheden at indrømme , at Pangermanismen som Sag rører sig meget lidt for Tiden . Men Bjørnsons med denne ydre Samlingstanke forbundne idealistiske Haab om 116 Riget der skal komme , Fredstanken , som før afspejlede sig i bestemte Afrustningstendenser , er undergaaet en væsenlig Aktualisering , for ikke at sige at den er falden bort . Norge har som selvstændigt Kongerige sluttet sig til det i alle andre evropæiske Stater gældende skærpede Krav om Væbning , der for en uoverskuelig Tid , hvadenten det maa kaldes Tilbageskridt i Kultur eller ej , opsætter » Freden « til vore Efterkommere . Og nu har Danmark endelig efter lang pinlig Tøven besluttet sig til at gaa samme Vej , idet de politiske Partier ved et nylig stedfundet parlamentarisk Forlig er bleven enige om i alt Fald at anerkende Spørgsmaalets Ekistens og dets eminente Krav paa Løsning . Maaske var der her Grund , navnlig for en Bjørnsonbekender , der selv har forkyndt nygermanske Dogmer men i imperialistisk Retning , til at forklare dette tilsyneladende usammenhængende Udviklingsforløb . Forklaringen ligger i selve det germanske Naturel . Den bjørnsonske Optimisme , der er saa præget af Tilbøjeligheden til at forveksle det glade og smukke Ønske med Sandsynligheden , saa lys , ligger Nordboer lige saa nær som den Bevægelighed i Sindet , den Realitetssans , der kombinerer med nye forhaandenliggende Erfaringer . 115 Der er ikke en Smule i Vejen for at bibeholde sin Tro paa en en Gang sejrende Fredstilstand mellem Mennesker , samtidigt med at man for Øjeblikket med hele sit Initiativ forfølger Krigen som det eneste Middel til at naa den . Germanerne var altid en Soldaterrace men har altid skabt Ro og Orden , hvorhen de er naaet . En særlig fra socialdemokratisk doktrinær Side gentagen Protest mod Krigens Rædsler har mere hjemme i Fortiden og Fremtiden end i vor egen Tid , hvor de nationale Grænser daarligt har sat sig i Evropa , og Resten af Verden for en stor Del befinder sig i Urtilstanden . Det er naturligvis i sig selv en barbarisk Tanke , at unge Bønderkarle skal opdrages til at dræbe og lade sig dræbe i Felten , men Barbariet er ikke paa vor Side , naar man forestiller sig de unge Piger i Evropa skændet af Negre eller vore Kunstskatte givet til Pris for Mongoler . Kulturens Maal er Blomstring , men man kan ikke springe Stængel - og Bladdannelse over ; Udviklingens Understadier kræver deres Ret . Desuden har den militære Opdragelse sin vigtige borgerlige Mission , som Sportsaand og civil Ordenssans endnu ikke er naaet til at erstatte . Dette nygermanske Synspunkt , der er almindeligt i større Stater , hvor Nødvendigheden har ført det med sig , og som endogsaa er ble - ven tiltraadt i Principet af Oppositionen baade i 118 Tyskland og Frankrig , har indtil dette Øjeblik faa Tilhængere i Danmark . Den offentlige Mening deler sig nogenlunde ligeligt mellem den gamle klerikalt - feudale Militærfanatisme og den ikke mindre forældede liberale Negationspolitik , og naar den lange Meningskamp nu alligevel synes at skulde munde ud i en Aktion er det ikke et nyt artikuleret Program med Beslutningens Friskhed over sig der har sejret , men det er den haarde Nød , Skam og Vrede , alt i alt det politiske Fald , som ved Hjælp af en halvt ubevidst Pression udefra endelig er bleven fuldbyrdet . Smaa Stater uden Magt synes ikke at have bedre Skæbne . Dog tror jeg Forudsætningen for en værdigere Fremtid nu er til Stede . Indtil nu har Danske følt sig mest pinte over at tilhøre en Nation som undveg Staternes Niveau , bevarede Holdning af daarlig Kamerat mellem andre Civilisationer ; man vil nu forhaabentlig slutte sig til Værnepligten i udvidet Forstand og tjene ogsaa større Formaal end de rent elementære , saa at en dansk Mand tør begynde at se op og føle sig som Verdensborger hjemme i sit Fædreland . Særlig i Forholdet til Tyskland er det tilladt at vente sig noget godt af Krisens Udfald . Det politiske , svært tilkæmpede eller snarere af Omstændighederne haardt paa - tvungne Resultat vi har naaet , danner Overgangen til 119 et nyt Stadium i en lang glædeløs social Udfoldelse , hvorunder Stillingen til Tyskland stadig , aabenbart eller skjult , har været af vækstbestemmende Betydning . Kompasset i vor Politik har haft sin egen relative Misvisning , men Tyskland har været den svære Jærnmasse i Nærheden , med hvis Indflydelse Naalen saa at sige er født . De sociale Balancebestræbelser i Danmark , der nu er kommen et Øjeblik i Ro , selv om Balancen maaske kun er ustadig , daterer sig til Krigen i 64 . Fremstillet saa sandt og forhaabningsfuldt som muligt har vor politiske Udvikling bestaaet i at vi i Tidsrummet siden har fjærnet os fra og nu atter har Betingelser for at nærme os til Tyskland . Jeg tænker en Gang for alle betonet hverken paa Union , Alliance eller andre udenrigspolitiske Eventualiteter , der ligger ud over mit Ansvar . Det skulde heller ikke synes nødvendigt at fralægge Danmark alt politisk Spil , hvor der næppe kan være Tale om Indsats og hvor Smagen derfor hverken finder Næring oppe eller nede . Naar saaledes de nylige politiske Begivenheder har givet Anledning til Rygter i Tyskland , gaaende ud paa at deres Tendens skulde tydes som et Underforstaaende med England , kan dette Forlydende stemples som umuligt fra alle Sider . Danmarks Forhold til England 120 skiller sig i ingen Henseende fra dets Forhold til andre Stater , naar undtages en ganske iøjnefaldende , for begge Parter lige fordelagtig Handelsforbindelse . Kun fordi Rygtet har kunnet opstaa , skal det drøftes , uden at Afvisningen indeholder nogensomhelst Meningstilkendegivelse overfor hverken den ene eller den anden Nation . Det er hele det intime Kulturforhold vi har staaet i til Tyskland jeg tænker paa . Forholdet før 64 var at vi aandeligt næredes af Kilder der vel laa indenfor tysk Kulturomraade men altid har været og altid vil være et fællesgermansk Eje , selve den nordevropæiske Aand , der har fundet Udtryk saavel i Kant og Goethe som i Linné og Darwin . Til denne Kulturfremmarsche har Danmark ikke bidraget med nogen ledende Aand , men den Periode i vor nationale Udvikling vi skylder vore ædleste Frembringelser , med et Ord Øhlenschläger , blev til under jævnbyrdig Paavirkning af tysk klassisk Aand , Goethe og Naturfilosoferne , og danner endnu Understrømmen i vor Kultur . Reelt har denne Forbindelse heller aldrig været brudt . Men formelt blev den det efter Krigen i 64 og Hertugdømmernes Tab . Alt herhenhørende tilhører Historien . Det nytter nu ikke at gen - nemgaa Regnskabet , Facit er os nok . Brudet var 121 folkeligt meget dybt . Det prægede de følgende Slægtled og mærkes endnu . For at anføre groteske Eksempler skal der endog have levet højtdannede Mænd , Lærde , som efter Krigen afsvor det tyske Sprog totalt , ja vægrede sig ved at læse det . Hvilke Besværligheder de maa have haft med at tilegne sig den tyske Literaturs Frembringelser gennem Oversættelser ! Ingen af disse Veteraners Navne er mig iøvrigt i denne Forbindelse præsent . Udentvivl har det været kongetro Mænd , som end ikke har haft Øre for den lette glücksburgske Accent , der — det være sagt uden al Tendens — endnu skal mærkes i Kongehusets Sprog . I al Alvor : det gjorde ikke Smærten mindre at vi med tabte Provinser og en Mur rejst ved Grænsen gik ud af det nittende Aarhundrede med Tyskland i Hjærtet . Staar 64 for Tyskland som et Led i » Frihedskrigen « , da blev den for os et Baand af samme Art som det man bandt Helten med , et Haar fra hans Elskedes Hoved , det rykkede han ikke over . — Nuvel , Følelser en gros mellem Nationer hører en Fortid til . Maa det end tilstaaes , som fuldt naturligt , at Mindet om Krigen sank ned i den danske Befolkning som et irrationelt kraftigt Nag , saa kan det dog nu siges at have givet Plads for en mere individuelt tilegnet , menneskeligere Stemning , den som moderne Trafik og personlig 122 Berøring fører med sig . I mere akut Form bestaar Spændingen endnu som bekendt i Grænsedistrikterne , men da det hører til dansk Traditions bedste Tilegnelser at betragte det sønderjyske Spørgsmaal som ikke eksisterende , hvori ligger en Anerkendelse af Erobrerens Ret , skal det ikke omhandles her . Udenfor Diskussion falder de sædvanlige endemiske Tilfælde af Kværulans eller endnu mindre appetitlige Energiudfoldelser , der som Regel er knyttet til ikke tilgroede Grænsedistrikter . For Resten kan det bemærkes at der har fundet visse Frafald Sted indenfor det intelligente Selskab , som før holdt fast ved den ud fra et internationalt Fornuftsynspunkt formede Anskuelse , dette hænger sammen med at den nationalistiske Kurs i de sidste Aar , uden at Grunden lader sig angive , har været i Stigen . Et saa kuriøst Særsyn er endogsaa bleven set som at en ganske ordinær nationalistisk Agitation har været forenet med Tilløb til en Rehabilitation af Bismarck i Danmark ; en Dobbeltvirksomhed som man maa haabe indebærer baade sin Løn og sin Bod for vedkommende fordomsfri Hoved . Som Helhed kan Saaret efter 64 siges at være lægt . Imidlertid satte Krigen sig dybere Spor end de foran berørte , idet den gav Anledning til at vort Aandsliv lukkede sig for Tyskland og 123 søgte Næring fra en Kilde der laa vor Natur fjærnere , skønt den ikke blev uden krydrende Værdi , nemlig det moderne Frankrig . Denne Retning har nu løbet sig selv ud og er bleven afløst dels af den friske Indvirkning af engelsk og amerikansk Aand , der ogsaa spores andetsteds i Verden , om det saa er i selve det » korrupte « Gallien , dels af den danske Hjemmeaand selv , der i sin inderste Funktion som før sagt er beslægtet med og søger Genforening med den tyske . En lignende Kurve lader sig forfølge i dansk Politik fra 64 og til nu . Men for at forstaa den nuværende Situation i Danmark og dens Rækkevidde for Forholdet mellem Tyskland og Danmark bliver en sammentrængt Oversigt nødvendig . Stemningen efter Krigen delte Folket i to Lej re , de Gammelmilitære , Revanchelystne , som Intet havde lært , og de dybt Desillusionerede , der hentede Rekruter fra den moderne Oplysning og i det følgende Slægtled kom til at bære Fremskridtet og den demokratiske Frigørelse i Landet . Ulykkeligvis blev denne Retning en Gang for alle , uden Udviklingsmulighed , knyttet til Protesten mod de utidsmæssige Forsvarsforanstaltninger , som de Ultranationale , Højre , krævede . Efterhaanden blev Forsvarssagen i Højres Haand et Middel til at hævde i og for sig uvedkommende politiske Interesser , og 124 Oppositionen benyttede sig i ikke mindre Grad af sin moralske Ret til Fremme for sig som Parti . Med Svingninger op og ned er Stillingen i Grunden den samme den Dag i Dag , skønt gennemgribende Forandringer i Verden udenfor forlængst har gjort en anden politisk Deling nødvendig . Højre greb som bekendt i sin Tid til en Slags Statskup for at gennemføre Københavns Befæstning , hvad der blev skæbnesvangert for Partiet , idet Oppositionen derigennem dannede sig et Medhold i Befolkningen , som førte til Venstres Sejr . Da Bondepartiet var kommen til Magten , søgte det instinktmæssigt at frigøre sig for den politiske Maskine , hvoraf det havde betjent sig , men tilsatte sin Avtoritet , hvortil kom administrative Ulykker , og imidlertid hamrede den liberale Maskine videre uden nogen til at stoppe den eller give den noget virkeligt at bestille , en Gang for alle startet paa Forudsætningerne fra 64 . De originale Førere som har Fortjenesten af gennem Modstanden mod Provisoriet at have gennemført Parlamentarismen og som gemte denne Politiks hemmelige Nøgle , faldt desværre for tidligt fra , og Arvtagerne gebærdede sig som Aal uden Hoved , med kolossale Svømmebevægelser men paa Stegepanden ; man er berettiget til at kendetegne deres Holdning i de sidste Aar som den egentlige Reaktion i Landet , 125 hvorimod Regeringen skønt med brudt Moral uden Tvivl sad inde med den i Forhold til Udverdenen frugtbare politiske Tanke . Liberalismen i Danmark , der dog naturligvis er den eneste Bevægelse hvis Program fører ind i en større Fremtid , har desværre været præget af en Energi der ikke udgik fra en Hjærne men fra forskellige Ganglier , mange blinde uorienterede Nervecentrer i Stedet for en Vilje med Overblik . Lige saa sikkert er det , at Regeringen , der blev hjulpen frem af de Liberale , har vist Tilbøjelighed til at blande sig med oprindelige Højreelementer , hvorved hele Kampens Resultat har staaet i Fare for at tabes . At et Standpunkt der søgte sit Indhold i det radikale Program , men med nyt Syn paa Forsvarssagen og decideret uvilligt til mindste Fraterniseren med Konservativismen i gammeldags Forstand , har maattet nøjes med Tilskuerens passive Rolle er ogsaa et Forhold betegnende for den blindt ophidsede , til Tider ganske rasende og nu nærmest fortvivlede Tilstand i Danmark . Vor Politik har kunnet sammenlignes med » Rottekongen « , denne Rede fuld af Gnavere med sammenvoksede Haler , som er uhjælpeligt sammenknyttede men uden at kunne komme af Stedet . Men ud af denne hadefulde Forvirring er der alligevel ved at fremgaa et Slags Forlig , med 126 Forsvarssagens endelige Ekspedition som Maal . Indtil videre præsenterer Forhandlingerne om hvad der skulde være vundet sig som en brækket , foldet og sammenbukket Ting , der i Fugleperspektiv vel nærmest tager sig ud som en Fæstning , og dette Kompromis er sagtens hvad man kan vente sig af et Forsyn der af Allemands Appetit og Genstridighed ender med at smedde Tiden af Tingene som de er . Hvad har vi imidlertid ikke sat til , hvad er ikke gaaet vor Udvikling forbi i den Menneskealder Kampen har varet ? Rent umiddelbart paatrænger sig Tanken om hvad vi mistede i Umuligheden af , saadan som vi laa blødende paa Jorden , at anerkende Bismarck . Bortset fra at det var os han slog var han jo dog den germanske Verdens ny straalende Budbringer . Vi erindrer med dyb Bevægelse de danske Mænd , der besad intellektuel Styrke nok til at bøje sig for hans Værk , men ved Gud dog ikke kunde bøje sig for Manden selv . Senere har Synet af Varderne , som fra alle Højder i Tyskland forener et Folks Taknemlighed mod sin Samler , bragt os til med Smærte at fatte hvad en vældig Nationalfølelse , et Rige i Enighed og Opgang , vil sige ; men vi havde ingen Part deri . I Stedet svor vi til den raa Afmagt , der med vort eget lille Eksempel som Entree søgte Opbyggelse ved Synet af andre Folks 127 Ruin , Frankrig efter 71 . I Stedet for med kraftige Folks Smag at opøve nogen Selvfornægtelse i det Daglige til Bedste for et stort Fællesskab , i Stedet for det haandgribelige Offer , opfandt vi for vort Vedkommende en ganske ny Faktor i Tilværelseskampen , Kulturværnet , det lille Lands terrible Forfinelse , der skulde beskytte det mod enhver middelalderlig Efterstræbelse udefra . Skruptudsen bildte sig ind at have en Ædelsten i Hovedet , da Storken vomerede endnu inden den havde ædt den . Kolonier er forbudt , fordi vi ingen Udsigt har til Ekspansion . Krig er umulig nu da der er bleven opfundet Flyvemaskiner , som om de ikke netop var Krigens nyeste Kraftudtryk , en lynende Ed over Hovedet paa Folk som er ved at falde i Søvn . . . Og dog eksisterer der næppe en eneste Imperialist som med koldt Blod vilde forfægte det Naturlige eller for altid Uundgaaelige i at ruste og mobilisere ; selv Lord Kitchener , Briten med Gletcherblikket , vilde sikkert om han blev spurgt hævde Krigen som et blot Produkt af Kendsgerningen , en nødvendig Overgang — med Indsigt i den menneskelige Natur — hvis Maal er Orden og Fred . Det er denne Overgangstid , Udviklingen selv , Tiden vi lever i , som Kulturværnet ikke har Blik for . Menman vil faa del , om ikke paa egne Vegne saa paa 128 andres . løvrigt er det vanskeligt at notere noget almindeligt gældende om Stemningen i Danmark . Som man ved bestaar der en vis ikke i noget virkeligt Forhold begrundet Spænding mellem den uforholdsmæssigt store Hovedstad og Resten af Landet , der beherskes henholdsvis af Arbejderne og Bondedemokratiet . København næres fremdeles enten af en nu fuldkommen senil konservativ Presse , uden nogensomhelst Adresse ud over Partiets i den anden Barndom lallende Parole , eller af Liberalismens ovenforskildrede livløse Doktrin . Paa Landet er den offentlige Mening i Hænderne paa en Provinspresse der spiller samme Rolle for Bønderne som det katolske Formynderi der gennemvæver Almuen i romanske Lande . Stikordene hentes her fra en Art Livssyn , den saakaldte Grundtvigianisme , der bruges til baade det ene og det andet , mest dog til hensigtsmæssigt Værn mod de „fine " og „ugudelige " Fornægtere i København . Denne Landbefolkningens Afhængighed af en Fetisch har ganske sit Sidestykke i Arbejdernes næsegruse Tilbedelse af det eneste ægte socialdemokratiske Dogme , der endnu forkyndes ganske ortodokst uden smaaligt Hensyn til Udviklingen i Udlandet . Her som der er Gpbyggelsesmidleti Hænderne paa mere eller mindre negotiante 129 Medicinmænd , hvis monotone Besværgelser og Brug af Trommen aldrig forfejler deres Virkning . Det er jo forbavsende , og uden Tvivl ogsaa kendt fra tysk Politik , hvilken Livskraft selv det tarveligste og mest flagrante politiske Mundsvejr kan bevare i en Menighed ; Menneskealdre gaar og man er enten lige troende eller lige uoverbevist . Demokratiet synes endnu ikke ude over den første Shamanisme . Man tør sige dette naar man alligevel trods alt er ubetinget overbevist om Folkets Selvbestemmelsesret . Det er hos disse Bønder og Arbejdere , som man kan lime alle mulige Livsanskuelser udenpaa uden at de trænger ind , det er hos dem vor Skæbne beror . Folket følger sin Natur naar det er dets Tid og finder saa ogsaa sin Fører , man tænke paa de salmesyngende Almuesmænd , der gik gennem Ild og Blod under Cromwell . Jeg tror paa en Selvopholdelsesdrift ogsaa for Borgerne i et lille Land , der ingen anden Fremtid har end den strænge Overholdelse af sin Nevtralitet , selv de vil ikke skulke fra Verdenshistorien . Undtagelsesfolk ser anderledes ud end vi . Uden Lyst til at klæde sig i Fortidens Museumsudstyr eller beruse sig i æventyrlige Erobrer - drømme kan en ellers nevtral og anerkendt nevtral 130 Nation som Danmark meget vel hengive sig til Instinkter , der gør den bestemt paa at afpasse sig efter Tiden som den er og tage hvad den giver , i godt Kameratskab med andre Folk af samme etnografiske Gennemsnit . Jeg kender Tyskere som i Danmark har hentet Amnesti for Spørgsmaal , der var uløselige hjemme , og omvendt Danskere som har snappet Luft i Tyskland . Vi har noget at give hinanden . Patriotism is the last resort of scoundrels . I de halvandet Aar , der er forløbet siden dette blev skrevet , er meget forandret . Militærforliget fulgte kort efter , og Nationalismen har vokset sig stærk ; Omridsene til et mindre Danmark i Stedet for et større ligger for . Ligesaa misligt det i en Aarrække efter den voldsomme forsvarsfjendtlige Agitation var at bekende sig til Militarismen i oplyst Forstand , lige saa almindeligt et Kapløb blev der derom , da man fik en Fornemmelse af at Opinionen var ved at tippe over . Paa en Adresse til Gunst for Forsvars - sagen underskreven af Kunstnere og Videnskabsmænd 131 fandtes et Flertal af de Navne , der tidligere var anset som Oppositionens faste . Det burde kun være glædeligt . For manges Vedkommende havde man imidlertid Grund til at tro , at de her nærmest kun fandt Anledning til at flytte deres Overbevisning fra et mindre sikkert Papir over paa et formentligt bedre . Da man anmodede mig om min Underskrift , stillede jeg som selvfølgelig Betingelse , at Medarbejdere fra den nationalistiske Presse ikke indbødes til Adressen , hvilket blev lovet ; ikke desto mindre fandt jeg mig , da Adressen blev offentliggjort , i Selskab med en Bande Renegater og Parasiter , foruden diverse Navne af notorisk gammelnationalt Sindelag , hvis Mening ingen havde været i Tvivl om , samt et Par Skuespillere , der sagtens længtes efter en Rolle i et nyt Stykke . Denne Adresse lærte mig noget om Æresbegreber i Almindelighed og om Udsigterne for den nationale Atmosfære i Fremtiden i Særdeleshed . Nu manglede der blot en Fornyelse af Antipatien mod Tyskland . Den hænger i Luften . Nylig har jeg været med til Starten af et nyt Dagblad , hvis Program netop skulde være Fastholdelsen af Nymilitarismen i Forbindelse med den skarpeste Hævdelse af Demokratiets gamle Standpunkter , som de » Radikale « jo i 132 Virkeligheden aldrig har ment andet med end Behageligheden i at ride paa en Majoritet ; efter nogle Ugers haabløst Vrøvl maatte Vraget af en Avis forlades til Fordel for den allerlaveste chauvinistiske Svindel . Det er den Vej det gaar , det er det man har Brug for . Et Organ for Ynkeligheden mere herhjemme , Bevidstheden om at man ikke kan tjene en Sag uden at faa Rakkere paa sig , skal dog ikke gøre Sagen ringere , selv om man tvinges til at forfølge den ad Veje der ligger Hverdagen fjærnt . Siden jeg ikke har andet Sted at sige det kan det her være mig tilladt at værge mig imod en af Brandes ved flere Lejligheder gentagen Insinuation , hvorefter den jyske Bevægelse , der fra samme Side falskelig og tvært imod hvad jeg Gang paa Gang har udtalt udlægges som en separatistisk jysk Retning , af mig skulde være ment som en Slags Invitation til Tyskland om at betragte Jylland som en i vidtgaaende Forstand tyskvenlig Provins . Støtte for Bagvaskelsen søges i Ytringer og mere eller mindre bevidste Misforstaaelser i visse tyske Blade , som jeg dog ikke kan bære Ansvaret for , og mit Motiv angives at være Omsorgen for som Skribent at tækkes mit tyske Publikum ! Jeg henviser hvad Sandhedenangaar til min Bog » Den ny Verden « , samt til 133 ovenstaaende Artikel . Mistænkeliggørelsens Tendens vil ikke forundre dem der kender den hadefulde Nationalists Omgang med Kilderne . 117 SKIPPER CLEMENT Tale holdt i Aalborg til Fremme for et Monument . Snekken hun ligger paa Lande , og Græsset under hende gror . . . Til Skipper Clements Navn knytter der sig en vis sagnagtig Stemning af Hensynsløshed , Handlekraft og af Vanskæbne , en mørk Energi , der forener ham i historisk Farve med hans ulykkelige Konge , Kristian II . Skipperen staar os ligesom nærmere , er en mere folkelig Figur , skønt vi véd saa godt som Ingenting om hans Person ; Samtiden synes ogsaa at have forstaaet ham bedre end den radikale Konge der var saa forud for sin Tid ; det lader til at Skipperen var en kendt Størrelse , i saa høj en Grad en af Folkets egne , at der ingen Foranledning var til at optegne noget om ham . Navnet var nok . Det kan ikke være tilfældigt at Betegnelsen Skipper med Forkærlighed er bleven holdt fast ved hans Navn af Overleveringen ; der kunde have været lige saa megen Grund til at tale om Skipper Søren Nordby eller Skip - per Klaus Kniephof . Clement maa have været en Skipper 135 i særlig kraftig Forstand . Med et Spring i Tanken , der nu en Gang falder mig naturligt , tager jeg derfor Anledning til at omgive Skipper Clement med samme Æventyrglorie som udstraaler fra den største af alle Sømænd , Christofer Columbus ' Navn ; Skipper Clement har været af samme Ler , har haft samme uudslukkelige Verdensappetit som den Mand der drog ud for at naa Paradiset , mente at finde Indien og i Virkeligheden opdagede Amerika . Men det hede Æventyrblod , Urdriften , Folkevandringsuroen , der hos Columbus var forbunden med taagede kristne Længselssymboler , brødes for Skipper Clements Vedkommende med mere hedenske oprindelige Instinkter . Den nye mærkelige Tid han levede i har givet ham en almindelig Forestilling om at han var en Fange , og at Ingen kendte hans Kræfter . Han brød ud . Og det er hans Historie . Alt hvad Tiden omkring 1500 bød paa , og det var Fund vi nu vanskeligt kan danne os en frisk Forestilling om — hele nye Verdener blev lagt til Menneskehedens Besiddelse , Jorden omsejledes for første Gang , straalende Frasagn om Riger i det Fjærne , virkelige Lande , Jord , fik den gamle tomme Salighedsdrøm til at blegne , Tobaken afløste Røgelsen , Viking - skibene , der var sat paa Land og bleven til 136 Katedraler , blev igen til Skibe , aandelige Reserver , hvoraf man havde rejst Guder , blev gjort fri og anvendt til Menneskeliggørelse af de Levende — alt dette , der med en nu livløs Etikette er bleven kaldt Renæssancen , kom til en Mand som Skipper Clement som et mægtigt Stød i Blodet , han vilde , han blev sig selv ! Ellers opfylder en tarvelig Mand som den Aalborg Skipper , der ikke var fra herlige Italien men fra en i højeste Grad afsides og uklassisk Fjord , naturligvis ikke de Fordringer der stilles til et Renæssancemenneske i Tøjet og i Tilbehøret . Han har næppe fulgt nogen Ide , og han skal heller ikke slaas op til mere end han var . Han var en Mand . Der staar jo ingen Martyrjammer fra Skipper Clement , han levede og døde uden at beklage sig . Han har været en meget praktisk Mand , der hvis vi skal tro de usikre Efterretninger vi har om ham , i mange Aar sad i en stor Bedrift i Aalborg . Han drev Rhederforretning paa hele Datidens udenlandske Marked , havde Skibe i Søen der gik paa Lybæk , Riga og Reval , England , Nederlandene , Frankrig og Spanien . Den Tids Skibsfart var ensbetydende med Orlog , det hedder sig endogsaa at Skipper Clement gav sig af med at konvoyere Handelsskibe , saa Krig og Krigens Vilkaar har ikke været ham fremmed . Hele hans 137 Driftighed fører Tanken hen paa den ejendommelige nordevropæiske Handelskultur , Hansaen , som man godt kan regne ham til , ligesom Aalborg den Dag i Dag i mange Træk minder om Lybæk eller Antwerpen . Men ellers var han i tilstrækkelig Grad en Hjemmeføding , skal jo være kommen oppe fra Vedsted i Aaby Sogn af en fri Bondeslægt . Man kan forestille sig ham som en sværlemmet Lømmel der gik og drev Krybskytteri oppe i den store Vildmose , indtil han som saa mangen ubændig Jyde før ham og efter ham fandt sig til Rette i en Prangers Næringsvej og meget naturligt søgte til Søs for selv at hente hvad han handlede med . Hvem ved hvor han har været . Den Gang var Verden vid og laa i en Taage af raa Drømme . Det havde nok været værd at følge Skipperen . Han henter Vin i Spanien og fægter med et arabisk Sørøverskib , holder en barnlig Bøn paa Dækket efter at have fanget Sejr og slagtet Besætningen . Han kommer hjem med vellugtende Træ og en Morian i Lænke som kan gø og som spiser levende Kyllinger med Tænderne . Han slaar Folk til Krøbling med det svære Læderbælte hvori han gemmer sine Gulddalere . Han lærer udenlandske Sprog og er ikke til at komme nær . Saadan sejler han og tjener 138 sig op , indtil han omsider slaar sig ned i Aalborg og bliver adstadig , en stor Købmand der nu ikke rakker paa Søen mere men holder andre under sig til at gøre det og selv stabler Varerne op hjemme . Han gaar i sine Pakhuse og snuser til Kryderier , ved nok hvor det kommer fra og hvor det gror . De store arrede Næver faar fin Hud , han gaar med Signetring , i Pell og Hermelin midt om Sommeren . Kun et Par smaa Blyringe i Ørene røber den tidligere Sømand ; af Bondelømlen er der ikke andet tilbage end en svag Dialekt , der ogsaa kan stamme fra hans Rejser , og en uudryddelig Smag for Kaal , Peberrod og anden landlig Kost . Ellers er han den rige Købmand og urokkelige Borger . Og Aarene gaar . Saa sker der noget der faar ham til at opgive sine store Forretninger , sine Gaarde og Grunde , sin Borgerlighed , og tage Søen som fuglefri Mand igen . Hvad den direkte Aarsag saa har været laa Opbrudet i Tiden og i hans Natur , det var Renæssancens mægtige Urolighed der krævede hans Indgriben og udsaa ham til Offer . En Gaade i hans Liv var der vel nok . Det kan næppe have manglet paa personlige Motiver , en eller anden Krænkelse fra Adelens Side der har opbragt ham i hans inderste Væsen , siden han som en saa uforsonlig Hævner brænder de 139 mange Herregaarde af . Der har været Blod imellem ham og Herremændene . Man kan ikke lade være at mindes Michael Kohlhaas , med hvis Skæbne han har mange Lighedspunkter . Det er det samme Hjærte , den samme Trods , som holder længe og bliver stadig vildere . En man har tirret . Og en som gaar durk . Nu er det saa længe siden , at det næppe lykkes at opspore Grunden til at han gik amok . Men vil vi forstaa den Energi der rettede ham imod hans Død som en Kugle mod Pletten , maa vi se om vi kan finde den i os selv . Hans Betydning for os ligger i hvad han var som Udtryk for sin Tid , og hvad hans Tid er værd for vor egen . Man kan sige det er en Nødvendighed for Skipper Clements Karakteristik , at hans Levnedsløb er os saa ubekendt i Enkeltheder som det er . Historien har ikke bevaret paalidelige Efterretninger hverken om hans Fødsels - eller Dødsaar , ingen Ytringer af ham eller andre tilfældige Træk af hans Liv , han staar for os som den stumme Person i et Drama . Og det var det han var . Rollerne , de store Tirader , blev givet af andre , et Selskab af højrøstede Herremænd og Prælater , der hujede op om Blodbadet i Stockholm , hvor nogle Snese Privilegerede gik al Krigens Gang , en Ynk der hørtes helt ned til vore Dage , hvorimod vi 140 kun har sporet en næsten uhørlig Hvisken om de 2000 elendige Bønder der blev slagtet af Johan Rantzau her i Aalborg efter Nederlaget . De ædle Herrer havde Historien , og Resten havde bare at tie stille . Lige indtil vor egen Tid er Sagen bleven set i god Tro fra Urettens Side , og det er først et moderne Syn der har stillet Sagen paa Benene . Jeg tror Carit Etlar var den sidste der hentede Motiver fra Grevens Fejde til Skildringen af uselige Bønders Udryddelse for ærlig og velbyrdig Bagge Griis ' drabelige Tohaandssværd . Selv nyere Historikere taler om „sammenløben Bondehob " .. . naa , nogen ordnet Hær var det jo heller ikke de stillede i Marken . Set fra loyal Side kunde Skipper Clement naturligvis kun opfattes som udædisk og forvorpen Overtræder . Men siden har vi med vore egne Øjne set Chr . Berg , der vendte Retten udad paa Historien igen , vi har oplevet Systemskiftet , der hvad ellers man har at indvende derimod betød en Principforandring , en Omvurdering fra Grunden af de politiske Værdier i Danmark . Denne Omvurdering renser Skipper Clement i hans Grav for Oprørsnavnet og gør ham til Gennembrudsmand og Frihedshelt . Skipper Clements Oprejsning falder fire runde Aarhundreder efter hans Død . For den Bevægelse han 141 var med i og satte Livet til paa er den samme som vi nulevende endelig har set sejre , den danske Bondes Frigørelse . Skipper Clement levede i den store Gæringstid , der kristeligt fandt sit Udtryk i Reformationen , men som var Gryet for hvad der senere er bleven til det moderne Demokrati . Reformationen var i sit Anlæg politisk , det var Almuen der begyndte at skride . Menigmand opdagede , eller blev gjort opmærksom paa , at der var vel mange der red paa ham . Der rørte sig en gammel Erindring hos Bønderne om at de oprindelig havde været fri og endelig kun havde lejet Magten ud , nu følte de Lyst til at sige Lejemaalet op . Det gjorde Jyderne med Knud den hellige i sin Tid , da han ikke holdt sine Forpligtelser ; de kom og sagde op og havde en Øxe med . Men nu var det fra den katolske Gejstlighed , bistaaet af Herremændene mere end fra Fyrsterne , Trykket kom overalt i Evropa . Kravet paa en Reform var almindeligt , og den nye Aand hentede Næring fra Tidens mægtige Udvidelse , Opdagelsesrejserne , Bogtrykkerkunsten , hele Folkeforaaret . Kirken ejede omtrent en Tredjedel af al Jord , og Bønderne rejste sig overalt for høfligt at tilbyde Præsterne al Pladsen hinsides imod at faa Udlæget igen . Men Mageskiftet gik ikke saa hurtigt . I Tyskland løb Bondekrigen ud i Spektakler der endte med at gengive Fyrster og Prælater Magten om end paa en anden Maade ; før havde de plyndret Folket paa Latin , nu gjorde de det paa Tysk . Luther tog Biblen fra Paven men kun for at give den med samt hvad der hang ved af Jordegods til de kronede Herrer . Ogsaa andre Steder lammedes Bevægelsen gennem mere eller mindre naturlige Kompromiser . Renæssancens Frugt , der skulde være en social Frigørelse , visnede ind til Teologi . Kun ovre i det ny Land , Amerika , fik Bevægelsen Lov til at udfolde sig nogenlunde frit . Og hvad Renæssancen lovede har vi først set indfriet i vore Dage . Ogsaa i Danmark blev Bondebevægelsen kvalt , som De véd . Her havde vi ellers det Særsyn at selve Kongen gik i Spidsen som de bredere Stænders Befrier . Det er svært at sige hvor godt Kristian II i sit Hjærte undte Bønderne , men som Stillingen var laa det i hans Politik at bruge dem mod Herremændene . Og havde hans Planer haft Held med sig , var Bønderne sikkert bleven brugt til mere . Kristian II var , inden Landflygtigheden gjorde ham til en Stakkel , en af de sjældne Imperatornaturer , hvis Væsen kræver Udvidelse og Erobring . Det vides at han naar den nor - diske Union var sikret agtede sig til England med den 143 gamle Fordring fra Knud den stores Tid paa Tronen ; han havde Appetit paa andre store Stykker af Evropa og ønskede sig Magt paa Havet og Part i de nye Fastlande hinsides Atlanterhavet , Planer der jo nu kun ser ud som vilde Drømme ; men Englands Historie viser os dog , at Fremtiden havde en saadan Karriere i sit Skød for den der kom og gjorde den . Danmark havde lige saa store Chancer under Kristian II for at blive den ledende Magt i Verden som de øvrige evropæiske Stater , og havde Kongen haft Medgang kunde vi nu have mødt vort eget Sprog hvor som helst vi kom hen , fra New York til Singapore og Melbourne . Det er denne Tanke der endnu gør det muligt for en Dansker , til Trods for kontrær Historie , at sætte sine Ben paa angelsaksisk Grund og føle sig som Parthaver af Jorden . Og det er hvad jeg har ment med den jyske Bevægelse , der altsaa som man vil se betyder noget andet end Lokalpatriotisme eller narrevorn Pukken paa et Landsmaal . At Jyder viser særlige Forudsætninger for at slutte sig som Medborgere til et Verdenssamfund , der er skabt af andre , ligger dels i at vi staar dem nær ved Raceslægtskab , og dels i at Bondens Suverænitet altid er bleven bevaret med den 144 sikreste Smag i Jylland . Det er jo ogsaa fra Jylland den moderne Venstrebevægelse har hentet sine Førere . Udviklingen i vor Tid har imidlertid ført det med sig at nationale Grænser er af en mere og mere illusorisk Betydning . Men det er større at overlevere et Verdensrige til den internationale Kultur end en forstokket Provins . Krigere kan nedlægge Vaabnene , et Folk der kun har strejket faar sin Pardon og kan gaa . Mennesket lever ogsaa af en vis Pragt i Sjælen . Den Dag i Dag kan vi varme os i Kristian Ils . Kongstanke , men det vil aldrig blive hilst som frugtbart , at den danske Adel paa hans Tid foretrak at sidde i nærsynet Egoisme paa deres Gaarde med Ryggen til Udverdenen og nægte enhver Deltagelse i ny Forsøg bare betænkt paa i Kompagni med Gejstligheden at pine Afgifter og Smaaredsel ud af Bonden . Et Land er saa stort som de Folk der bor deri ; den danske Adel fik da sin Provins som den vilde have den . Indvendig Splid , Kræfterne vendt i forskellige Retninger , Horisontløshed og gold Klasseforblindelse hindrede Danmark i at holde Niveau med andre Stater . Og dog har vi set Kræfter , der i Aarhundreder blev hæmmet men ikke ødt , vinde frem og komme til deres Ret . Paa 145 Skipper Clements Tid kunde danske Herremænd i naiv og brutal Selvhævdelse isolere en glimrende Kraft som Jens Andersen Beldenak uden andet Argument end at han var et Barn af Almuen , og paa saa ussel en Modgang spildte Jens Andersen et helt Livs overdaadige Geni . Naar man med Beundring og Sorg tænker sig , hvad denne Mand kunde have udrettet , kan man ikke lade være at hilse det som en motiveret Hævn af Skæbnen , at vi i vore Dage har set en Bondesøn og Degn skride med født Avtoritet hen over Hovedet paa alle mulige og umulige Honoratiores . Alle Parter vilde have vundet ved , om dette Syn var bleven set allerede for 400 Aar siden . Imidlertid , nu har Tiden sejret , Bønderne er kommen til Magten her i Landet . Men hvis vi vil bevare den , kan det være gavnligt at tilegne sig den Lære der ligger i Skipper Clements Forlis . Grunden til Nederlaget her i Aalborg , der drog 400 Aars Fortrykthed efter sig , laa i at Bønderne havde aflagt at føre Krig . Hundrede Aar i Forvejen fratog Kristoffer af Bajern de jyske Bønder Retten til at bære Vaaben , siden den Tid havde de tabt , maaske ikke i Selvstændighedsfølelse , men i Evnen til at hævde den . Og det er min Anskuelse , som jeg ikke vil skjule for Dem , at den danske Bonde den 146 Dag i Dag viser Spor af at have taget Skade af den lange Afhængighed . Han har genvundet sin Magt men endnu ikke sin Karakter . Jeg skal ikke komme ind paa politiske Partispørgsmaal , der i Øjeblikket er brændende , men holde mig til den folkelige Moral , og her er det min Overbevisning , at vi ikke vilde have taalt en Forbryder i vor Midte , hvis vi helt havde genvundet den offentlige Smag , der i lige Grad udmærker fri Mænd og gør dem til Soldater derfor . Jeg tror uredelige Naturer foretrækker at aande en anden Luft end den hvori det kunde hænde de fik en Kugle i Lungerne . Det var vore Fædres Begreb om Forsvar at hver Mand stod inde for sin Sag med sin Person , en Aand der bidrog heldigt til at klare den sociale Atmosfære . Krig er en meget civil Ting og vigtigere som indre Anliggende end hele Forholdet udadtil , hvad enten det er haabløst eller ej . Siden jeg nu er i Færd med at revse Dem skal De mindes om et andet beskæmmende Træk fra Affæren ved Aalborg under Grevefejden . Først viste Bønderne altsaa — vore Forfædre — at de ikke forstod at slaas , de var ikke fulgt med deres Tid , mødte op med hjemmegjorte Spyd og et Fond af oldnordiske , maleriske Bjørnekræfter imod Johan Rantzaus Strategi og for sin Tid langtrækkende , moderne Skyts . 147 Men da Slaget var tabt greb de i deres Fortvivlelse til en Transaktion jeg ville ønske ikke at skulle tale om , de gik i Handel med Sejrherren om Udlevering af deres Fører , imod at slippe selv . Denne Fremgangsmaade er det vi senere har set her i Landet under Navn af Forlig . Den lader sig undskylde , navnlig fordi det er dem der beholder Marken der kommer til at føre Forsvaret , og som jo ikke gærne stikker Øjnene ud paa sig selv . Bønderne tjente nu ikke noget ved det den Gang , de blev undlivet eller gjort ejendomsløse alligevel . Det var vel nok et enestaaende Tilfælde , ellers plejer Utroskab at lønne sig fedt . Saa gik Bønderne da under Aaget , og Skipper Clement mistede sin Hals . Der er noget i hans Ulykke der faar mig til at tro , at han har taget sig den let . Nok har han været en barsk Mand , men han behøver ikke at have savnet Humor . Kanske har han kendt Visen om Jon Rimaardssøn og draget sig den til Minde i sit Fald . Den handler om et Skib i Havsnød , hvis Besætning ofrer Kaptajnen til Søen for selv at blive frelst . Javist . Siden druknede de jo , uden Fører , som et Kuld Hundehvalpe allesammen . — Men da Jon Rimaardssøn skal dø , falder han paa Knæ for Masten i Mangel af Præst og aflægger med henrivende 148 Enfold følgende Skriftemaal : Lokket saa haver jeg mangen skøn Enke Og daaret saa mangen Mø , Men det kom aldrig udi min Hu , Jeg skulde paa Havet dø . Lokket saa haver jeg Enker , Og daaret saa mangen Viv , Men det kom aldrig udi min Tanke , Jeg her skulde miste mit Liv . Jeg haver ganget paa Helsingborg , Bedreven baade Hor og Mord , Saa mangen ærlig Bondesøn , Begraven i hedensk Jord . De hellige Kirker haver jeg brudt Og Klostre haver jeg brændt , Saa mangen haver jeg stolt Jomfru Paa Hæder og Ære skændt . Den rige Krist i Himmerig Jeg takker her for sin Naade . . . Det var grove Ting Jon Rimaardssøn lettede sin Fribyttersjæl for ; jeg sigter ikke Skipper Clement for dem allesammen . Men jeg tror han er gaaet til Retterstedet med den samme svulmende Følelse af at have levet , af at have været sig selv helt igennem , længe nok til at det nu skal smage at dø . Blodige var hans Synder , hjærtelig begaaet , og nu er han virkeligmoden til Leen . Han har levet sit Liv i Frihed , delt 149 ondt og godt med sin Tid og taget den som den var , fyldt den og ladet sig fylde af den . Nu takker han i sin sidste Stund for Livet og velsigner sin Død . Men lad os der lever enes om at sætte den urolige Skipper et Monument her i Aalborg , hvor han har tjent sig op , og hvor han var for urolig til at bo , Aalborg , som han alligevel vendte tilbage til , og hvor han blev forraadt . Lad os en Gang indrømme , at vi i vor Nød sveg ham , og lad os saa siden glemme det . Skipperen skal staa evig i Bronce og minde os om den jyske Aand der sejrer , Selvstændighed og Almenaand . Han skal fortælle os , at der er værre Ting til end at dø : at være en levende Ubehagelighed for sig selv . Det var det Skipperen aldrig blev . Sæt ham paa en Plads hvor Bønderne kommer ind fra Landet , for at de kan glæde deres Øjne ved at denne Mand dér i Harnisk , væbnet til Tænderne , var en af deres egne , en Bonde der stod paa sin Ret . Vend hans Ansigt mod Fjorden , ud mod Kastevindene paa den blaa Alfarvej , for at vi idet vi følger hans Blik kan blive mindet om den aabne stormende Verden der udenfor — Columbus Vej — der fristede Skipper Clement og blev hans Skæbne . 142 KRITIK OG DIGTNING Paa en Anmodning fra „Kommissionen til Bevaring af danske Forfatteres Manuskripter og Breve " om at sikre det kgl . Bibliotek Manuskripterne til mine forskellige Arbejder , mulige Forarbejder og Udkast til disse , samt af mig modtagne Breve fra literære Personligheder i Indland og Udland svarede jeg i Politikens Kronik for 25 . April 1910 følgende : Mig bevidst findes der ingen Kladder eller Udkast til mine trykte Værker , da alle saadanne Papirer som mine kunstneriske Formaal uvedkommende tilintetgøres af mig efter deres Brug . Skulde noget findes , erklærer jeg det for Offentligheden utilhørende og nedlægger Forbud mod dets Fremkomst paa Tryk eller Anvendelse til Bedømmelse af mit Forfatterskab . Angaaende Breve fra mig til Andre eller fra Andre til mig modsætter jeg mig deres Udlevering til nogensomhelst offentlig eller privat Haand og forbeholder mig ved testamentarisk Be - stemmelse ganske og for altid at forhindre deres 151 Publikation . — Da et Spørgsmaal herved er kommet frem , som har beskæftiget mig før , navnlig i Anledning af Ibsens Breve og de literære Kasser med Ragelse der er bleven stillet til Avktion efter hans Død , og da Dr . Brix ogsaa nylig i Politikens Kronik har gjort Rede for Synspunktet for Kommissionens Virksomhed , finder jeg Tidspunktet passende til at tage Standpunkt til Sagen . Gør som Ibsen , mener Dr . Brix og vil have at Skribenterne skal gemme alle deres Udkast , Varianter og Forarbejder til en Eftertid — som om det ikke var Kunstnerens fornemste Bestræbelse netop at tilbagetrænge Forsøget , det Ufærdige , til Fordel for hvad han har villet , det der skal staa ! Jeg véd ikke om Ibsen selv , med fuldt Overlæg og endnu tilregnelig , har givet sit Minde til at man offentliggjorde hans Hjernevindinger , eller om det bare er hans Arvinger der har gjort Forretning med gammelt Papir , men det der er sket er i hvert Fald stik imod Kunstens Væsen og Mening . Betragtet fra Bogmarkedet sker der vel ingen Skade naar en Mand der har skabt sig Ry som en stor Digter udleverer sine Recepter og godvilligt reducerer sig til en Farmacevt , men der er et Fald deri som Lite - raturen , Aandens Frigørelse fra Bogstaven , maa tage 152 Afstand fra . Digteren er kun et Menneske , over Mennesket staar imidlertid Illusionen , og ikke en Gang den der selv har frembragt nye aandelige Værdier , bør svække dem ved at give Adgang til Tekniken . Næringsdrivende og Dilettanter om det ! Hvad sagde Frederik V . Hegel ikke til Ibsen : „Deres Arbejder staar hvert for sig som klare , karakteristiske Helheder , hvis Betydning ikke bør knyttes til slige smaa Sidebemærkninger , som ubevidst ville arbejde sig ind i Læserens Bevidsthed og efterhaanden bringe et nyt og forstyrrende Element ind i Tilegnelsen , fordi Helhed og Brudstykke nu en Gang ikke harmonerer . " I Sandhed talt som en stor Forlægger og en Mand ! Hvis Literaturen overhovedet har en Hensigt , ligger den for Publikums Vedkommende i den Illusion Værket er mættet med , og det er en Absurditet at ledsage en skøn Indbildning med Nøglen dertil , at give Publikum Stenene til Mosaiken i Hovedet . Men for Skribenten , hvis han er en Skaber , betyder Literaturen mere end de Bøger han skriver , de er Resultatet af en Udvikling , en lang Erfarings - og Opdragelsesproces , hvor de tilbagelagte Standpunkter i allerhøjeste Grad er tilbagelagte og ikke skal skænkes Hensyn igen . 153 Det halve Liv er at glemme , al Selvtræning beror paa dette ene at lade „Kladden " ligge — skulde man saa udlevere den eller tillade andre at grave den op ! Kunsten er at hæve sit Liv over Tilfældigheden — skal alt hvad man efter pinlige Undersøgelser har fjernet fra sit Væsen saa bagefter pilles sammen og forvares i et Museum ? I Kemien gælder Resultatet , Fældningsmidlet fjernes ; ligesom Arkitekten dog ikke pietetsfuldt lader Stilladset blive staaende om sin færdige Bygning . I Literaturen er det Digterværket der skal staa og tilegnes som det staar ; i den udelukkende Interesse for dets Tilblivelseshistorie stikker der en Portion i og for sig meget udmærket Filologi , men ogsaa en god Portion simpelt Forfald . Hele Smagsretningen , for det drejer sig forhaabentlig kun om en temporær Forvildelse , stammer ned fra forrige Slægtleds Syn paa Kritikens Opgave , nemlig at den skulde tjene til at føre ethvert literært Værk tilbage til dets Skaber , saa vidt gørligt til hans Privatliv , skønt det naturligvis i Sandhed fører derfra . Der eksisterer bindstærke Undersøgelser af alle de „virkelige " Bagateller forskellige personligt uinteressante Borgere travlt søgte at befri sig for 154 og hæve sig over gennem deres Drømme . Makulatur ! En Digter har slet ingen Privatliv , han lever i sin Skabertrang til at være anderledes end han er . At slæbe ham frem selv , naar han end ikke anerkendte det Billede hvori han var skabt , men rejste sig selv evige Forbilleder i sin Kunst , det er en profan Forveksling og lægger kun Lag paa vore Eksaminer og vor Uvidenhed . Er det ikke noget at forandre sig ? Grib os saa dog ikke i Forandringerne men tag os færdige , saadan som vi har slidt for det , og som vi kan bruges til Eksempel for andre , i vore Værker ! Tiden synes mærket af denne Ligegyldighed , næsten Ringeagt for det færdige Værk , hvorimod man med gold Nysgerrighed efter at belure Manden ved Arbejdet fordyber sig i Skitsen og Værkstedsinteriøret . Det kommer vel om lidt til at Malerne ophænger Palet og Tuber paa Udstillingen og lader Publikum om Resten ; de yngste Digtere publicerer deres Natskjorte . Et Privatliv har man dog vel , naar det ikke er andet der forlanges . Men Literaturen er endnu , saadan som den altid har været , med eller uden Medbør af Mode og Kritik , Personlighedens iboende Trang til Fornyelse , og det skal ikke gøre den rin - gere om man uden Forstaaelse af Digtekunstens 155 suveræne Teknik giver sig til at samle paa alle de Hylstre og Puppesvøb , Sjælen har forladt . Jeg finder det kun henhørende til den elementæreste kunstneriske Blufærdighed , at man selv gør alt hvad man kan for at forhindre Offentliggørelse af hvad man netop ikke , i sin Tro paa Selvtugt og Mulighed af Opgang , vilde være bekendt for sig selv . Derfor skal mine Kladder , nu som før , blive revne i smaa Stykker . Der skal ikke staa noget Billede af mig eller efter mig , som jeg ikke selv har skabt . Dette er ikke noget Angreb paa Kommissionen . Ikke heller vender jeg mig imod den videnskabelige Metode Dr . Brix repræsenterer , og som i sin Hensigt , den videst muligt drevne Ordenssans og Nøjagtighed , kun paakalder Respekt . Dog bedes de Lærde ikke glemme , at der mellem Kommaerne gemmes Efterretninger om et Liv i Vækst , en indre vigtig Udfoldelse , hvoraf Sporene betyder det mindste . Det er godt at der nu eksisterer en fast Institution , som tager sig af Forfatternes Efterladenskaber . Med samme Iver som den værner om kasserede Skriftstykker haaber jeg den vil sørge for , at en Forfatters vitterlige og udtrykkeligt udtalte Vilje bliver respekteret , og - saa naar han ikke selv kan værge for sig . Naar mine 156 Bøger er skrevne og trykte og rettede og har faaet den Form jeg ønsker de skal have , og jeg er død , forbyder jeg Offentliggørelsen af nogetsomhelst derudover , ogsaa Genoptrykning af Ting der er trykte men som jeg maatte kassere . Breve fra min Haand bliver hos dem de er skrevne til og maa overhovedet aldrig se Lyset . Skulde dette , der foreligger her i trykt og udført altsaa væsentlig interesseløs Form , ikke afgive et tilstrækkelig fast Holdepunkt for Kommissionen , vægrer jeg mig ikke ved , undtagelsesvis fravigende mit Princip , at stille Manuskriptet , subsidiært den gennemrettede og ulæselige Kladde , til det kgl . Biblioteks Disposition . Da Dr . Brix endnu rejste sig efter dette , gav jeg ham følgende : Foran mig ligger et Haandskrift bestaaende af fire sammenføjede Brudstykker , der indtil det var udfundet at de hørte til hinanden mærkedes Alfa , Beta , Gamma og Delta , men som nu under et udgør en Kodeks , efter sit Findested kaldet Codex kurvi papyri . Den er skreven med Blæk , temmelig læselig , hist og her rettet og overstreget ; Underskrift 157 mangler . Idet jeg skrider til at tyde den forudskikker jeg en Formodning om , at Skriftstykket er et af mig affattet Brev , som jeg muligvis af Frygt for senere Offentliggørelse har undladt at afsende og revet i Stykker . Herpaa tyder Findestedet ; jeg fiskede Stumperne op af min Papirkurv . Men naturligvis bør Forskningens Resultat opsættes , til Undersøgelsen er endt . Her følger den tekstkritiske Offentliggørelse : „Kære Dr . Brix ! Maa jeg allerførst takke Dem for Deres ganske vist svage men* ) elskværdige Artikel i Anledning af Manuskriptkommissionen og mit Standpunkt til den . I det væsentlige kan vi aldrig blive uenige , da jeg kun har villet hævde den frembringende Skribents Superioritet overfor Kritiken , hans Ret til selv at omgrænse sin Produktion og til at give Liv til til det han ønsker skal have Liv . Denne Anskuelse deler De aabenbart i Forstaaelsen af Deres Kald . Vi er vant til at Kritiken blæser sig op som et uformeligt Monstrum der sidder og ruger over Literaturen som et bitte lille Offer paa Spidsen af sin allernaadigste Parasittand — den er da ogsaa i Færd med at gaa Hungersdøden i Møde . I Modsætning til dette 158 Misforhold har De paa den smukkeste Maade sluttet Dem til Literaturen som en Nærer og Befordrer . Naar man er vant til at ens trykte Skrifter af den første den bedste Bibliotekskretin , hvis Orm ikke dør , bruges som Nøgle til ens Privatliv og ikke til andet , saa at alt hvad man har for at skildre en Alkoholist f . Eks . er prompte selv at blive indregistreret som Drukkenbolt , naar Kunstens Vej er saa usikker , vil man dog gerne værne om sine utrykte , Ting , der afgiver et endnu sikrere Holdepunkt for ondsindet Fortolkning . Dermed er ikke insinueret , at D e vil gøre det . For De skal jo ikke leve af at spidde de ubetydeligst mulige Forfattere . Med Hensyn til Kommissionen er vi ikke saa uenige som De tror . Det er godt den er bleven konstitueret og altid er der , saa véd en forfulgt Skribent da hvor han kommer hen efter Døden og kan gøre sine Synder op paa en for ham værdig Maade . Jeg antager vi faar gennemgaa vore Kladder og Udkast og sørge for at de ligger kaligraferede efter os — hvis Kommissionen saa vil eje dem ! Naturligvis , den har sin Betydning , det fylder i det mindste op , at Forarbejderne til „Jomfruen fra Lucca " nu gaar Evigheden i Møde , og at Læsemaaderne til Kidde ikke uopretteligt er tabte , ikke at tale om Lækkerbiskener 159 som det Blicher Clausenske Arkiv .. Her har Teksten et stort overstreget Stykke . En Undersøgelse med Lup synes at give til Resultat , at der har staaet endnu en Række Navne , som Brevskriveren antagelig efter nærmere Overvejelse har besluttet sig til at tie ihjel . Her kan med det samme en Hypotese gøres gældende , den nemlig at det sidst citerede Stykke af Manuskriptet er ment ironisk . Rent psykologiske Grunde taler derfor , hvorvel Tydningen ikke kan betragtes som absolut . Hvis jeg ikke som Filolog holdt mig til et berømt Motto af en anden stor Filolog : Teksten paa Bordet , Teksten og kun Teksten , havde det jo ligget snublende nær at spørge mig hvad jeg har ment med det dunkle Sted* ) ; da jeg imidlertid har Selvbeherskelse nok til at afholde mig fra tekstuvedkommende Eksperimenter , vil Problemet næppe nogen Sinde blive definitivt forklaret . Videre staar der : „Vi er altsaa begge i det væsentlige enige om Kommissionens Berettigelse . Endnu maa jeg med en vis Ængstelse beskæftige mig med hvad De lader skinne igennem i Deres iøvrigt saa imødekommende Artikel , nemlig at en Eftertid nok 160 alligevel ikke vil tage det saa nøje med mine Bestemmelser , og at der venter mig en „sikker og frygtelig Gengældelse " for hvad jeg har gjort i at nægte Kommissionen min Fyldepen ( for De ser forfærdelig godt , jeg skriver aldrig Kladde men lader gaa , å la prima , lige fra Leveren ) . Hvad kan De mene ? Naar der ingen Papirer er efter mig , vil man i det højeste have hvad der foreligger trykt , og meget deraf kan ved Gud være kompromitterende nok , men det er da ikke nyt , ikke antikvarisk , mener jeg , saa jeg véd ikke hvad Kommissionen skal faa at vrinske over der . Saa er der mine Privatbreve . Ligger Gengældelsen i at de nok alligevel trods min utvetydigt nedlagte Protest en Gang skal komme frem ? Jeg kan ikke tro det . Man maa respektere en Døende ... jeg vender mig i min Grav jeg kommer som Skelet og gør Strejke , vedtager en Resolution , jeg . . . gaar i Demonstrationstog , jeg ... " Her slutter Skriftstykket . De sidste Linier er utvivlsomt nedskrevne i Affekt . Der er noget af hvad Tyskerne kalder erhaben i saaledes gennem de døde Skrifttræk umiddelbart at være Vidne til en uberygtet Mands afmægtige Stampen mod Brodden . Unægteligt der er de Mange mod en . — Pereat ! Jeg offentliggør dette Brev der i og for sig havde fortjent at forblive i Papirkurven fordi der er al Sandsynlighed for at det ellers , naar det først var havnet der , nok ogsaa havde fundet Vej til Biblioteket og altsaa alligevel en Gang vilde have set Lyset . Hos Heine finder jeg : Es ist eine unerlaubte und unsittliche Handlung , auch nur eine Zeile von einem Schriftsteller zu veröffentlichen , die er nicht selber für das grosse Publikum bestimmt hat . Dieses gilt ganz besonders von Briefen , die an Privatpersonen gerichtet sind . Wer sie drucken lässt oder verlegt , macht sich einer Felonie schuldig , die Verachtung verdient . Tempel - Udgaven Bd . 5 . S . 351 ) . ( Fremdeies : Wie leicht auch die Geschichte eines Dichters Aufschluss geben könnte über sein Gedicht , wie leicht sich wirklich nachweisen Hesse , das oft politische Stellung , Religion , Privathass , Vorurteil und Rüchsichten auf sein Gedicht eingewirkt , so muss man dieses dennoch nie erwähnen , besonders nicht bei Lebzeiten des Dichters . Man entjungfert gleichsam das Gedicht , man zerreisst den geheimnisvollen Schleier desselben , wenn jener Einfluss der 162 Geschichte , den man nachweisst , wirklich vorhanden ist ; man verunstaltet das Gedicht , wenn man ihn fälschlich hineingegrübelt hat . Und wie wenig ist oft das aüssere Gerüst unserer Geschicte mit unserer wirklichen , inneren Geschichte zusammenpassend ! Bei mir wenigstens passte es nie . Bd . 10 , S . 135 ) . ( Netop saaledes . Heine var som man ser ganske klar over Maalet for sit Forfatterskab . Hvor han er sand gaar han jo ud paa dels at frigøre sig for , dels befæste sig i sin Afstamning , han krænger Ghettoen af sig , og han udfolder sig til den rene Jøde , Verdensborgeren , Prometiden Heinrich Heine . I dette Livsværk , der er strængt personligt , ligger Værdien af hans Digtning ogsaa for andre . Folk i Almindelighed stopper op i en Profession , men Digterens Liv er en fri Genopleven af Racens Liv — med ny Start og Haab om at føre den til ny Blomstring . Han er sin egen Skaber og slipper ikke Leret før han balancerer i en Identitet af hvad han føler han er og hvad Omgivelserne vil gøre ham til . Det vigtigste for ham er at bringe uvedkommende Træk til at visne og give væsentlige Liv . Ikke uden Grund ængster Heine sig derfor for , at man skal snuse ham i Stadierne , hente hvad han har tilbagelagt frem igen , Data han netop i højeste Grad fjærnede af sit Liv , og derved reducere 163 ham til det han var i Stedet for at akceptere den Aandsbygning han har rejst . Dansk Kritik gør sig i Øjeblikket skyldig i denne platte Misforstaaelse . Det er just Metoden , at genopsøge Personen bag Digtningen , der med Myreflid bliver anvendt af den kritiske Skole , for hvilken Vilhem Andersen for Tiden staar i Spidsen . Metoden er for Resten ikke en Gang hans egen , den er pietetsfuldt taget i Arv fra en tidligere Generation , Halvfjerserne , der igen havde den fra Frankrig . En nærmere videnskabelig Bestemmelse af den æstetiske Metode i sidste Fjerdedel af forrige Aarhundrede forekommer mig overflødig , den var for at gaa lige til det karakteriseret som simpel Sladder . Man fandt det mere lønnende at kolportere Anekdoter om en Skribent end at forstaa ham . Det mættede Skadefryden mere at klæde en stor Mand af til Mennesket — som om han overhovedet kunde være andet — end at tilegne sig hvad der var i ham af Ide . Begrebet „Digter " blev gjort til et Skældsord . Meningen med hele Æstetiken var jo i Bunden sulten Agitation , det gjaldt om at afrakke de lokale Navne for selv at tage deres Plads . løvrigt vedkommer denne Skole ikke nærværende Slægtled . I mange Aar var den frembringende Kunst stillet totalt i Skygge af Kritikens Kolos og er det 164 tildels endnu . Det er den omvendte Verden som paa Goyas Radering hvor Æslet rider Manden . Udkommer der lad os sige en lille Bog af en Digter , ægte Metal , og er han heldig og gør sine Skrabud , tør han haabe at den rige Kritik lægger endnu et Lispundslod i Vægtskaalen til Fordel for egen Anseelse som Literaturkyndig ved en genial Omtale . Anmeldelsen drøftes Verden over , Digteren .. . har De hørt han gaar med umage Sko ? Hvis dette Kritikens Dorado holder , vil man vel siden en Gang i Fremtiden se en ny almægtig Literaturomtaler disputere for Doktorgraden med en bindstærk Afhandling , der dog nu ikke mere drejer sig om Digterens lille ægte Bog , der forlængst er udsuget , men efter skarpsindige Biblioteksforskninger kommer til en lykkelig Løsning af Problemet om paa hvilken Fattiggaard Digteren er død . At man ikke en Gang ser det Latterlige i Misforholdet mellem det kæmpemæssige Apparat , Magistre , Doktores og statsansatte Universitetsprofessorer i Æstetik , med et svært Skyts af samlede Værker og saa den stakkels Spurv , hvem det hele dog gælder , Digteren med det — bare Navn , ham med den farlige , heldigvis saa foragtede Fantasi og , Gudskelov , med et Privatliv ! 161 Ovenikøbet har man udstedt et Dogme om at den for Kritikens Berømmelses Skyld naadigst omtalte Digter ikke bør svare igen , det er det sidste Ord naar Universitetet har tal et . Straflen for Oprør er øjeblikkelig Idømmelse af flere Aars Mangel paa Omtale , til Kritiken faar Brug for ham igen . Forsigtigt er det dog naturligvis og ogsaa af andre Grunde betydelig friere at holde sig til de Døde . Vilhelm Andersen foretrækker Fortiden ; de store Salige siger jo ingenting . Jeg skulde raade ham til ikke at gaa Nulevende for nær . Nylig har Carl S . Petersen , der ogsaa ved Besked , paavist at Vilhelm Andersen ikke en Gang er korrekt i de vidtløftige Gisninger og Slutninger han publicerer om afdøde Berømtheders komplet ligegyldige Realtilværelse . Det er ikke en Gang sandt , det var slet ikke hende , der var Paludan Mullers „Muse " , det var kanske en helt anden . Grunden vakler under os , sæt at der bliver taget fejl i saa afgørende Ting ! Bibliotekspoesi ! Det gælder rigtignok om Døbesedlen , ellers bliver man vel slet ikke anerkendt som født . Papirmennesker ! Burde man ikke blive enig om at hele Systemet er falsk ? Er det ikke at se Literaturens Verden fra en Kvindes , i og for sig ædle men kvindelige , Standpunkt , alt dette Snuseri i afdøde Navnes Dagligliv ? 165 Gamle Klæder er gamle Klæder , og Kvinder elsker at gemme dem . Hvad er Vilhelm Andersens svære tre Binds Livspoesi om Øhlenschläger andet end den intime Smaasnak der forplanter sig paa Spindesiden bag Mændenes Ryg ? Det er Rokkehovedet der taler her , og Holberg maa holde sin Mund . Der er tilmed dem der gør det bedre , en gammel gejstlig Guldalderdame har just offentliggjort nogle uvurderlige Skatte af Anekdoter om f . Eks . Øhlenschläger , der nok gjorde Vrøvl over Maden . Man skal ligefrem kunne høre Christiane tale mellem Linjerne i de kostelige Memoirer , som jeg da ogsaa ser er kommen i nyt Oplag og sagtens slubres af Folk som end ikke kender en Linje af den skønne Digter . Denne Guldalderinde gør jo Vilhelm Andersen bet ; at han dog ikke i sin Tid sørgede for at faa hende med i sin literaturhistoriske Køkkenroman ! Digterenker publicerer Manden i Sovekammerudgave ; J . P . Jakobsens længe eftersnusede Ungdomssværmerier udkommer ved Hjælp af en Studentinde paa Vej til Magistergraden i Æstetik . Ja , lad i det mindste Kvinder om kvindeligt Arbejde . Imidlertid er den lærde Professor selv bleven en stor Mand , værdig til en Doktordisputats en Gang i Fremtiden . . . jeg vil ikke være personligere end hans egen autoriserede Metode tillader , men sæt Literaturdoktoren af 1950 førte 167 ogsaa hele Vilhelm Andersens Forfatterskab tilbage til hans Person , sæt han f . Eks . afledte alt hvad han har skrevet og tænkt af hans manglende Overmund ? Var det rart ? Dette er en Undsigelse . Med Forbigaaelse af alle mindre literære Schustere , der i et tilsyneladende større Antal end de frembringende Skribenter selv , i hvert Fald i en knusende Majoritet , skønt uden Gnist af Talent selv , tilkendegiver deres Mening om Bøger i Danmark , vender jeg mig mod Hovedmanden i Øjeblikket og frabeder mig Anvendelsen af hans Metode paa mit Forfatterskab . Jeg anser ikke Vilhelm Andersen for en god Literaturkritiker . Som producerende Forfatter i al Beskedenhed men dog værdig at kaldes en Frembringer tilstaar jeg at jeg gennem en rimelig Sammenligning af hvad jeg har skrevet og hvordan man har bedømt det i Danmark har tilegnet mig en omfattende Foragt for dansk Kritik i Almindelighed , som end ikke Vilhelm Andersen har formaaet at afkræfte . Ikke en Gang han aner hvad der foregaar under hans Øjne . Hvorfra skulde han vide Besked . Han har læst Alverden , men han savner Nydannerens Adgangsmærke , Fantasi . Hvis han havde haft det , vilde han vel selv have skabt et eller andet Digterværk ; Lysten dertil synes ikke at have 168 manglet . Men selv som Literaturhistoriker er han blottet for Originalitet . Skabende Indsigt erstatter han ved Massevirkning og Hokuspokus med Sproget , den kendte Vilhelm Andersenske literaturhistoriske Knaldgummi . Hvor han vover sig i Marken paa egen Haand bliver Resultatet et saa uhyrligt , bissegalt Produkt som „Bacchustoget i Norden " . Solidest er han naar han bliver ved Teksterne , i Udøvelsen af den Del af Literaturhistorikerens Hverv der bestaar i at tilvejebringe Oversigter og Resumeer over Fortidens Literaturmasse , som Tiden jo ikke kan blive ved at slæbe med sig i sin Helhed ; her har han i sit stort anlagte Flidsværk „Tider og Typer " præsteret nette Ting . Vendt mod Nutiden derimod , endsige Fremtiden , er han og har altid været desorienteret . Han synes selv at være vidende om at han savner aktuelt Blik , at dømme efter den Famlen , pyntet med Embedsmyndighed i Mangel af virkelig Sikkerhed , han lægger for Dagen . Hvad har han ikke ladet ugjort ! Hvilken Opgave havde der ikke været for en fast Haand , tilstrækkeligt Mod og frem for alt gennemskuende moderne Aand , den at føre dansk Nutidsliteratur ud af Forvirringen og Opløsningstilstanden der er fulgt efter Despotiet fra Halv - fjerserne ! Vilhelm Andersen har vist Vindskibelighed 169 i Retning af ydre Karriere , men i Literaturen har han ikke gjort Nytte for sit Brød . Vovede han Pelsen nogensinde ? Er der en eneste selvstændig Tanke der stammer fra hans Pande ? Stod han op uden for at skære Ansigter og tækkes Damer i klassiske slidte Roller , lod han sin Stemme høre uden ved officielle Ligbegængelser ? Som Literaturkritiker nyder han i Lighed med visse Dyr ikke sin Mad før den er gammel ; Fostret af hans literaturhistoriske Muse er taget med Tang . Tiden , Fremtiden kendes ikke ved ham . Det Danmark han kan udenad har han naturligvis Præceteris i . . . men hvad om Resten overhovedet ringeagter enhver Eksamen ? Dog har Kritiken en meget betydelig Opgave , som Ingen i Øjeblikket magter , at slutte sig supplerende og oplysende til hvad der fremkommer af ægte Digtning . Det ligger i et Kunstværks Natur at Frembringeren for at illudere maa maskere sin Plan ; for saa vidt er han afhængig af Kritiken som han gaar ud fra at denne ser hvad han har for og gør opmærksom derpaa , udenfor Digterværket . Uden et saadant orienteret og sympatisk Svar fra Kritikens Side tvinges Digteren i Længden til selv at rykke frem og be - lyse sit Skema , hvad der uden at befrugte hans 170 Fantasi kun gør ham til Essayist og tager hans Tid . I Stedet for den hjælpende Haand fra Kritikens Side er man tværtimod vant til at arbejde under Følelsen af den ligefrem personlige Usikkerhed der ligger i at Kritiken metodisk og ofte perfid fører enhver fri Fantasidannelse tilbage til dens Ophav og ikke ser andet end en pikant mer eller mindre godvillig Afsløring deri . Kritiken har haft Støtte for sin Trafik , det er vist , i de Lofter fulde af seksuel Bekendelsesliteratur forrige Aarhundrede udtømte sig med ; men er Jorden ikke bleven ny og ung siden , har den ikke altid været det , er der ikke andre Ting end Artisters som oftest temmelig uappetitlige Liv i Promiskuitet ? I hvert Fald , en saa plat og i Længden naturligvis ganske afmægtig Metode skal ende med at gøre Literaturen gold og Kritiken prostitueret . Digteren er en Mand i Udvikling , en Type under Forvandling . Fantasi er Variationens Gave . Ivan Kritiken ikke aabne sig for ham , kan den ikke følge ham , faar den staa med hans aflagte Klæder . Den lille Glæde har en fattig Sanger dog , at han fra sin dunkle upatenterede Tilværelse kan se hans Herlighed Kritikeren stoltsere omkring i et Par af hans gamle 171 Bukser . Jeg beder om at dette maa blive opfattet som et Angreb . Naar Følgerne viser sig ønsker jeg Kredit for at have været den angribende Part , selv om man efter gældende Kotume skulde lade saa lang Tid hengaa i Tavshed at Chargen kan anses for glemt , hvorpaa man selv tørner ud med et originalt Overfald . Jeg anbefaler Literaturoutsidere og Bevarere af Bøger at dividere hvad danske Kritikere skulde publicere om mig i Fremtiden med nærværende Antikritik . Kritiken er til for at være en Bro mellem Digteren og Publikum ; men har man nogensinde set en Skribent slippe frem til Læseverdenen uden efter mangeaarige industrielle Forhindringsforsøg fra Kritikens Side ? Hvilken Nordbo , der er trængt igennem i Udlandet , har ikke bagefter med Berømmelsens Kaabe maattet dække sine Landsmænd og de Ar han havde bag i efter hjemlige recenserende Mongrels ? I Danmark maales en Skribents Succes ved Omfanget af den Ligegyldighed eller Forfølgelse fra Kritikens Side og den hensynsløse Efterligning fra andre „Frembringeres " han er Genstand for . Provins ! Den Fordel har man dog overfor Anmel - deren , at mens han er nødt til at læse den foragtede 172 Skønliteratur , som han snylter paa , kan man lade hans Skedevand urørt . Det Parti har jeg taget . Dansk Kritik læser jeg ikke mere , saa den ædle Umage er spildt . God Jagt ! 166 Nærværende Artikelsamling har været trykt før , i danske , norske og tyske Blade og Tidsskrifter . De er fremkommen i aktuelle Anledninger , men et bestemt fjernere Synspunkt er fastholdt under Udarbejdelsen , efter hvilket ogsaa Udvalget er gjort . De staar her væsentlig uforandrede med enkelte Rettelser og Tilføjelser . Nyt for danske Læsere er det andet Stykke om Bjørnson , og helt nyt er et Indskud i Artiklen om Mark Twain , en Efterskrift til Artiklen om Tyskland og Danmark samt det sidste Parti af Kritik og Digtning . Vodskovs Portræt er tegnet kort efter hans Død af H . Deuvs . Bogen slutter sig til „Den ny Verden " . JOHANNES V . JENSEN NORDISK AAND KRONIKER OG KARAKTERISTIKER GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG 