text: MARIEHØNEN JOHANNES V . JENSEN Digte Digte . 3 . Udgave . ( 1921 ) — Aarstiderne . 2 . Oplag . ( 1924 ) Verdens Lys . ( 1926 ) — Udvalgte Digte . I „Gyldendals — smaa Digtsamlinger " . ( 1929 ) — Den jydske Blæst . Digte 1926 - 1930 . ( 1931 ) . — Paaskebadet . ( 1937 ) . Fortællinger og Myter Himmerlandshistorier . Komplet Udgave . 7 . Oplag . ( 1933 ) Kongens Fald . 4 . Oplag . ( 1922 ) — Madame d ' Ora . — 4 . Oplag . ( 1922 ) — Hjulet 4 . Oplag . ( 1920 ) ( Dramatiseret Udgave med Titlen „Sangerinden " . 1920 — Skovene . 4 . Oplag . ( 1925 ) — Eksotiske Noveller . 3 . Udgave . ( 1925 ) - Myter . I - III Bind . ( 1924 ) — Ved Livets Bred . Myter IV . 2 . Oplag . ( 1928 ) — Pisangen . Myter V . ( 1935 ) — Korn - marken . Myter VI . ( 1932 ) — Sælernes Ø . Myter VII . ( 1934 ) . Dr . Renaults Fristelser . 6 . Oplag . ( 1935 ) . — Gudrun . 6 . Oplag . ( 1936 ) . — Darduse . ( 1937 ) . Den lange Rejse Det tabte Land . 2 . Oplag . ( 1935 ) — Bræen . 11 . Oplag . 1935 ) — Norne - Gæst . 2 . Oplag . ( 1923 ) — Cimbrernes ( Tog . 4 . Oplag . ( 1935 ) . — Skibet . 6 . Oplag . ( 1935 ) — Chri - stofer Columbus . 2 . Oplag ( 1921 ) . — Den lange Rejse . Samlet Udgave I - II . ( 1938 ) . Essayer Introduktion til vor Tidsalder . 3 . udv . Udgave . ( 1929 ) — Æstetik og Udvikling . ( 1923 ) — Hamlet . ( 1924 ) — Evolu - tion og Moral . 2 Oplag . ( 1925 ) — Aarets Højtider . 2 . Oplag . 1925 ) . — Dyrenes Forvandling . 2 . Oplag . ( 1927 ) — Aan - ( dens Stadier . ( 1928 ) — Retninger i Tiden . Artikler 1925 - 30 . 1930 ) — Form og Sjæl . Portræter og Personligheder . ( 1931 ) — Paa danske Veje . 2 . Oplag . ( 1931 ) — Det bli - ( vende . Tankens Revolutionering i det 19de Aarhundrede og Tilbagefaldet i det 20de . ( 1934 ) — Nordvejen . ( 1939 ) . Fra Fristaterne . ( 1939 ) . — Johannes Larsen og hans Billeder . ( 1920 ) . — Thorvald - sens Portrætbuster . ( 1926 ) . MARIEHØNEN MYTER, OTTENDE BIND GYLDENDALSKE BOGHANDEL - NORDISK FORLAG - KØBENHAVN -MCMXXXII JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1940 BY GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG - COPENHAGEN OPLAG : 2500 EKSEMPLARER PRINTED IN DENMARK GYLDENDALS FORLAGSTRYKKERI KØBENHAVN INDHOLD Side Mariehønen 7 Tupajas Forfremmelse 15 Grønsværen 28 Hotelbranden 33 Stenalderfilm 42 Hvad Fatter gør , det er altid det rigtige 66 Rensdyrjægeren 73 Til Seksdagesløb 86 Paa Elgjagt 91 Vejviseren 104 Monarken 115 MARIEHØNENManuskript til en Tegnefilm . 1936 ) . ( TIL Walt Disneys Genius staar jeg i Gæld for følgende Forsøg paa at komponere en Tegnefilm . Den er ikke skrevet i Haab om at se den opført , noget for Øjet , men kun privat , som en Film i Sproget , for at adsprede mørke Tan - ker . Den Forraaelsestilstand der er indtraadt mellem Nationerne i den Tid vi lever , og som arter sig saa fatalt at den for - værrer sig netop ved de Bestræbelser man gør sig for at af - vikle den , kan intet Enkeltmenneske værge sig imod . Fornuf - ten tier . Men Haab og Tillid flygter over i Kunsten . Og Tegnefilmen , den suveræneste af alle Kunstarter , har her haft en Mission , megen gammel simpel Trang til Munterhed er bleven forløst af den , man bliver Menneske igen , haarde Knu - der løser sig , naar man ler igen en Gang . Tegnefilmen kom - mer fra Amerika , det store unge Land , hvor et Overskud af Livslyst baner sig Vej , hvad der saa sker . Midt i en formør - ket Tid har Walt Disney og hans Lige skænket Verden en hjertelig Latter . Man har i Aar ikke vidst om Verden vilde staa til Paaske . 8 MARIEHØNEN Et Par Dage fik man ingen Aviser , derimod laa der et Lig - lagen paa Jorden , vi fik en hvid Paaske . Verden stod Paasken over , men hvordan det siden vil gaa er der ingen der ved . Paa en Potteplante kommen fra et Drivhus fandt jeg imid - lertid en Mariehøne , for tidligt , men et Varsel om Foraar . En lille Pige fik den at lege med , og Mariehønen løb hende over den buttede Haand som en lille rød Perle , rask holdt hun den anden Haand for , og den løb ogsaa over den , Haanden rundt , og over paa den anden igen : lang Vej , uden at komme af Stedet , som det gaar saa mange af os ! Den lille Pige vilde at Mariehønen skulde flyve op til Vorherre og bede om godt Vejr , og da den havde løbet længe nok fra den ene Haand over paa den anden stak den virkelig ogsaa Vingerne ud , nu kunde det være nok , og beredte sig paa at flyve ; i det samme kom jeg til at se Tegnefilmen for mig . I engelsktalende Lande har man den samme Tradition om Mariehønen som vi har her i Danmark , hvor den kendes af ethvert Barn , ladybird hedder Mariehønen i England og Ame - rika . Paa Fransk hedder den béte á bon Dieu . Forestillinger fra katolsk Tid knytter sig til den . Endnu længere tilbage , i den nordiske Oldtid , talte man om Frejas Fugl . Hedensk eller katolsk , man har i hvert Fald tidligt sat Mariehønen og Him - len i Forbindelse med hinanden . En Tegnefilm om Mariehønens Himmelflugt vil saaledes blive forstaaet i alle Lande Jorden over . Her er den : Man er i Kræets Verden , en Underverden , hvor kun kry - bende Ting , Orme og Maddiker , lever , ernærer sig og ligger i Kiv med hinanden , et hæsligt kriblende Liv , bundet til Jor - MARIEHØNEN 9 den , paa Kaalblade og i en Grøft , over og under Vandet , med en lav skummel , materiefarvet Tusmørkehimmel ovenover . Almindeligt Æderi over det hele , store kødfarvede Kaal - orme med Sakse i Munden klipper den ene Bid af et Blad efter den anden , nidkært med Briller paa Næsen , og Bladene de sluger er store ferske Aviser , lige fra Rotationspressen , Times , Le Temps , Chicago Tribune , World etc . etc , nyeste Nyt , Øjnene staar paa Stilke bag Brillerne , og alt , Kæmpe - overskrifter og Annoncer , Sværte og Papir , Alting gaar i Maven paa Larverne , det er den Næring de bliver fede af . Det kan nok være det knitrer hos dem . Maalerlarverne har travlt , de skridter deres Besiddelser af paa et Kaalblad og geraader i Strid , maaler den ene Gang efter den anden , og der kan man selv se , hele Bladet tilhører den ene , og tilhører ogsaa den anden ! Bladet er et meget tydeligt Landkort over en Provins , ribbet af Floder og med klare Grænser , selvfølgelig , Maalerlarverne ejer dem alle - sammen ! De strækker sig og snyder med Favnemaalet , maa - ler sig en Pukkel til og rejser sig i hele deres Længde mod hinanden , med Sugefødderne et godt Stykke inde paa anden Mands Ejendom , haabløs Uenighed ! Maddikerne , en Seng af Maddiker , vrimler i en Pøl og lader til at leve af hinanden , en blind Verden der er gaaet Levende i , noget forfærdeligt . Skælbidere tager som smaa Tanks Forhindringer og Løbegrave i Terrænet , og Bombar - derbillen fører sig frem , kraftigt beskydende en Fjende bagud . Myrearmeer marcherer op i sluttede Kolonner saa langt Øjet ser og leverer hinanden Slag , og ovenover er Luften sort af Flyvere , Bierne der har forladt deres Kuber og sværmer , al - 10 MARIEHØNEN mindelig Ragnarok . Men nedenunder i Vandet stiger Dykker - edderkopper som Undervandsbaade op og ned i Vandet , mens Torpedobaade i Form af Damtæger gør Fremstød i Vand - skorpen . Lange Guldsmedelarver stryger som Galejer om - kring mellem Vandplanterne med en Knivtang i Munden og trækker Orme som Søm op af Dyndet . Og allernederst paa Bunden , Hu , Hesteiglen ! Det er en skummel snæver Verden , Kræets Verden . Og fra den levrede Himmel ovenover drypper det ned i den , tykke Vædsker , Edder , som gør Underverdenen endnu mere sli - met og ækel . Da kommer der en Mariehøne krybende , rød som en Draabe Lak og med sorte Prikker paa , den triller afsted uden synlige Ben , som en Frøken med Krinoline paa , og fimrer med Følehornene , synes aabenbart ikke om Opholdsstedet og leder efter en Vej at komme bort derfra . Den bestiger et Straa og runder Spidsen , kryber videre med Hovedet nedad til Straaets Rod og er lige vidt , samme Sted som hvor den be - gyndte , den forsøger et andet Straa og ender ved Jorden igen , efter en Omvej i Højden , det fører ikke til noget . Men tredje Gang efter at Mariehønen er kommen øverst op paa Toppen af et Straa bestemmer den sig til at flyve . Der træn - ger smaa Vingeflige ud af Ryggen paa den , den skiller Dæk - vingerne ad som to Laag og breder Florvingerne ud , det viser sig at den har tre , lange smalle Skinner , som begynder at rotere , og samtidigt bliver Følehornene til en Propel , der staar som en Glorie foran Næsen af den ; som en lille Auto - gyro hæver Mariehønen sig op i Luften , maler i en lidt hæl - MARIEHØNEN 11 dende Stilling tilvejrs og søger ovenud af denne skumle Ver - den . Den vil op til Vorherre og bede om godt Vejr . Jorden svinder under den . Set højt oppe fra tager den sig ud som et Maanelandskab med Kratre , Granathuller og Løbe - grave , Træer med bortskudte Kroner , en By i Ruiner efter Bombardement , og Resten et No - mans Land , bevokset med Valmuer ; i Horisonten over et Højdedrag og over paa den anden Side af det Soldatergrave , hvide Kors , som et Gen - gangeri af Regimenter og Divisioner , Geled bag Geled , Kva - dratmile af Kors ; jo højere Mariehønen kom , jo flere den saa . Omsider svandt alle Enkeltheder paa Jorden og skjultes tilsidst af Skyerne . Det var en streng Vej videre op , Mariehønen maatte gen - nem et Uvejr , hvor Torden og Lyn rasede , sorteblaa Skyer flød omkring som fligede Uhyrer , Polyper med skelende Øjne , som rakte Fangarme med Sugekopper ud efter Auto - gyroen , Lynene knitrede efter den med Kløerne som mange - benede Ildkrebs , og gennem Huller i Skyerne øjnede Marie - hønen hvad der ventede den , hvis den styrtede ned , en skrækkelig Afgrund med savtakkede Bjerge nede paa Bun - den , som saa levende ud , med Stenøjne i Kløfterne , der lurede efter Bytte . Men Mariehønen hævede sig støt møl - lende med Vingerne ovenud af det vilde Vejr , Himlen aab - nede sig og begyndte at blive blaa ovenover den . Heroppe i de øvre Luftlag møder den Fuglen Rok , som bliver synlig i det Fjerne som en Prik , men hurtigt vokser i Størrelse , til den er lige paa , med et Vingefang som de største kendte Aeroplaner , et Kondorhoved , med en Guldkrone paa , og med en nylig røvet Elefant under sig i Kloen . Mariehønen 12 MARIEHØNEN er altfor lille en Ting til at Fuglen Rok overhovedet bemær - ker den , den krænger over i Flugten og forsvinder i store Kredse ind i en anden Himmelegn med sin friskfangede Ele - fant i Kloen . Idet den vender Bredsiden til observeres en lang Række Vinduer i Karosseriet , saa nær at Passagererne med Kikkerter og Kameraer skelnes indenfor . Lufttrækket fra den frembringer saadanne Bøer og Huller i Luften at den lille Autogyro slingrer op og ned og er lige ved at kæntre ; men den genvinder Balancen og møller videre , højere og højere op . Og nu begynder Mariehønen at nærme sig Vorherre . Hans Klædebon kommer til Syne paa lang Afstand , som en hvid svulmende Klodesky , der rager op i de øverste Himle , og heroppe , en Mil oppe , staar der et stort Ansigt , som Snetin - den paa et Bjerg , med et Skæg der hænger som Bræer ned derfra , et Aasyn som Gaurisankar at skue . Og rundt om Gau - risankar svæver der Ærkeengle , som de fineste musselinshvide Fjerskyer , med bare Fødder i Særken , legende paa Harpe og beskrivende store salige Kurver rundt i det azurblaa Himmel - rum . Men bagved Vorherres Hoved staar selve Solen som en Straaleglorie i Guld . Og den lille Autogyro - Mariehøne staar stille i Flugten i det svimlende Rum foran Vorherres Ansigt og nejer , beder om godt Vejr . Næsten umærkeligt nikker det oppe fra allerhøjeste Sted , og Mariehønen nejer igen , staar stille paa samme Punkt med møllende Vinger et Øjeblik , og begiver sig saa i en Glideflugt , der næsten ligner et Fald , nedad mod Jorden igen , med det Løfte den har faaet . Den daler ned gennem Uvejrsbæltet , hvor de sorte Torden - MARIEHØNEN 13 polyper griber efter den og lidkrebsene klipper efter den med det ene Lyn efter det andet , ned paa den syndige Jord . Her hænger Himlen lavloftet som sædvanligt , og Æderiet er i Gang paa Kraft i Grøften . Da kommer Mariehønen med godt Vejr , en Straale gennembryder Miasmerne , fuldt Lys trænger ned over Sumpen , lige til Bunden af det stagnerende gærende Vand . Og da finder der en almindelig Forvandling Sted , af alt det fortærende Kryb , da Lyset træffer det . De store fæle , avis - ædende Kaalorme med Børster henad Siderne og en Torn paa Bagen skrumper ind og forpupper sig , antager Form som smaa ægyptiske Mumiekister , som om Længslen efter en bedre Verden staar skrevet paa dem ; i denne Tilstand nyder de en Overgang Ro , en virkelig Madpavse ; derpaa brister de , og ud folder sig de dejligste Admiraler og Paafugleøjne , aabner Vingerne , som en Fødsel af Farver , og stiger i lette Glidehop , bladende med Vingerne , op i Solskinnet . Maalerlarverne gaar det ligesaa ; efter at de har ligget i Stri - digheder over deres Skel , og været helt hvidgrønne af Ærg - relse , vender de hinanden Ryggen , forpupper sig i en Fart , revner og bliver til lykkelige smaa Sommerfugle , der stiger som Juveler op i Luften . Af Maddikerne i deres Pøl bliver der en Sværm Fluer , smaa Musikanter allesammen , med Violiner , Fløjter og Horn , de ordner sig i Luften som et Orkester og stiger til Vejrs under Intoneringen af en fin sfærisk Musik . Og den lange afskyelige Guldsmedelarve med Knivtangen , den kryber op paa et Skavgræs , bryder Larvehuden , og ud vikler sig det dejligste splinternye Biplan , med Aluminiums - 14 MARIEHØNEN planer og chromforniklede Dele , hæver sig glitrende op i Luften og søger i den eleganteste Flugt næsten lodret til Vejrs , gør overstadigt en Looping og forsvinder i Retning af Solen . Og da Mariehønen saaledes har skaffet godt Vejr sætter den sig paa et Blad , og ser lidt ensom ud der , skal der ikke ogsaa hænde den noget ? Da møller det i Luften langt borte , hurtigt nærmer en anden lille Autogyro sig og viser sig , da den er kommen nær nok , at være den sødeste Mariehane dine Øjne nogentid saa ! Han sætter sig hos Mariehønen , og det er Kærlighed ved første Blik , de folder Vingerne ind og triller sammen Side om Side som to Lakdraaber hen over et Blad . Og Synsfeltet lukker sig om de lykkelige to . Saaledes hentede Mariehønen godt Vejr . TUPAJAS FORFREMMELSE DA kun et forsvindende Antal Mennesker , Zoologer af Fag , eller Folk der har været i Troperne , ved hvad Tupaja er for en Skabning , præsenteres den straks : Tupaja er det videnskabelige Navn for Egernspidsmusen . De fleste er lige kloge , har aldrig hørt om den heller . Paa Engelsk hedder den tree - skrew , den i Træerne levende Spidsmus . I zoologisk Literatur støder man hyppigt paa den , som en Slags Skillemønt ; den repræsenterer et af Stadierne i Pattedyrenes Udviklingshistorie . Menneskets Stamtræ gaar langt ude gen - nem det Trin hvoraf Egernspidsmusen er en endnu over - levende Form . Et Chok udebliver ikke , naar Menneskets Afstamning brin - ges paa Bane , nu er man vakt ; tør det haabes at Nidkær - heden vil have lidt tilovers for nogle oplysende Træk , der knytter sig til Tupajas Naturhistorie ? Hvis man søger at følge med i international antropologisk Literatur og f . Eks . er slaaet ned paa et Skrift , Man ' s Place among the Anthropoids af William King Gregory , kan man danne sig en Forestilling om hvordan det staar i Øjeblikket med Udforskningen af Menneskets Afstamning , hvad man endnu er uenige om , og hvad der kan anses for fastslaaet . 16 MARIEHØNEN William King Gregory , Ph . D . , F . G . S . , F . Z . S . , er Med - lem af the National Academy of Sciences of America , Profes - sor i Hvirveldyrenes Palæontologi ved Columbia Universite - tet , samt Leder af Institutionen for sammenlignende og men - neskelig Anatomi ved det naturhistoriske Museum i New York . Skriftet bestaar af tre Forelæsninger holdt i University College , London , og ved Oxford University , i 1933 , og er foranlediget af et andet antropologisk Værk : Man ' s Place among the Mammals , af en anden kendt Anatom , Frederic Wood Jones , der indeholder Anskuelser som William King Gregory polemiserer imod . Han karakteriserer selv sit Stand - punkt som den ortodokse Darwinisme , til Forskel fra de Slut - ninger Frederic Wood Jones kommer til . Kortelig bestaar Uoverensstemmelsen i at Professor Wood Jones vil lede Men - neskets Afstamning saa langt tilbage i Udspringet at der end ikke bliver Tale om noget Fætterskab til Aberne , de to Lin - jer mødes ikke før helt nede hos Tarsius , et særstillet Led i Halvabernes Udviklingsrække . Herimod fastholder William King Gregory den almindelige Opfattelse , at Aber og Men - nesker har Stamtræ tilfælles , og at Afgreningen først finder Sted forholdsvis sent , paa et Trin hvor den fuldt udviklede Abe og det primitiveste Menneske endnu staar i Linje med hinanden . Man forstaar at disse divergerende Anskuelser jo ikke be - ror paa Skøn , eller Ønsker om at det skal se saadan eller saadan ud , de er Resultatet af livslange , minutiøse Under - søgelser i den sammenlignende Anatomi , Knogler af nu - levende og uddøde Dyr lagt ved Siden af hinanden paa Viden - skabsmandens Bord og studeret og endevendt , en til den yder - TUPAJAS FORFREMMELSE 17 ste Finesse dreven Kundskabsgren , hvori Herluf Winge for Danmarks Vedkommende var Mester . Rækken af de kendte Fossilier har Huller , manglende Led , her maa der springes , det kan derfor ikke være anderledes end at forskellige For - skere kommer til afvigende Resultater , i Detaillen , saa længe Fossilrækken ikke er fuldstændigere . Den udvides stadig ved nye Fund , saa der er Udsigt til at der engang kun vil være een Anskuelse , naar alle Led har aflagt deres Vidnesbyrd . Er der nu altsaa Uenighed mellem de Lærde med Hensyn til hvor langt Menneskets Afstamning skal føres ned , til et Trin fælles for de nulevende Menneskeaber og de første Men - nesker , eller helt forbi alle Aber , ned til Roden , de tidligste Firhændede , saa er der ingen Uenighed om at her er Menne - skets Oprindelse i hvert Fald gaaet igennem , saavel som Abernes . Primaterne , den øverste Pattedyrklasse , omfatter Menne - sket , Aberne og Halvaberne ; som et Gennemgangsled staar uimodsagt Tarsius . I den antropologiske Literatur er Tarsius en Skillemønt , ligesom Tupaja , en Jeton der gaar af den ene Haand i den anden , en Gang for alle vurderet ved de Nuan - cer i Tænder og Benbygning der placerer den som en Samle - form med Træk fælles for flere Linjer . Winge stiller Tar - siiderne nederst paa et Udviklingstrin der har ført op til Halvaber og Aber . I de lærde Processer der føres mellem Zoologer og Palæontologer er Tarsius en Hob smaa Knogler i en Skuffe , men ellers er det da virkeligt et Dyr , som lever paa Malakka og de store Tropeøer , en paafaldende Skabning , af under en Rottes Størrelse , foldet sammen som en Frø og med enormt store Øjne , ligesom et Par Lamper i Ansigtet . 18 MARIEHØNEN Det er et Natdyr , som lever paa utilgængelige Steder i Bam - buskrattet , hvor den gør lange Spring ganske som en Frø . Navnet er afledet af det latinske Ord for Fodrod , Tarsius har tre Længder paa Benet , Laar , Skinneben og den abnormt forlængede Fodrod , der lægger til Benet som et Par Stylter , i oprejst Stilling minder den om visse Springgnavere . Men den har de Mærker , Fingre og Negle i Stedet for Klør , der giver den Rang mellem de Firhændede . Spøgelseabe hedder den paa Dansk , ikke noget lovende Navn , Tyskerne kalder den Koboldmaki , heller ikke helt hyggeligt ; er det virkelig saadant et lille Utyske vi stammer fra ? De øvrige Halvaber , Lemurer , mest udbredt paa Madagas - kar , er hemmelighedsfulde Natdyr , som der hænger Mørke - rædhed ved , Navnet har de faaet af det gamle latinske Navn for onde Aander , anvendt som man ved i Goethes Faust . Til Natsiden i Menneskets Natur svarer Træk fra dets tidligste animalske Oprindelse . Nu maa Tarsius ikke opfattes i bogstavelig Forstand som en Stamform , den er en genievende Art af en Familje med op - rindeligere Træk ; personligt , om man maa sige saadan , har den udviklet sig til Monstrositet , en Specialisering som for - bliver hos Arten , mens andre af Tarsiiderne , Slægtninge der enten er uddøde eller gaaet op i senere Former , har ført Ud - viklingen videre . Disse Slægtninge har haft et almindeligere pattedyragtigt Præg ; vil man vide noget om Typen kan man søge længere tilbage i Stamtræet , og der vil man støde paa Tupaja , Egernspidsmusen . TUPAJAS FORFREMMELSE 19 Som Navnet siger er det en Insektæder , med noget i Ha - bitus der har laant Betegnelse fra en Gnaver . Stamlinjen fra Insektæderne gaar igennem den , op til Tarsius og videre til de forgrenede Slægter indenfor Primaterne . Indtil fornylig har man holdt Tupaja for en Insektæder , men nu er Professor Wood Jones , den samme der vil føre Menneskets Stamtræ tilbage helt hinsides Aberne , gaaet saa vidt at han til Gengæld forfremmer Tupaja og giver den Rang imellem Primaterne ! Slige svære Beslutninger tages imellem Anatomer , efter aarelang Syslen med smaa Kranier , lagt i Række til Sammenligning med hinanden , og efter Kon - gresser og Udveksling af Resultater indbyrdes , saa kommer det , ubemærket , Verden skænker det ikke en Tanke , et stille Knald indenfor Videnskabsmændenes Kreds . Men det skal ikke gaa ubemærket hen . Den rigtige Viden - skabsmand , for ham er Orgiet knyttet til hans Skeletter og Bensamlinger , hvad han har under Hænder , hans Jetons , vi vil gaa ud i Naturen , til Tupaja selv , og trykke dens Pote og se nærmere paa hvad det er for en Skabning der uden at den aner det er gjort til Genstand for en saa høj Udmærkelse som at blive forfremmet til Primat , en Værdighed der er indstiftet af hans Majestæt Mennesket selv , og stemplet af ingen anden end den store Linné . Egernspidsmusen ser ganske ud som et Egern , Malajerne kalder den Tana og staar i et Venskabsforhold til den , som vi gør til Egernet , den er et fortroligt Dyr , et Dagdyr , der bliver set i Træerne og gebærder sig nysgerrigt og visnæset , med intelligent struttende Hale ; man vilde tage det vævre 20 MARIEHØNEN Dyr for et Egern , hvis ikke den lange griseagtige Tryne havde røbet et andet Familieskab ; saa man den paa Tænderne vilde man opdage at det ikke er en Gnaver , men en Insektæder , i nær Slægt med Spidsmusen , Muldvarpen og Pindsvinet hos os . Den er en Insektæder , som i sin Tid , nede ad Kridttiden til , er gaaet i Træerne og af alle Spidsmus har lagt Grunden til den Karriere der ad en lang , lang Vej ikke er endt før hos Mennesket . Det lyder som et Eventyr , og er det ogsaa , men af den Slags Virkeligheden byder paa . Spørger man hvor Insektæderne er kommen fra , saa siger Zoologerne at det er omdannede Pungdyr , som har bevaret noget af Formen fra det oprindeligste Pungdyr , Pungrotten , Opossum , kendt fra Sydstaterne i Amerika og omfattet med Kærlighed af Negerbefolkningen , som spiser den — uden at have Krydderi nødig til Maden . Opossum er igen kommen af et forvandlet Krybdyr . Opossumansigtet stikker igennem endnu oppe hos de smaa Rovdyr , Mongusen , Ichneumon , Il - deren . Men den Fortsættelse af den der som Spidsmus gik i Træerne udviklede sig i en helt anden Retning . Det er Livet i Træerne der har ført til de højere Pattedyrs Overlegenhed , om man vil deres Opstigning , idet det dog be - mærkes at det paa et givet Trin blev nødvendigt at stige ned fra Træerne igen , for at bringe det videre . Træerne er en Skole Primaterne har maattet gennemgaa ; og ethvert Men - neske har da som Dreng haft Tilskyndelsen i Lemmerne endnu . I Anledning af Tupaja og dens ret store Hjerne , som udvider Hjernekassen , siger Winge paa sin simple Maade : „Livet som klatrende giver vist Lejlighed til at bruge Hjernen mere end hos de mere jordbundne Slægtninge . " TUPAJAS FORFREMMELSE 21 Hvorfor da Egernet ikke ogsaa har gjort Karrieren op til et saa intelligent Væsen som f . Eks . Kaspar Hauser ? Ja her var Tænderne i Vejen ; en Gnaver vilde have arbejdet sig op med Munden , som Bæveren har gjort , og forsømt Hænderne , som er den afgørende Faktor , der befrier Forlemmerne og fører til det oprejste Menneske . Desuden Egernet er en Jord - periode bagud ; hvad den kunde være blevet til , om en anden Million Aar var bleven den undt , i samme Frihed som Men - neskets Aner , udelukket nu , er der Ingen der ved . Men at Uddannelsen i Træerne kan føre til samme Resultat hos vidt forskellige Dyr , i den Grad at det er til Forveksling , som hos Egernet og Egernspidsmusen , taler stærkt for den Logik der ligger under i Udviklingen : samme Betingelser , samme Udfald ! Parallellismen kan gaa vidt , og det er derfor ikke aldeles hen i Vejret at forudsætte sideordnede Udvik - lingslinjer , selv gennem meget lange Tidsrum , der er endt med Typer som synes nær beslægtede , som de højere staaende Aber og Mennesket . Mennesket bevarer anatomiske Træk der er oprindeligere end alle andre Primaters og gaar tilbage lige til Roden ; i en vis Forstand er Mennesket det yngste af alle Pattedyr . Ja der er dem der vil paastaa at Menneskets Fod aldrig nogensinde har været en Gribefod . De har ikke set en Malaj gaa op i et Træ og knibe sig fast med Storetaaen som med en Tang . Hvis man falder ret meget i Tanker foran Chimpansens Bur i Zoologisk Have vil man nu hælde til William King Gregorys Anskuelse , snarere end til Frederik Wood Jones ' . Spørgs - maalet faar staa aabent . 22 MARIEHØNEN Men paa det Punkt hvor de er enige , med Hensyn til Tarsius og Tupaja som Stationer paa Menneskets Vej op fra Insektæderne , kan man følge dem med fuld Musik . Der bør jubileres lidt i Anledning af Tupajas Forfremmelse , selv om den kun er formel og iværksat med en stærk Anatoms sidste Kræfter . Tupaja er at træffe i Urskoven paa Malakka eller paa Su - matra , et oplagt Nys oppe i et Træ og en elektriceret Hale fortæller at den er paa Insektjagt , og der er nogle Basser at springe efter i Troperne , Knælere af en Langemands Stør - relse , et afskyeligt Insekt , Biller saa store som Valnødder , en hel Hummer for Egernspidsmusen at faa serveret paa en Gang . Den er iøvrigt ogsaa begyndt paa Plantekost , hvilket har sat sig Spor paa Kindtænderne , Vejen til Primaterne , som er Altædere . Men ellers er den ikke vidt . Kløerne er ikke bleven Negle endnu , og Tommelen ikke udviklet , Øjnene sidder paa Siden af Hovedet , ikke rettet fremad , som hos Aberne , et meget vigtigt Træk , den har næsten alting at lære endnu . Ikke desto mindre siger Tænder og Benbyg - ning at den er rykket op i yngste Klasse , og at det Skridt har maattet gøres som den har gjort , for en Gang gen - nem en lang Skole at forvandle et firføddet Dyr , først til et firhændet , og derfra til det tohændede Menneske . Ikke paa noget ydre Tegn skulde man se at Egernspidsmusen er mel - lem Menneskets Aner . Og dog , læg Mærke til Øret . Tupaja har Menneskeøren ! De der har været i Troperne ved at der i Urskoven kan være Steder hvor der har dannet sig hele Broer eller Øer TUPAJAS FORFREMMELSE 23 oppe mellem Kronerne paa de højeste Træer , hundrede , til to hundrede Fod oppe , vævet sammen af Lianer , gammelt Løv , som er bleven til Muld , hvori et Vildnis har slaaet Rod , hele hængende Haver og Jungler oppe i Luften , et Eden , hvori Slangen ikke fattes , luftigt beboet af Papegøjer , og en Mistbænk for Larver og Insekter ; her , med en Rebstige af Lianer op til , har Tupaja til Huse . Et Plyndringstog af Aber suser derigennem , naar de gode Frugter deroppe er modne , Morgen og Aften hører man den langarmede Gibbon , Hulock , hujende Koleraturer , som giver Genlyd fra et Skovbjerg paa den anden Side Dalen . Det er det Folk Tupaja i sin Tid blev sat i Flugt imod , men som den for sit Vedkommende ikke naaede op til , mens andre nære Slægtninge af den gjorde Springet . Hvorfor nu netop den blev tilbage paa et Begynderstand - punkt , uforandret gennem en Jordperiode , naar Udviklingen tog et saa mægtigt Opsving for andre af Slægten , der var be - gyndt paa ganske samme Trin ? Der er kun een Forklaring : de Betingelser der havde virket paa Tupaja blev ved at være de samme , den holdt sig i Træerne , men gik efter Varmen , og derfor er den at finde i Troperne , mens de Væsner der blev nordoppe , hvor Klimaet forandrede sig , forandrede sig dermed . Egernet blev nordoppe , den bygger sig en Bolig og samler Forraad , det lærte Vinteren den , et Trin Egernspids - musen slet ikke har drevet det til , den har det ikke nødig ; men andre af dens Type , som blev nordpaa , drev det dertil , og videre endda . Her ligger Udviklingens Skillelinje . I en Skov i det nordlige Asien , hvor nu de store indreasia - tiske Ørkener findes , lagdes Grunden til Udviklingen af de 24 MARIEHØNEN Pattedyrgrupper vi kender , gennem uhyre lange Tidsrum , hele Tertiærtiden , og en god lang Tid forud , under Betingel - ser hvor der først var sammenhængende Skov , siden Savan - ner , aaben Parkskov , som i Afrika nu , endelig Steppe . I den Periode viste Løvtræerne sig paa Jorden , som Følge af at Aars - tiderne gjorde sig gældende . Til Løvtræerne er Menneskets Urhistorie nøje knyttet . Det er en lang Historie . Sydpaa vil man finde alle Begyndertrinene , de bevarede sig uforandret ved at gaa med Skoven , nordpaa lever de forvandlede , udvik - lede Typer , de gik mod Skoven . Det er hele Udviklings - kausaliteten krammet sammen i en Nød . Anden Nøgle gives ikke . V edkommer hele dette Stof nu andre end Zoologer af Fag ? Skal man sidde paa Skolebænk og have Lektier for igen ? Vil man hellere se en Film ? Det kan man godt faa . Tupajas Forfremmelse er netop egnet for en rigtig Tegnefilm . Walt Disney burde tegne den . Men i Mangel deraf faar man tage til Takke med et verbalt Flimmer . Skuepladsen er Pattedyrenes Stamtræ , et rent Ygdrasil af Forgrening og Udstrækning . Ved Roden skimtes Kloak - dyrene , Næbdyr og Myrepindsvin , de kan knebent komme med , for de er ikke fri for at lægge Æg , ligesom Kryb - dyrene . Over dem paa de nederste Grene ses Pungdyrene , et Australien for sig , og ovenover dem Insektæderne , ret uan - selige , men værd at lægge Mærke til , fra dem kan alle øvrige Pattedyr , inklusive Mennesket , nedlede deres Herkomst . En stor Gren er besat af Hovdyrene , lige fra Dverghjorten op til Elefanten , en Gren man ikke kan faa sine Øjne fra , med TUPAJAS FORFREMMELSE 25 Hesten , Næsehornet , Tapiren og Dromedaren , Hjortene , Kvæget , Girafen , Flodhesten , og hvilken Verden af Forestil - linger følger der ikke med , Globen rundt ! Paa en anden Gren fordeler sig Rovdyrene , farlige og smukke ; meget forgrenet , men monoton , er Gnavernes Afdeling ; Gumlerne gemmer sig i Løvet paa deres ikke meget betydelige Gren . Højere oppe , hvor Forgreningen præges af en streng Rangforordning , sid - der Primaterne , med hver sin Plads paa Stigen , nøje over - holdt , som ved et kongeligt Taffel . Og nu begynder Højtideligheden . Paa en lille Kvist for sig , men udsprungen direkte af Stammen , i Insektædernes Ni - veau , sidder med Gratie Tupaja , den Visnæsede , næppe til at skelne fra Egernet , som imidlertid befinder sig langt der - fra , yderst ude i Toppen af Gnavernes Gren . Tupaja er ner - vøs og dirrer helt ud i Halespidsen , men lykkelig , den skal forfremmes . En Røst lyder helt oppe fra den allerøverste Top af Patte - dyrenes Stamtræ , som fra Gudfader , det er Professor Frede - ric Wood Jones der læser et Manuskript , i Henhold til hvil - ket Tupaja , af Tupaiidernes Familje , kaldet Tana , som før har været regnet til Insektædernes Orden , fra nu af , grundet paa afgørende osteologiske Prøvelser , regnes for optaget mel - lem Primaterne . Da Menneskets Plads mellem Pattedyrene er ført tilbage forbi Abelinjen , helt ned til Grænsen mellem Le - murer og Insektædere , og Tupaja samtidigt er rykket op , væ - sentlig under Hensyn til Knudetænderne , staar man overfor Valget : enten at betragte Mennesket som en udviklet Insekt - æder , eller Tupaja som en begyndende Primat ; man har be - stemt sig for det sidste . 26 MARIEHØNEN Et Knips lyder fra oven , den Lyd der fremkommer naar en Eksaminator knipser med Neglene paa et Papir : Karak - ter givet : Bestaaet . En Bevægelse løber over hele Stamtræet , alle Dyrene har lyttet og læner sig ud fra Grenene for at se hvordan Tupaja tager Forfremmelsen . Elefanten slipper Damp ud af Snabelen som et Lokomotiv , et Udtryk for at den har tænkt og billiger Udmærkelsen . De store Rovdyr ser til med krusede Knur - haar og de tungeste Øjenlaag , som Adelen i en Loge , og Gna - verne tygger paa det . Højt oppe i en Trætop luder Orangen sig ud og ser ned , med sovende Træk , lukker Løvet over sig igen , ikke noget for Orangen . Men længere nede , i Ba - vianernes og Marekattenes Lejr , bliver det et Skrig : skal vi have ham op til os ? Det skal de . Tupaja har gjort sig rede og tager Afsked med sine Frænder i Insektæderverdenen , Spidsmusen , som ikke er rørt , Muldvarpen , der ikke kan se noget , men som giver Haand , og sikken en Haand ! Over Pindsvinets Pigge løber der en Iling , som kan betyde baade det ene og det andet ; det kan være Bevægelse , og det kan være Skepsis , naar man flyt - ter hele Huden paa sig . Som moden Almuesmand gør Pind - svinet sig maaske sine Tanker med Hensyn til Fordelene ved at blive optaget mellem de Store . Ingen af dem udtaler sig , men de ser efter Tupaja med vaade Øjne , idet den forsvinder i Højden . Tupaja har nedslagne Øjne , men fører sig godt frem , der er jo ikke nogen stor Distance fra Insektæderne op til de nær - meste Lemurer , med et klædeligt lille Hop er Tupaja oppe i Primaternes Regioner og sætter sig beskeden til Rette , lige TUPAJAS FORFREMMELSE 27 ved Siden af Tarsius , Spøgelseaben , som , det kan nok være , ser paa den med store Øjne ! Hele Stamtræet er Vidne til Forflyttelsen , med al Agtelse . Ingen Kommentarer kommer til Orde . En to Minutters Pavse sænker sig som af sig selv over Stamtræet fra øverst til nederst . I den Stilhed høres saa meget des tydeligere en vulgær , lydelig Piben , som kommer nede fra Pungdyrenes Etage , det er Opossum , som med en Rad Unger paa Ryggen , rinket op ad Snohalen , betror sig til sin Naboerske , Pungdjævelen , him - melhøjt hviskende . Opossum lægger ikke Skjul paa at det er med blandede Følelser man ser sine Descendenter modtage Æresbevisninger , aldenstund de jo daarligt er kommet et Trin højere tilvejrs op paa Stigen end en anden en , siger Opos - sum , før de af al Magt ser ned paa og fornægter det Pungdyr de er kommet af ! Og med denne erfarne Ytring slutter Filmen om Tupajas Forfremmelse . GRØNSVÆREN MED Deltagelse har man fulgt Foraaret , Fuglenes Komme og Løvspringet , de første Blomster , hvad alle jo læg - ger Mærke til ; men der er et Træk der er overset , men som paa sin Maade bidrager til at afrunde Indtrykket af at nu er Foraaret fuldbragt , Tærskelen mellem Foraar og Sommer , det er Græssernes Blomstring . Det kommer samtidigt med at Mælkebøtterne afblomstrer og Dunbollerne viser sig , saa skrider Rugen , som selv er et Græs , og paa en Gang begynder alle Græsserne at faa Top , staar høje og gyngende i Grøfterne , hvor den vilde Kørvel er skudt i Vejret , meterhøj , med sine hvide Skærme ; det er i de sidste Uger af Maj . Saa er man paa Vej til den grønne Juni . Nogle Aar kommer det sent , som i Aar , Regn og Kulde for - sinker Udspringet , men gør det ogsaa varigt ; Vejret gav Hagl som Piller , af en afsvalende Virkning , og Kirsebærtræerne stod med Driver af Blomster under Driver af Sne , som man har oplevet at se det før , i en straffende Luft , et Udfald paa Retræten af Vinteren , for at det ikke skulde blive alt for hedt mellem Solen og Vaaren . Men jo mere forbudt Kærlighed , jo koldere Maj , des grønnere og fyldigere staar Græsserne , et GRØNSVÆREN 29 saftigt , køligt og lifligt Tæppe bredt over det ganske Land . Jorden kan da minde om et stort Dyr med et Haarlag over det hele , en sund grøn Pels , et groende Væsen , der skyder Ryg under Solen og Vinden . Det Moment da Græsserne springer ud , den grønne kølige Maj , just som den er i det Øjeblik dette skrives , er fastholdt i en kendt Tegning af en Stump Grønsvær , farvelagt Grønt i Grønt , af Albrecht Durer : Das grosse Rasenstück . Motivet er enestaaende , slaaet ned paa af en Kunstner denne ene Gang og aldrig , saa vidt vides , nogensinde før eller siden . Tegningen er fra 1503 . For 432 Aar siden kan man altsaa tænke sig Dürer paa en Foraarsdag gaa udenfor Nürnbergs Mure , og strække sig paa Grønsværen for at hvile sine trætte Øjne . Han har ligget ned , er kommen til at se Græsserne i Niveau , ikke fra oven , og da er Billedet bleven til i ham , med denne Kunstners mærkelige Evne til at tage fra sine Øjne , i Modsætning til alle andre , som tager fra hvad alle andre ser . Motivet er det almindeligste , Grønsværen , en Tue , det vi gaar paa ; Ingen anden end Dürer er nogensinde faldet paa at gengive det . Det lille Græsbillede af Dürer , der er saa nærliggende og saa dybsindigt , et privat Fund , gjort i et frodigt Øjeblik , For - aar ogsaa i Kunsten , i Sjælen , den Livets Genopstaaen der mærkede Tiden , Renaissancen , det virker med en uforgæn - gelig Friskhed , som om man pludseligt var bleven seende . Det kunde være tegnet igaar . Som al ægte Kunst knytter det Ste - der og Tider sammen . Grønsværen udenfor Nürnberg saa saadan ud , og den har set saadan ud paa Markerne udenfor 30 MARIEHØNEN Københavns Volde paa Kong Hans ' Tid , hvor nu Raadhus - pladsen ligger ; Grønsværen ser saadan ud den Dag i Dag , det grønne tidlige Græs med Mælkebøtter i , lige i Skredet , paa Grænsen mellem Maj og Juni . Flygtigt er dette Tidspunkt paa Aaret , imorgen allerede anderledes , en anden Nuance ; men her er det fastholdt . Grønsværen er typisk for nordisk Flora , den tempererede Zone , og er en Gave fra Naturens Haand man lærer at læn - ges efter som et Under , naar man er kommen langt syd paa , til Troperne ; først Savnet af den grønne Ager siger en hvad den er . Allerede Syd for Middelhavet bliver det sparsomt med Græsserne , i Ægypten vil man ikke finde noget Grønsvær at strække sig paa . Udenfor Jerusalem er der noget der ligner et tyndt Grønsvær , men det er den lille Hyrdetaske , Capsella Bursa Pastoris , der danner Samfund her , uden Græsser imel - lem . Herhjemme staar den spredt og blomstrer fra det tid - ligste Foraar til langt ud paa Efteraaret , et spinkelt Planteliv , med de smaa hjerteformede Skulper , der fra antik Tid er bleven sammenlignet med en Hyrdetaske . Hvordan har de Hyrdetasker set ud ? Vort almindelige Tagrør , der er det største Græs paa vore Breddegrader , bliver ved Jordan og ved Nilen af Fiskestæn - gers Dimensioner . I Troperne svulmer det op til Bambus , af et Laars Tykkelse , og mere ; skulde det som Græs svare til en Mand maatte han være saa høj som Raadhustaarnet . Bam - buskrattet indbyder ikke til at hvile paa . Og hvor der ellers i Troperne er noget man kunde kalde Grønsvær er det enten GRØNSVÆREN 31 de smaa Mimoser , der staar som Grøftekanter ved Vejene , og falder i Stilken naar man rører ved dem , eller det er det skarpe bajonetagtige Alang - Alang - Græs , i Lysningerne i Ur - skoven , og paa Højsletter , af over Mandshøjde og forpestet af Myrer og Slanger . Man sætter sig ikke heller her . Nej , staaende op og med Sveden bidende i Brynene skænker man Dyrehaven en panisk Tanke , om man dog maatte sidde der en Gang igen , ved Siden af Daadyret ! Og aldrig forlader man Dyrehaven mere , naar man lykkeligt er vendt hjem . Under dette Tæppe , the turf , siger Englænderen , Tørven , eller Plænen , det klippede Grønsvær , skal du en Gang stik - kes ned , din Kiste , eller din Urne , med mindre du foretræk - ker at den stilles op i et saakaldt Columbarium , hvilket be - tyder Dueslag , som en Salvekrukke paa Hylden i et Apotek . Chr . Winther tænkte sig at trække Sjællands Jord som et Grønsværstæppe over sin Seng . Der er ikke tænkt smukkere Tanke . Naar Græsserne er bleven saa lange at de bølger i Vinden , som Kornmarken gør , bliver man Offer for en gammel Erin - dring , meget gammel , som gentager sig hvert Aar , og netop beror paa Gentagelse , Aarstiderne , gennem en lille halv Jord - periode . Denne Bølgen , helst naar den er paa en Afstand , ud imod Horisonten , genkalder Steppen , Savannen , hvor Men - nesket engang blev Menneske . Paa et nordligt Strøg , hvor Græsserne hører hjemme , og det vilde Korn gemte en næ - rende Kerne mellem sine stikkende Avner , fandt Menneskene og Kvæget , Hesten , sammen , her opstod Kulturen . Det er en lille simpel Myte om et Par unge Folk , som flyede 32 MARIEHØNEN til Vildmarken og gjorde sig Reder i Græsset og fristede Livet med de smaa søde Kerner der kom dem mellem Fingrene , naar de trak Aksene af de vilde Græsser gennem Haanden . De aflagde at ihjelslaa , fordi de lærte Hjerte af hinanden , og de blev paa et Sted i Nærheden af det vilde Korn . De sol - tjærede Unger de fik traadte i et nært Fostbrødreforhold til Føllet og Lammet mellem Græsserne ; heraf opkom saavel Agerdyrkeren som Hyrden . De gamle Ægyptere holdt Hvedekornet helligt ; de saa deri Symbolet paa en Kvinde . Uden drastisk at gaa Ligheden for nær tør man nok forbytte Forestillingerne lidt med hinanden , som Oldægypteren gjorde , naar han havde smagt Hvedekor - net . Af Græsserne er kommen megen Næring og Lykke . HOTELBRANDENFra Førkrigstiden . Ien By paa Sjælland brændte Hotellet . Hvilken By kan være det samme , det var en af de smaa Købstæder med røde Tage der ligner hinanden allesammen . Man kan kende den paa at den har et nyt Hotel , i flot Karnapstil , saadan som man byggede for tredive Aar siden . Det gamle , som var en nobel Murstenslænge fra Empiretiden , brændte heldigvis . Jeg traf at logere i det ved den Lejlighed og kan derfor fortælle Om - stændighederne derved , som vist ellers huskes af Ingen . De har bevaret sig i min Erindring , fordi de er knyttet til Træk der bringer Tiden fra før Krigen 1914 — 18 levende tilbage , en nu tabt Verden ; Folk der er femogtyve Aar gamle ved slet ikke hvad det er man snakker om . I en anden Henseende er det en tabt Verden , man var yngre den Gang end man er nu . Jeg havde været paa Jagt , en otte Mils Cykletur fra Køben - havn , havde travet hele Dagen og tog det Parti at gaa i Seng i en Kro ved Landevejen ; da var Kl . 10 om Aftenen . Kroen var fuld af Underofficerer , et Slag havde staaet paa Egnen , Efteraarsøvelser , og det havde krydret Jagten at støde paa 34 MARIEHØNEN Skyttekæder i Marken og høre et og andet Bonmot af Mand - skabet ; de Støvler jeg gik i havde jeg selv haft paa i Kanton - nement for ikke saa længe siden . Det viste sig umuligt at faa Søvn , Karlene dundrede og ga - lede lige paa den anden Side af Døren , jeg klædte mig paa igen og havde et Interview med Værten , vilde ikke betale en Sysling , hvilket han fandt fuldt forstaaeligt , saa noget Skæn - deri kom ikke en Gang i Stand . Derpaa besteg jeg Cyklen igen og kørte med Gevær i Hylster over Nakken og Rygsæk halvanden Mils Vej til Købstaden og gik i Seng i det gamle Hotel , faldt i Søvn paa Stedet . En Time efter vaagnede jeg ved at Hotellet brændte . Sligt kommer spøgelsesagtigt , jeg vaagnede og havde en Anelse — Brandlugt ! Det flakkede paa Ruderne , som naar man bor ved Kysten i Nærheden af et Blinkfyr , jeg var øjeblikkeligt ude af Sengen og henne ved Vinduet , det var første Sal , lænede mig ud : Hotellet brændte i den anden Ende , Luerne stod lige op fra Taget . Det var jo dog ikke lige over Hovedet , saa jeg klædte mig paa , Treminutterspaaklædning , som man lærer som Soldat , tog Gevær og Rygsæk over Armen og forberedte Retræten . Men da jeg aabnede Døren slog en tyk kvælende Røg lige i Ansigtet paa mig , Gangen stod fuld af Røg , ikke til at faa Vejret i . Uvilkaarligt dukkede jeg mig , og det viste sig da at et Par Alen over Gulvet var der ikke noget i Vejen for at aande , Røgen stod i en bestemt Højde under Loftet i Gan - gen , jeg bevægede mig ud i en krybende Stilling , fandt ned ad en Trappe , som ikke var Hovedtrappen , og stod foran en Dør ud til Gaarden . Den var laaset . Oppe for oven var der et HOTELBRANDEN 35 Rudeværk med Sprosser i , jeg krøb op , stod paa Dørlaasen og slog baade Ruder og Sprosser ud , med Albuen , der var rigelig Plads , jeg stoppede i Ro Oppakningen ud først og entrede selv ned bagefter . Saa alarmerede jeg Hotellet . Til dette Øjeblik sov alle som Murmeldyr . Det var ved Totiden om Morgenen . Fra nu af var der nogen Panik , mange Ting som hændte paa en Gang , Hotellets Gæster der samledes i Gaarden , be - lyst af Ilden fra det brændende Tag , nogle af dem i det blotte Linned , Løben i Gaderne , Byen der begyndte at vaagne og komme paa Benene Det var en stille Nat , Ilden brændte lige op i Luften med høje klare Flammer i den ene Ende af Læn - gen , Resten endnu ganske urørt , men gennemtrængt af Røg . Gæsterne stod ude i Gaarden og stirrede paa Ilden , lam - mede som Fugle af en Slange . Høf , høf , høf , sagde en gammel Oberst , af Kantonnements - tropperne , som havde Kvarter her , han stod i et Sengetæppe og bare stikkelhaarede Ben . En ung Pige vaandede sig , hun havde glemt sine Ringe inde paa Bordet , vi kunde staa og se dem , Lampen brændte , den havde hun sanset at tænde . Jeg gik lige ind i Hotellet , samme Vej jeg var kommet ud , nu var Døren blevet aabnet , krøb paa alle fire gennem Gangene under Røgen ind i Værelset og hentede Ringene , kom ud igen i fuldstændig Sikkerhed og bragte den unge Dame hen - des Smykker . Hun takkede mig som en Frelser , jeg var svær - tet af Røgen og kunde godt have ømmet mig og stønnet , og det kunde være bleven til en Roman . 36 MARIEHØNEN Hvor blev Brandvæsenet af ? tænkte jeg . Her brændte Hotellet ganske stille fra en Ende af , det havde jo ingenting været at faa Ilden slukket , hvis man var kommen i Tide . Ho - tellets Folk røbede hverken Hastværk eller nogen større Brandfeber , de slæbte ikke en Gang noget videre ud af Byg - ningerne , lod til at være klar over paa Forhaand at det vilde blive en stor Ildebrand , Alting raseret , og ikke noget at stille op . Omsider hørte man en Rummel i Gaderne ude i den slum - rende By , Stemmer der nærmede sig , og et Babel som om Alle gav Ordre til Alle . Paa Frastand , og naar man ikke hører hvad der bliver sagt , lyder det danske Sprog som om det be - staar af lutter Æ - Lyde . Det var Sprøjten der kom . Den kørte op trukken af Brandmændene selv , Borgere fra Byen , og var en Affære paa Hjul , med en Stang over paa langs , forsynet med dobbelt Haandgreb i hver Ende ; vugget op og ned trak den et Pumpeværk paa Vognen . I Gaderne var det ravnmørk Nat , man mødte op med Lygter , og nogle af Brandfolkene , Værdighedspersoner , havde toppede Ka - sketter paa med kalkunrøde Pomponer , saa Optoget lignede en natlig Gengangerfærd fra Frederik den Sjettes Tid . Sprøj - ten var læk og gisten , Stemplerne utætte , og alle Lejerne knir - kende og usmurte : Bernhard Severin Ingemann , sagde Sprøj - ten , da den var begyndt at arbejde , Bernhard Severin Inge - mann , og Sluffen som kom bagved med Vandtønden , hump - lende paa de toppede Brosten i Gaden , sagde Grundtvig , Grundtvig ! Desuden var man forsynet med Læderspande , Antikviteter af Værdi , syede Spande , som var ganske HOTELBRANDEN 37 flade af at hænge paa Væggen , de lignede store Finger - bøller . Nu begyndte Slukningsarbejdet . Det havde ingen Frem - gang , oppe paa Taget af et Nabohus viste sig en Figur , be - lyst af Ilden mod den mørke Himmel og en Skorsten , som en Kulisse , en usvimmel Mand , som ikke agtede Højder , det var Sprøjteføreren , men Slangen lækkede , der stod Straaler ud af den i hele Længden som et Pindsvin , og oppe for oven , hvor der skulde komme noget , kom der ikke noget . Vi mangler Van ' , sagde han deroppe . Der kom en lille Straale en Gang imellem , som opløste sig i Draaber under - vejs og stænkede ned i Ilden . Ved Sprøjten arbejdede Mand - skabet taktfast , fire Mand ved Vuggen , det var saadan at de næsten væltede hele Køretøjet , og nu Pumpen var bleven vaad indvendigt sagde den ikke mere Bernhard Severin Inge - mann , men Just Mathias Thiele , Just Mathias Thiele , den drog ligesaa meget Luft som Vand . Vi mangler Van ' , sagde Sprøjteføreren . Nu er det muligt at mine Øjne saa fejl i det usikre Skær , eller man er eksalteret , som altid ved en Ildebrand , men det vilde bestemt forekomme mig at hver Gang der kom Vand holdt Sprøjteføreren Tom - melfingeren for Spidsen af Røret , saa at der ingenting kom alligevel . Ønskede han ikke personligt at redde det gamle Hotel ? Vist er det , mens han laa oppe paa Taget og vædede Gav - len , store Slukningsfagter stillet til Skue , i en rigelig Belys - ning , men fult , ligesom Admiral Nelson der satte Kikkerten for det blinde Øje , mens han utrættelig raabte paa Van ' , og holdt for det , greb Ilden om sig langs hele Resten af Taget 38 MARIEHØNEN og omspændte snart hele Hotellet fra den ene Ende til den anden . Det blev et vældigt Baal i den stille Efteraarsnat . Gennem Vinduerne , hvor Glasset sprang i Heden , kunde man se ind i Stuerne , Loftet brændte , og Malerierne krøllede sammen i Heden , de ædle Hotelstykker man kender , Skov - partier med et Hus i Forgrunden , malet seks Stykker ad Gangen i Hurtigløb forbi , Raadyrhoveder af Majolika hæn - gende i Medaillon paa Væggene , prægtige Mekkafløjlsmøbler , kort sagt alt Indboet , tydeligt som den lyse Dag , og alt blev et Rov for Luerne . Det nye Hotel er rigtignok anderledes udstyret . Man skulde tage ind og se det en Gang . Det er bygget af Sprøjteføre - ren ... Hvad sagde jeg ? Mere end jeg kan staa ved har jeg ikke i Sinde at sige , og jeg kan under Omstændigheder gaa saa vidt som til at indrømme at der er noget der hedder fri Fan - tasi , Ønsket om at afrunde en Fortælling ; som en Kends - gerning jeg staar inde for , idet jeg iøvrigt lader Rækkevidden deraf staa aaben , kan det imidlertid oplyses at Sprøjteføreren var Murer . Da hele Hotellet var omspændt , og det havde godt fat i Sidelængerne ogsaa , fandt jeg min Cykle frem hvor jeg havde stillet den i Gaarden , akslede mine Byrder og beredte mig paa at køre andre otte Mil jeg havde for mig til København . Udenfor Hotellet maatte jeg bane mig Vej gennem den halve Bys Befolkning , der stod ude paa Gaden med opvendte An - sigter i Skær af Ilden , som alle Hovederne paa Joakim Skov - gaards Dommedagsbillede . Man gjorde Plads for mig saa godt HOTELBRANDEN 39 man kunde , med sky Blikke og Ærbødighed , som om det var en Distinktion at jeg kom inde fra det brændende Hotel . Det vidstes at der var dem der var bleven hjulpet ud gennem Vin - duerne , omtrent nøgne , som fra Moders Liv , næsten som en Fødsel paany , ogsaa jeg havde aabenbart været stærkt truet , man saa rørt paa mig , lige steget ud af Dødens Gab som jeg var , idet jeg satte Foden paa Pedalen og rullede bort . En Chaussé med en lang Bakke fører op fra Byen ; da jeg trækkende det sidste Stykke var naaet op paa Toppen vendte jeg mig og saa ned i Byen . Hotellet brændte som en mægtig Fakkel lige op i Natten , belyste alle Tage i Byen og langt ud i det grønne Land udenom . Brandskæret naaede helt op paa Bakken hvor jeg stod , og her paa Landevejen saa jeg en Mandsperson staa og betragte Branden , med et Ildskær i det blege Ansigt , hans Tommelfingre sagde mig at han var Sko - mager . Han stod lænet paa to Krykker med Benene under sig og sammenlagte Fødder ; da han saa mig humpede han ivrig i Retning af mig , skød de sammenlagte Fødder frem for sig og kom efter med Krykkerne , en Favn ad Gangen , Hur - tighumpning : Kommer De fra Branden ? spurgte han stakaandet . Ja , det gjorde jeg da . Kom der nogen noget til ? Ja , sagde jeg trist , jeg brændte f . Eks . inde , og skal have skreget forfærdeligt . Gjorde De , sagde han , faldende i Stemmen . Han saa stille paa mig . Og uden at spilde et Minut mere vendte han sig og humpede hjem , en Favn ad Gangen , tværs 40 MARIEHØNEN over Vejen i Retning af et mørkt Hus paa den anden Side , for at bringe de forfærdende Nyheder videre . Resten af Natten cyklede jeg paa sjællandske Landeveje , gennem sovende Landsbyer , selv i en Dvaletilstand , saa længe det endnu var mørkt , automatisk arbejdende i Pedalerne , med Vejen gaaende i Striber under mig . Det kvikkede op , da det dagedes , og Solen kom , en dejlig klar Septembermorgen , med Dug og Spindelvæv ude over Stubmarkerne . Hanerne galede i Landsbyerne , og i Haverne jeg kom forbi rødmede Æblerne som Kinderne paa udsovede Børn . Solen forjog en Taage , Alverden laa frisk , gnistrende som Diamanter . Takten af Brøndsving , med en hul Lyd under , hørtes fra Gaardene , den første Spand Vand man drog op , og i Farten forbi Porten skimtede man et let paaklædt kvindeligt Væsen inde i Gaarden . Husbond stod ude paa Trappestenen et Sted hvor jeg svin - gede omkring Hjørnet , i bar Skjorte , med endnu lukkede Øjne , et luftigt Møde med Dagen . En varm Luft fra Staldene trængte ud gennem Gaardsled - dene . Snart begyndte man at se Mælkevogne paa Vejen . En tusindaarig Fred hvilede over den gamle anstændige Ø . Jeg var kørt fra København ved Ottetiden om Morgenen den foregaaende Dag og kom tilbage ved Ottetiden om Mor - genen igen et Døgn efter , trods alle Genvordigheder før jeg var ventet ; det var jo ikke blevet til noget med at overnatte , Sengene havde ikke villet have mig , hverken det ene Sted eller det andet . Hjemme paa Frederiksberg fandt jeg to Smaadrenge krav - HOTELBRANDEN 41 lende ovenpaa Dynen hos deres Moder og blev hilst med høje Udraab , gik hen foran Spejlet og saa at jeg havde som en Maske foran Ansigtet af Sod , Støv og Sved ! Og nu forstod jeg Respekten hos Befolkningen udenfor Hotellet , da jeg kørte , det var jo mig der med Tilsidesættelse af al Risiko havde reddet en ung Dames Juveler , lige ud af Baalet , og jeg saa ogsaa ud til det ! Og Skomageren , havde han ikke maattet tro sine egne Øjne , jeg var jo helt forkul - let ! Det var ikke langt fra jeg selv begyndte at ængste mig for at jeg var omkommen . Og paa Landevejen , da det blev Morgen , havde jeg set et forskrækket Udtryk i Ansigtet paa flere tidlige Vejfarende , de havde rimeligvis troet jeg var en maskeret Indbrudstyv paa Vej hjem fra en Forbrydelse med en Sæk Dirke og et daarligt skjult Gevær paa Ryggen . Et hastigt Bad fjernede alle Spor af Nattens Tildragelser . De to Smaadrenge forbavsede jeg ved at trylle en død , krum Hare ud af Rygsækken op i Sengen til dem , en And med et dejligt Spejl paa Vingen og et Par langnæbbede Bekkasi - ner ; med en Nature morte paa Dynen sluttede Udflugten . Men en Kvalitet som disse , af Bagatellen prægede , private Smaahændelser har i Erindringen , kan slet ikke meddeles til senere Slægter , Førkrigstidens Sorgløshed , Sjælland som det var den Nat , Idyllens og Simpelhedens Seng , før Krigen kom og gjorde Alting anderledes . Det er nu og vil altid være en tabt Verden . STENALDERFILM SKAL der tænkes paa Optagelsen af en Film med Optrin fra Stenalderen her i Landet ser man sig om efter en Lokali - tet med et Sceneri der kan give en Forestilling om en Old - tidsboplads , af praktiske Grunde helst paa Sjælland , i Nær - heden af København , hvorfra Filmsoptagelsen maatte organi - seres . Momenter kan hentes fra Dyrehaven , hvor endnu bevarede Oldtidsmindesmærker og gammel Storskov afgiver en natur - lig Staffage , let tilgængelig . Bopladser fra Stenalderen , Køk - kenmøddinger , hvor Befolkningen virkelig en Gang har holdt til , findes i Mængde rundt indenfor Roskildefjord ; Vanske - ligheden ligger i at finde et Sted ved en Kyst hvor der ikke ligger Bygninger eller andre Indtryk fra Nutiden i Horison - ten . Et saadant Sted har man i Halvøen Bolund , der skyder sig ud i Fjorden lidt Nord for Roskilde . Den er ubeboet , lig - ger afsides og har en Strand , hvorfra Udsigten mod et Stykke af Kysten paa den anden Side er fri for Bygninger . Her kunde Billeder optages af Stenalderfolkets Liv ved en Strand . Halvøen savner Skov . Et ufrekventeret Sted med gammel Na - tur er ogsaa Østsiden af Nordskoven ved Jægerspris ud mod Kysten . Af gammel dansk Skov , som kan regnes at gaa helt STENALDERFILM 43 tilbage til Oldtiden , findes endnu Rester her og der ved Kysterne , flere Steder paa Storebeltsiden af Sjælland , den forblæste , krybende Skov der skraaner som et Tag fra Stran - den ind mod Land ; mellem en Skovbræmme af den Karakter og den aabne Strand maa man forestille sig at Stenalderfolket har levet . Da det vilde stride mod den Fornemmelse af Fjernhed man forbinder med Stenalderfolk , hvis Sprog man ikke ved noget om , indspilles Filmen principielt som en Stumfilm , klare Op - trin , men ligesom fra en Afstand , en Fortid man ser ned i . Af samme Grund undgaaes Nærbilleder , da det ikke er Film - stjerner der skal fremføres , men et kulturhistorisk Ensemble . Filmen indspilles i et langsomt , udførligt Tempo , Opgaven er ikke at jage gennem en Handling , men at dvæle ved Optri - nene , Indtrykket af Liv . De Optrædende skal mindre lægge Vægt paa at agere end paa at vegetere . Korrekthed i Redska - ber og Klædedragt gennemføres , saa vidt Besked kan skaffes . Med Hensyn til Dragten kan Træk hentes fra hvad man ved om Ildlænderne : et Skind bundet om Livet , vendt mod den Side hvorfra Vinden kommer . Der gives dog ikke Indtryk af egentlige Vilde , snarere af Fiskere og Almue paa et tidligt Trin . De skriftlige Forklaringer der i Almindelighed ledsager Film bandlyses ; alt lægges an paa at blive umiddelbart for - staaet , idet det ses . Til Forklaring af Handlingen har man de Optrædendes Mimik . Naturbaggrunden er hele Filmen igen - nem de typiske danske Aarstider . De faa Hovedroller , egentlig kun to , udføres af trænede Skuespillere . Der lægges Vægt paa Simpelhed ved Fremstil - lingen , en langsom Mimik , den beherskede Udtryksfuldhed 44 MARIEHØNEN Bønder og primitive Folk er i Besiddelse af . Resten af de Optrædende kan tages af Befolkningen , hvor man finder dem , saa frodige og kønne Typer man kan faa , Arbejdsløse , Studenter , unge Piger , et Udvalg af danske Børn i alle Aldre , gerne Sommerferiebørn . For Flertallet af de Optrædendes Vedkommende behøver kun i Forvejen indøvede Vaner fra et sædvanligt Sommerop - hold ved Stranden at iagttages . I Virkeligheden , en Sommer - dag ved et Badested paa Sjællands Kyst genkalder en Fase af Stenalderfolkets daglige Tilværelse ; hver Gang Badelivet ved Højsommertid kommer igen spøger det med Stenalder - film som et Flimmer i Luften over den solede Strand . Almindelig Venden tilbage til Naturen , naar Bymennesket føler Strandsandet under den nøgne Fod , er jo som en Ind - vielse , der nærmer Fortid og Nutid til hinanden . Da danske unge Piger ikke kan stamme ned fra andre end netop Sten - alderfolket , der har levet her ved Kysterne , behøver Rollerne slet ikke at spilles , de skal væres . Faa Klæder , og Vandet nær , er Løsenet . I Ærbarhedens Navn bemærkes at selv Sten - alderkvinder næppe har gaaet aldeles nøgne ved Sommertid , men nok med en Pjalt paa , eller et Muldvarpeskind , et Net maaske , som det fortælles om Asløg , eller et Arrangement af Snore , som Egtvedpigen i Bronzealderen . Under alle Omstændigheder : en Hovedperson , saa at sige , i Filmen er den danske Badestrand , en blaa Verden , som ikke har forandret sig væsentligt fra Stenaldertiden og indtil nu , og som fører ind i Hjertet af dansk Natur og Tilværelse under aaben Himmel , ved de udstrakte , beskyttede danske Kyster og Øer . STENALDERFILM 45 Skulde Filmen naa frem til et internationalt Publikum var det de to Kardinaltræk knyttet til Danmarks Navn under et : dansk Arkæologi og nutidsdansk Sommer og Badestrand . Forudsætningen for Episoden i Filmen , som giver Anled - ning til at de to Stenaldertrin , ældre og yngre Stenalder , skil - dres , ved en Konflikt mellem to Bopladser , skilt fra hinanden ved et Farvand , som ellers holder dem ude fra hinanden , er at disse to Trin kan have eksisteret samtidigt her i Landet , en Antagelse som arkæologiske Vidnesbyrd taler for , Spor af at Stenalderkulturer paa et lavt Trin har fortsat sig paa afsides Steder , f . Eks . paa Samsø , længe efter at Kulturen andetsteds var rykket frem paa et højere Stade . Indledende Optrin . En Kæmpehøj med stensat Indgang , f . Eks . Jættestuen ved Udlejre i Nærheden af Frederikssund , og Landskabet om - kring den som det er i Nutiden , aabent , med Marker og Bøn - dergaarde . Ud af Jættestuen træder Gravboen , en Stenalder - mand , han gaar frem og viser sig i sin fulde Størrelse , en meget stor Mand , i Skinddragt og med sine Vaaben , Bue , Spyd og en skæftet Stenøkse . Efter at have rettet sig ud sætter han sig paa Jorden og borer Ild ved Hjælp af to Stykker Træ . Den første Gnist viser sig som et stort blændende Ildfænomen , og efter det bliver det totalt mørkt . 46 MARIEHØNEN 1 . Billede . Idet det langsomt bliver lyst igen er man ved en Strand , med lukket forblæst Skov , der strækker sig tagdannet lige fra de store Sten i Stranden og ind imod Land . I Begyndelsen ser man kun den tætte Væg af Løv , men opdager efterhaanden Ansigter og Skikkelser mellem Løvværket . De begynder at røre sig , og nogle af dem , Mænd , træder med deres Vaaben ud paa Stranden , mens Kvinder og Børn bliver stikkende i Krattet . Hytter , som falder sammen med Løvværket , skelnes ; paa Stranden ses optrukne Baade , udhulede Eger . Stranden er en Køkkenmødding , Dynger af Østersskaller , Fiskeaffald , Knogler , Hunde ses . Mændene spejder ud paa Søen , og i den solblændede Spejling ses flere udhulede Fartøjer paa Vej ind mod Land . Man har været i Tvivl om hvem de Fremmede er , og derfor skjult sig , men efter nogen Usikkerhed opdages det at det er kendt Folk , fra en anden Boplads længere oppe ad Kysten , der kommer paa Besøg . Almindelig Lettelse , Vinken og Velkomst ; de Fremmede , Folk af nogenlunde samme Ud - seende og med samme Slags udhulede Eger , lægger til , og hele Bopladsens Befolkning , Kvinder og Børn , kommer efter - haanden ud paa den aabne Strand . De Fremmede er fire unge Karle , i hvis Nærhed der af sig selv danner sig Halvkredse af unge Piger , tæt sammensluttede som Forter , og lutter Øjne , ude af Stand til at fjerne sig . I Bagevarmen paa den solede Strand , med Luftspejlinger ude over Søen og Tordenskyer ovenover , udfolder sig nu et Dagligliv paa Bopladsen . De unge Mænd og de Nyankomne enes om at gaa paa Østersfiskeri ude paa Bankerne , Kvinder STENALDERFILM 47 og Børn vader ud paa det flade Vand i Stranden og samler Muslinger . I Forgrunden stille Familjeliv . Ved en stor Sten beskæftiger en Mand , med et Helskæg som et Forklæde , sig med Tilhugning af Flintværktøj . Der arbejdes med Vaaben , Skæftning af Pile og Spyd . Børn og Hundehvalpe tumler i Favnen paa hinanden . Kvinderne kommer i Land med Mus - linger , og der rømmes op i Baalet , flere mindre Baal tændes ; og da Mændene nu ogsaa vender tilbage med deres Fangst af Østers laves til Skalgilde over det hele . Bopladsens Ældste kryber lyssky ud af Hytterne , i Skind til Næsen , da de lugter ristede Østers , og stavrer ned til Ilden . Et Rykind af Hav - fruer finder Sted fra Stranden , de vaade unge Piger , som nødig forlader Elementet , uden naar Madlugt frister . Liv , almindelig Opstandelse kommer over Forsamlingen , da en Jæger viser sig inde fra Skoven , rank under Vægten af en fældet Kronhjort , en meget stor Mand , den samme som fra Indledningen man kender igen , og Stammens anerkendte Fø - rer . Han læsser Kronhjorten af , under varm Opsigt , for hvil - ken han er uimodtagelig , saavel som for at Kvinderne lønner ham med et Straal , han er som stærke Mænd langsom , uden Minespil , staar som plantet , Hjorten tager han fra sine Skul - dre , med een Arm , og lægger den paa Jorden . Stormaaltid ; den erfarne Portion af Kvinderne skruer med Albuen Posen med Ungen i om paa Rygstykkerne og tager sig af Hjorten med Flintkniv i Haand , den bliver aabnet , flaaet og parteret , retfærdig Uddeling finder Sted , lige til Skindet , Knoglerne og Geviret , som er den store Mands Andel , Tar - mene , som Kvinderne deler imellem sig , ikke uden Kulde , alle har Brug for mere end de kan faa ; hidsig Deltagelse og 48 MARIEHØNEN lidenskabeligt Hundeglam , over det hele . Der iles med Brande til nye private Baal , og Kødet kommer paa Spid . Stor gav - mild Familjespisning behersker Bopladsen , hvorunder synlige Beviser paa skrupelfri Appetit lægges for Dagen , store Rib - bensstykker som føres til Munden , Ryghvirvler og alting , Børn der synes at ville stange en hel Knokkel ind i Munden , men dog nøjes med at gnave Brusken af den . Hundenes An - del , en afgnavet Knokkel i Synet , koster dem et Hyl . Man salver sig med Mad . En Hummer en af Fangerne har taget fortæres af ham alene som Tilmad , ikke noget at dele , han svier den lidt i Ilden og spiser den hel , fra en Ende af , Tand - arbejde , og mere at spytte ud tilsyneladende af Skal end hvad han faar . Efter Kødgildet stille , mæt Pause paa Bopladsen , af nogle benyttet til en Slummer i Sandet . En udvidet Stemning hos Ungdommen giver sig Luft i almindelig Halsen op og ned ad Bopladsen sammen med Hundene , Ungerne med Haaret ned i Øjnene og smaa Buer , som de skyder efter indbildt Vildt med , de Stores mægtige Held paa Jagten gaar igen mimisk i deres opløftede Leg . De unge Piger gaar deres Ydre efter , smykker sig og maler sig lidt paa Kroppen med Okker fra en Kilde i Skovbrynet , spejler sig i en Pyt der staar der , og prøver med forskellige Fjer i Haaret . Efter en Hvil i Middagsstunden skyder nyt Initiativ op i Mændene , og man enes om en Kapsejlads i Stranden ; de fremmede Karles Kræfter bør prøves . De unge Fangere læg - ger sig i deres Eger Side om Side , et Dusin Stykker , og paa et Tegn fra den store Mand skyder Egerne frem , Hurtig - roning med Dobbeltaaren , stort Skue , og levende Deltagelse STENALDERFILM 49 fra hele Bopladsens Side , Oprør af Vandspejlet og en ilter Jagt af Egerne mod Maalet . Sejrherre bliver en af de Frem - mede , en stovt ung Fanger fra Nabopladsen , Indtrykket paa Bopladsen blandet , men den store Mand skyder med bevaret Ansigt Præmien hen til ham : en af de unge Havfruer paa Pladsen , lige modnet , og Sejrherren pakker hende glad sam - men og sætter hende i Egen , færdig til at tage med hjem . Nu gaar man over til Forretninger , siden man har Besøg af Folkene fra Nabopladsen , med hvem en Plan har været under Drøftelse , og som nu tages op paany . Mændene samler sig i en Gruppe , siddende paa store Sten , til Raadslagning , den store Mand i Midten . Det fremgaar af en Mimik , nem at tyde , med gentagen Armudrækning mod en fjern Kyst paa den anden Side Vandet , og vægtige Gestus , at Planer smed - des mod et Folk som bor hinsides Vandet , og som man kun ved antydet Besked om , men som det menes lønnende at paa - føre Krig . Enighed opnaaes om at gaa fælles om Togtet , og med Udmaalinger af Armene og Aftælling paa Fingrene fast - slaaes hvor mange Fartøjer man raader over , og hvilke nye der skal forfærdiges . Efter at disse Aftaler er truffet skilles man , og Jægerne fra Nabobopladsen begiver sig paa Hjem - vejen , Sejrherren i Kaproningen med sin Præmie hos sig i Egen . Vender hun sig om for at se sin Barndoms Boplads for sidste Gang ? Hun vender sig ikke om . 2 . Billede . Storskoven , Bopladsfolket i Færd med at fælde en Kæmpeeg , med en lang lige Stamme , hvoraf det er Meningen at en større 50 MARIEHØNEN Ege til Krigsbrug skal udhules . Træet fældes ved Hjælp af Ild . Forud gaar en Ceremoni ; den store Mand gaar paa alles Vegne frem imod Træet og spørger det anstændigt om de maa fælde det , han lægger Øret til og lytter , alle Mændene lytter , og da Træet ikke siger noget vender den store Mand sig betrygget mod Ledsagerne : Træet har givet sit Samtykke , og Fældningen kan begynde . Et Baal tændes og signes , og da det er godt i Brand ofres en Fisk til det , for at det skal være en god Ild . Fældningen finder Sted ved at gløde Sten i Baalet og læsse dem paa Rødderne af Egen , idet man samtidigt med Vand hindrer Træet i at bryde i Brand opefter , et Arbejde i Røg og Damp , hvori alle de voksne Mænd deltager , under Ledelse af den store Mand . Efter at Træet er bragt til at falde af - brændes Toppen , og Stammen formes ved Hjælp af Sten - økser , hvorpaa Udhulingen foretages ved forsigtig Brug af Ild , eftergaaet med Flintværktøj , et Arbejde der tager et Aar og beskæftiger alt rørligt Mandskab . Kvinder og Børn holder til i Nærheden ved Baal og Madlavning , og hele Bo - pladsen ligger efterhaanden midlertidig i Lejr paa Stedet , i Telte og Løvhytter , et Skovliv , som forsøder Tilværelsen og gør Børnene til halve Træbeboere oppe mellem Grenene i de store Træer . Jagtudbytte af forskellig Art bringes hjem og fortæres ved Ilden . Unge Folk røber Tilbøjelighed til at gøre sig Reder to og to sammen oppe i Træerne . Omsider da Lystid kommer igen hales den færdige Krigs - ege paa Ruller til Stranden , under Bistand af Mændene fra Nabobopladsen , som imidlertid i Aarets Løb har bygget en lig - STENALDERFILM 51 nende stor Ege i deres Skov , almindeligt fuldtalligt Opbrud , som et Skovfolk der med Myrers Flid har banet Vej for sig selv fra Skoven og til den aabne Strand , kronet med Udsigt til Søen , da Fartøjet endelig flyder , langt og sødygtigt , og i Stand til at bære mere end en Snes Mand , ude foran Bo - pladsen . De skiftende Aarstider i Skoven optages i Løbet af et Aar og gengives i den Forkortning inden for et Minimum af Tid Filmen tillader , Arbejdets Fremskriden og Overgangen fra Sommer til Efteraar , Løvfald i Skoven , Storme , Slud , endelig nøgne Træer , Frost og Sne . I Vinterens Hjerte fornummer Folkene i Lejren sig som Bjørne og Ulve , der gaar paa Bag - benene , klædt i hele Bælge med Dyreansigter som en Hætte over Hovedet , Børnene tullet ind i Bjørneungeskind , den store Mand fører Befalingen med Uroksehorn paa Hovedet , man holder sig sammen omkring store flammende Baal , og de nedsneede Telte ryger i Varmen indefra : Kødgilder fejres , afvekslende med Smalhans , hvor allerede afgnavede Knokler afsøges paany , og et og andet skifter fra Beklædningsgenstand til Næringsmiddel . Foraaret melder sig omsider med milde Tegn og Knopper i Skoven , Solskin som lokker de Gamle ud af Teltene , og samtidigt nærmer Baaden sig sin Fuldendelse , lykkeligt Sam - mentræf , en fornyet Verden der aabner sig , og et Fartøj rede , til at færge over i den ! Man smykker sig med Majløv , og den store Stabelafløbning finder Sted , under Optog og Lykkegebærder op imod Solen , unge Piger foran , for at formilde alt hvad man møder ; indtil Fartøjet da glider i Søen og tages godt imod af den , og ingen 52 MARIEHØNEN Slagside har , og ligger der næsten som et Liv , aandende paa Bølgen , som et stort , frisktømret Haab , ens Hænders eget Arbejde , og færdigt til Bemanding . Og nu fejres Solens Genkomst , nede paa Stranden , som en Pagt , rundeligt forstaaet , mellem Solen , Søen og Skibet , med Tænding af Nyild , af den store Mand paa hele Stammens Vegne , just som Solen staar op , stor og almægtig af Havet , Opamning af Ilden og tilbedende Lys paa alle Ansigter , idet den vokser sig stærk , udvidet Stemning , som giver sig i Luft i forenet , hengiven Runddans omkring Baalet , efter at det har slugt Træ og brager med vildt fægtende Flammearme og Fødsel af Røg op imod Himlen . Offer gives til Ilden , usmaa - ligt , et helt Krondyr , og helligt Maaltid deles med Fortære - ren , lifligt forkullede Bove ; skinnende og talgbesmurt stirrer man henført ind i Ilden , Ven med den for et helt nyt Aar igen . Et godt Forhold til alle Magter varsler nu for et heldigt Ud - fald af det planlagte Togt . 3 . Billede . De to store nye Krigseger fra de forenede Bopladser lig - ger klare til Afrejse , med en Snes Mands Besætning hver , alle i fuld Krigsudrustning , mankede og skæggede , Føreren , den store Mand , med Tyrehorn paa Hovedet , Fartøjerne strit - tende som Pindsvin med Spyd , Økser og Buer . Hele Bo - pladsen , Kvinder og Børn og hostende Gamle , staar paa Stranden og ser Krigerne sejle af . Fjernt paa den anden Side Farvandet øjner man i den klare Dag Landkending , en fin STENALDERFILM 53 Kyststribe , det ukendte Land , som nu skal udforskes . Og med Retning derover imod forsvinder Fartøjerne . Det næste man ser er Egerne der nu er naaet over og nær - mer sig den fremmede Kyst , i Dagningen , endnu før det er helt lyst . Den fremmede Kyst er af samme Natur som den Boplads - folket kommer fra , lav og skovbevokset , men Skoven i Bag - grunden , og store ryddede Lysninger og Grønninger foran . Her ligger der en Bygd , forskellig Bebyggelse ind ad Landet til , i Forgrunden nær Stranden en Gaard , bestaaende af flere spredte Huse omkring et Tun og omgivet af Marker . Husene er Jord - og Rishuse , men en ganske anden fremskreden Stil end Køkkenmøddingfolkets aabne Boplads . Især de regelmæs - sige Kornfelter gør et hidtil uset , gaadefuldt Indtryk . Beboerne i Gaarden ud til Stranden ligger endnu i dyb Søvn , uden at mærke noget , Overfaldet kommer ganske uven - tet . Mandskabet lægger til Land og sniger sig ind , forsvinder op mod Gaarden , mens en Del bliver tilbage og holder Egerne rede til Tilbagetoget . Der stikkes Ild paa Husene , man løber med Brande i fuld Krigsudrustning fra Hus til Hus , paa et Øjeblik staar hele Gaarden i Brand . Indbyggerne flygter i stor Forvirring , lige fra Sengen til Skoven , under Kamp og Tummel , nogle af dem falder , Krigerne bryder ind i Udhusene og slæber Kvæg og Geder ud , alt hvad de kan lægge Haand paa , Klæder og Bohave . Og mens Røg og Flammer vælter op fra Husene vender de i Trav tilbage til Baadene , belæsset med Bytte . Som den sidste kommer den store Mand , med lange stride Skridt og en levende Kvinde , som han har bemægtiget sig , 54 MARIEHØNEN paa Armene . I største Skynding gaar de i Baadene og støder fra Land , just som en stor Flok Mænd oppe fra Bygden , som imidlertid er bleven alarmeret , kommer løbende ud fra Skoven med Buer og lange Spyd . En kort Pilekamp finder Sted mellem Bygdefolket og Angriberne , men de er allerede langt fra Land , og Pilene falder i Søen bag dem , Mandskabet graver Aarerne i og padler for Livet , er snart udenfor Række - vidde . Og mens Gaarden gaar op i Luer inde paa Stranden ror de ud paa aaben Sø , tilbage mod deres eget Land . Det sidste man ser af Bygdefolket er at de staar magtesløse , saa langt ude i Stranden de kan komme , og ryster Spydene i Luften mod de retirerende Sørøvere . 4 . Billede . Det samme Sceneri som i første Billede , Køkkenmøddin - gen ; Krigerne lander , under Tilstimlen af hele Bopladsen , og bærer deres Bytte i Land . Og saa staar der da fire - fem Geder , tre smaa Køer og en Tyrekalv , samt en levende , vildfremmed Kvinde , af et skært Udseende , paa Køkkenmøddingen , omringet fra alle Sider af et glubsk , ukæmmet Folkefærd , Fangsten endnu levende — men hvorlænge ? De gamle Bopladskvinder , som er øvede i Flænsning , henter deres skaarede Flintflækker og brætter Skindene op til Albuen , skønner over Byttet med røde , sod - randede Øjne og vil til med det samme ; Dyrene er nye for dem , en anden Slags Vildt end hvad man er vant til , men vel samme Vej ind til Halsaaren ! Dog Mændene trænger dem STENALDERFILM 55 tilside , Byttet skal synes grundigt først . Den fremmede Kvinde skal stilles til Skue . Det bliver til en Slags Besiddelsesdans , som Mændene op - fører omkring den fangne unge Kvinde , den kommer af sig selv , idet de skræver rundt og har hende imellem sig , de knip - ser i Luften og ringer hende ind , gaar mange Gange rundt om hende , nu og da med en Skogren og meget sigende , op - spilede Øjekast til hinanden , brusende i Haar og Skæg . Den unge Kvinde staar ganske ene og fortabt midt i Kredsen af Mand - folk , som højt smækkende med Tungen gaar rundt om hende . Efter at Mændene har lagt deres Ejendomsglæde for Dagen over den fremmede Kvinde , som er et ungt Eksemplar , gaar de over til en Besigtigelse af Dyrene , og den unge Kvinde bliver imidlertid taget i Øjesyn af Kvinderne paa Bopladsen , nøje , i den mest umiddelbare Nærhed , en Klump Kvinder som allesammen skal føle paa hende . Hun er jo anderledes end alle andre her paa Pladsen . Hun er aabenbart vasket . Hvor er hun hvid ! Det slaar Kvinderne fast , de ældre og de yngre , stiltiende og med kolde Øjne . De staar tæt opad hende , bagved hende , og bemærker forbitret at hendes Haar er flettet , Mage til Paafund , og i det samme ryster de deres egne Marelokker med Fiskeskæl i og fatter en hemmelig Beslut - ning om ogsaa at flette deres Haar ; men det skal hun faa be - talt ! De tager et Læg af den unge Kvindes Kjole mellem to Fingre , Stoffet er vævet , haaret — hvad er det for noget ? Selv gaar de i Huder og Bark . Hvordan bliver saadan noget Tøj til ? Hvad er hun for en Tingest ? Vejret staar dem ud af Næsen af Ophidselse . Hvad er det hun har paa Fødderne ? Er bare Ben ikke godt nok mere nu ? 56 MARIEHØNEN Mens denne bidende Undersøgelse staar paa studerer Mæn - dene med Vildtkenderes Opmærksomhed de fangne Dyr . Køerne er dem ikke fremmede , de er Skabninger af samme Familje som Urokserne , det farligste og mest eftertragtede Vildt de kender , men meget mindre af Vækst og slet ikke vilde . Forunderligt , de staar stokstille og lader sig tage paa , fortrolige næsten som ens egen Viv ! Gives der da Dyr uden Frygt ? At de har et Hovedtøj , Klaptræer , med en Ende Snøre ved , det forstaar man , men maa ligesom ryste Hovedet for at faa det ind i det ; Dyr der er klædt paa har man ikke set før . Gederne er Genstand for udelt Forbavselse , deres Lige findes ikke i vild Tilstand i Skoven . Det hornede og raggede , magre Smaakvæg erkendes at være en grøntædende Skabning , hen i Retning af Raadyret , men sin egen Slags , og fuldstændig uden Flugt i Kroppen , det mest beroligede Dyr . At Gederne dog ikke under enhver Omstændighed er tilnærmelige faar man Bevis for ved at en af dem hummer sig sigtende tilbage , da en af Bopladsens Hunde vejrer sig indenfor dens Øjesyn , Hunden fatter at Kræet gaar over til Angreb og gør omkring , tager Stødet som en vis Hund med Bagparten , men det ogsaa saa den ruller ; almindelig Jubel ! Nærmere Eftersyn røber at Individet er af Hankøn . Og nu ved man da hvilken Ende af den man skal vogte sig for ! Det rørlige Gods der er bragt med ovre fra den anden Side undersøges . Et Brød gaar fra Haand til Haand , indtil En bragt paa Sporet af en behagelig Lugt brækker en Bid af og smager paa den , hans Ansigtsudtryk forleder øjeblikkeligt flere dertil : aldrig har man smagt bedre Ting , den rene Be - lønningsmad ! En Undren breder sig — er der flere Brød ? STENALDERFILM 57 En Pose med Korn er kommen med i Byttet ; der smages , aabenbart de samme Frø hvoraf Kagen er gjort . Bygkornene males enkeltvis mellem Tænderne : stort Behag ; som alt spiseligt skal de prøves i Ilden og anløbes forsigtigt med en Glød : større Behag , den yndigste søde Lugt og Smag . Det er gode Ting de har derovre ! Uldne Klædningsstykker holdes op og plukkes i , ikke kan man begribe hvad Slags Dyr de Haar er af . En Trøje tages paa , avet , saa at man vel kommer i Ærmerne , men faar hele Trøjen forpaa , men Ingenting paa Ryggen : Hovedrysten , noget at lære her ! Den fremmede unge Kvinde staar imidlertid uden at røre sig midt i Klumpen af prøvende Koner der har lukket sig om hende . Nogle af Mændene albuer sig ind ogsaa nu og gør i deres Hjertes Uskyldighed sultne Mænds Gebærder over Byttet , gaber over hende og gør store spisende Bevægelser med Munden ; de har rejst langt og ingenting faaet endnu siden Hjemkomsten . Men her lægger den store Mand sig imellem , han skyder dem afvejen og stiller sig ved Siden af Kvinden , hun er hans Part alene ! Mændene viser kræn - ket paa Maven , den er helt hul , skal der da ikke deles og spises ? Konerne vender sig fra den fremmede Kvinde , som har skaffet dem Sindsbevægelser de ikke takker hende for , de har studeret hende nok og mættet deres Øjne med hende , men spist har heller ikke de for nylig . Ogsaa de udenlandske Dyr har man synet tilstrækkeligt ; en af de gamle senede Koner tager uden flere Ophævelser Flintkniven fra Haaret , hvor hun har den gemt under Maatten , fatter en af Gederne haardt om Mulen med den ene Haand og gør sig rede til at stikke den 58 MARIEHØNEN med den anden ; en Medsøster skyder en grov Lerpotte under for at opfange Blodet . Men da vender den fremmede unge Kvinde sig med en smertelig Bevægelse mod Geden , rækker sine Hænder ud , hun bøjer sig hastigt ned og tager Geden om Halsen , ser op paa den store Mand , som har slæbt hende i Fangenskab , for om der skulde være Hjælp at vente fra ham . Og han staar som en Mur , grunder længe i sit Skæg . Omsider er det som om noget fødes i ham , han vender sig mod Kred - sen og trænger den tilbage , de gaar baglæns for ham og da der er bleven frit omkring den fremmede Pige og hendes Dyr gaar han rundt om dem , idet han slæber sin Spydsod efter sig og tegner en Kreds paa Jorden . Det betyder Helle , Urørlighedens Ring paa Jorden , som ene han , Stam - mens Øverste , har Magt til at afstikke . Nogle af Krigerne slaar op med Hovedet , ryster Manken , dette er stærkt , at er - klære Helle for hele Fangsten , Ingenting til dem , der har del - taget i Togtet ! Men naturligvis , han kan gøre det . Han kan gøre det , for han er den af dem der har dræbt en Urokse og erhvervet dens Kraft , han bærer dens Horn paa sit Hoved . De fortsætter knurrende Baglænsmarchen . Men Kvinderne har allerede vendt sig for at komme hurtigt afvejen , de ved hvad det vil sige at bryde et Helle , et Par er halte af det endnu og rokker over , som i høj Sø , mens de skynder sig at lægge Afstand mellem sig og Ringen , med Ansigtet vendt bagud for at se om de bliver forfulgt . Den store Mand og den fremmede Kvinde bliver ene med Dyrene midt paa Køkken - møddingen . Hun ser til ham og smiler , gaar et Skridt og smiler igen — STENALDERFILM 59 mon hun tør ? Og da hans Miner ikke forbyder det gaar hun op mod Skovbrynet , hvor der staar Græs , plukker noget deraf og bryder Løv af Træerne og kommer tilbage . Hun rækker Køerne hver en Visk Græs , og Gederne Løvet , og de æder af hendes Haand ! Da staar hele Bopladsen stille , som fortryllet , og ser til . Dyrene er hende hørige ! Hvem er hun ? De ser hun tager Køerne i Favn , Vildtet elsker hende ! Hvilken Ud - sending er hun ? Det gaar op for Konerne at de har forgrebet sig , det var galt de kneb hende , da de undersøgte hendes Tøj . Det var da godt den store Mand som den klogeste havde sparet dem for alvorligt at krænke Magter de ikke kendte . Falmede af Angst og med et skralt Forsøg paa Sødme i An - sigtet , som kommer bagefter , trækker de sig endnu længere tilbage . Man kunde aldrig vide om det ikke var en Fe , en af de Overnaturlige man havde for sig . Alle paa Bopladsen føler at de kun er Mennesker . Og da det ikke bliver til Kødgilde denne Gang , og man trænger til noget , lister Mændene afstraffet ud for at fiske eller sanker Bue og Pile op for at gaa paa Jagt , med et Suk og et langt Blik tilbage til det tamme Kvæg — hvem der kunde faa et Vildt til at staa saa stille ! Kvinderne vader i Stranden med Ungen paa Ryggen og stikker Muslinger , almindeligt Hver - dagsliv igen paa Stranden , men det føles surt . De unge Piger ser fra en Afstand paa den fremmede unge Kvinde og fore - kommer sig selv utilstrækkelige , en arm Boplads de lever paa , og ikke et Klædningsstykke mere for deres Vedkom - mende der er værd at eje ! Det der er sket er at en gammel og en ny Tid har mødt hinanden , og at den gamle ikke kan holde sig selv ud mere . 60 MARIEHØNEN Men det i Stilhed mest opsigtvækkende Udbytte af Togtet drøftes i Forgrunden af en lille Gruppe Mænd , Bopladsens Haandværkskyndige , hvorimellem den bredskæggede Kunst - ner i Flint : det er en stor skæftet Flintbil man har røvet i Husene , den er slebet , de værktøjskyndige Mænd samles om den og lader den gaa fra Haand til Haand , vejer og skønner , faar Grublefurer i Panden . Den er vægtig og langskaftet , med en følelig Drift i , Bladet er smækkert og af næsten en Under - arms Længde , Surringen alene en Seværdighed . Men den slebne Æg , med et Spejl af Brugen , man lader Haanden gaa hen over den , aldrig har man set noget lignende ! Boplads - folkets egne raat tilhuggede , stumpe Økser er det aldrig fal - det nogen ind at slibe , sligt maa ses , før man gør Opfindelsen , men saa ligger den ogsaa klar . Det dages for Mændene , dette her ser de betyder noget . Bilen maa prøves , og man gaar op i Skoven , svinger den mod et Træ . Den bider og trænger ind som en almægtig Tand , næsten med Frygt ser de Virkningen paa Træet . Man vender tilbage til Bopladsen og nedlægger Bilen paa Sandet , faar Ærbødighedsgysninger , det er klart at en Magt kundgør sig i saa fuldkomment et Redskab , den bør æres , og man gaar rundt om Bilen , den maa forstaa at den er Midtpunktet og de , ringe Mænd , dens Tjenere . De fjerner sig fra Bilen , kommer tilbage og gør ligesom Fundet forfra paany , hæver Øksen op og tror ikke deres egne Øjne ! Der maa ofres , og de bygger en lille Ild foran Bilen , dvæler foran den og føler en bedre Menneskedom spire i sig . Og uvilkaarligt søger deres Hænder efter Flint og efter en Sten at slibe den paa , en højere Magt har givet Fingerpeget , her er noget at lære ! Den nye , slebne Øske , aner de , aabner STENALDERFILM 61 for en ny Fremtid , den vil gaa foran dem , den vil æde en Skov ! Under det sidste af Optrinet er Mørket begyndt at falde paa , nu lukker det sig langsomt over Bopladsen med en sidste Ind - ramning af den fremmede Kvinde og hendes lydige Dyr . 5 . Billede . Bopladsen som før , Solopgang , en Flaade af store Krigs - eger med høje Prydelser paa Stævnene og fulde af væbnede Mænd har ubemærket nærmet sig Stranden og overrasker nu Folket paa Køkkenmøddingen , ganske som de før er bleven overrasket af dem ; det er Bygdefolket ovre fra den anden Side Vandet som nu kommer for at tage Hævn . Først Hundeglammet paa Bopladsen , da Mandskabet alle - rede er ved at gaa i Land , vækker Befolkningen oppe i Hyt - terne . Bygdefolket er i en fuldstændig Overmagt , lutter unge stærke Mænd , i vævede Klæder og med Pragtvaaben , de ryk - ker frem i værdig Orden , det kommer ikke en Gang til Kamp , kun nogen Tummel og Forvirring , Bopladsfolket flygter øje - blikkeligt fra Hytterne ind i Skoven , og de Angribende sætter ufortøvet Ild paa Lejren i Hælene paa dem . Alt brænder . Skoven brænder . Fra en Forfølgelse ind i Landet efter de Flygtende vender Sejrherrerne tilbage med nogle Fanger , deriblandt den store Mand , som de har omringet og bundet . Imellem sig har de den fremmede Pige , en af deres egne , hvem de har befriet . Kort Proces , den store Mand føres hen under et Træ , som rager med sine Grene ud over Bopladsen fra den brændende 62 MARIEHØNEN Skov , Krigerne slaar Kreds om ham , i en Krans af Spyd skal han hænges . En Mand entrer op i Træet og lægger Rebet tilrette , firer Løkken ned , og den store Mand faar den om Halsen , en Flok griber i den anden Ende for at klynge ham op . Da gaar den fremmede Pige i Forbøn for ham ! Hun ven - der sig i dybeste Bevægelse mod sine Kendinge , lægger begge Hænder paa Brystet af Anføreren , som er hendes Broder , og beder om den dødsdømte Mands Liv . Bestyrtelse , Vantro i Skaren , hvad mener hun , hvordan hænger det sammen ? For - smaar hun dem , just som de har frelst hende , foretrækker hun elendige Vilde for dem ? Saarede staar de op og ned . Mens de tøver gaar hun med klare Taarer i Øjnene hen til den store bundne Mand , tager Rebet af hans Hals og lægger sine Arme om den i Stedet ! Og da forstaar de , bøjer Hovedet . Anføreren giver et Tegn , og Ringen opløser sig , med sænkede Spyd begiver Skaren sig tilbage til Fartøjerne , uden at vende sig om , gaar ombord og sejler med det samme bort . Paa Baggrund af den brændende Skov staar den store Mand og den fremmede Pige med Armene om hans Hals . 6 . Billede . En Lysning i Skoven . Indrammet af gammel Storskov paa alle Sider ses et Bondetorp , med smaa dyrkede Agre , dygtig stenede og med Stubbene af de fældede Træer staaende paa endnu . I Ly af Træerne i Forgrunden ligger en Gaard , flere Jord - og Rishuse , og her ses indenfor Stuehuset en halv - STENALDERFILM 63 voksen Pige , flere legende Smaabørn og en Kat med Killin - ger . I Døren til Huset sidder den fremmede Kvinde , som nu er Husfrue og Moder til Børnene , beskæftiget med et Sy - arbejde . Paa Hustaget har Storken bygget Rede . I et flettet Bur paa Husvæggen ses et tamt Egern . I Nærheden af Skovbrynet , hvor de store Træer staar endnu , er to sværlemmede Knøse i Færd med at rydde Skov til en ny Mark , svinger den lange Flintbil mod et Træ og rokker den ud igen , naar den bider sig fast , det er Sønnerne paa Torpet . Paa Tunet gaar Geder , og ude paa Grønnin - gerne ses græssende Køer . Men paa en af de nyryddede stenede Agre gaar Husbon - den , forhen den store Mand paa Køkkenmøddingen , med et Spand svære blakkede Okser for Træploven og pløjer . Mar - ken er ujævn , baade op og ned , og ud og ind , og Ploven krænger over , men Husbond styrer den med Magt , og de tunge langsomme Okser trækker den igennem , selv om kro - gede Trærødder og store Sten kommer op i Furen . Paa sømmelig Afstand bag Ploven gaar Storken og slaar Orme i Næbbet , som den vendte Muld bringer for Dagen . Husfruen lægger Syarbejdet fra sig , viser sig med en Spand og gaar i Marken i Retning af Køerne for at malke . 7 . Billede . Bygden paa den anden Side Vandet . Her er nu bleven et Fiskerleje og de første Antydninger af en Kystby , med Huse i Rader , hvortil kommer Boder og Telte . Stort Sildefiskeri ude paa Søen , og Marked paa Kysten ; Egerne kommer ind 64 MARIEHØNEN lastet til Rælingen med Sild ; livlig Handelsvirksomhed paa Stranden . En meget stor Ege lægger til , det er den store Mand ovre fra Bopladssiden med samt sin Familje , talrige nok til at be - mande hele Egen , Sønner med deres Koner , og Døtre med deres Mænd , en Sværm Børnebørn ; de kommer for at be - søge den fremmede Piges Familje . Hun er nu Bedstemoder , men genkendes af sine Slægtninge , bevæget Møde , og hele Optoget føres i Hus i Broderens Gaard . Han er en lille Konge nu , Høvding for Omegnens Bønder , Huset en state - lig Tømmerbygning ; og her i den lange Gildeshal føres de Fremmede til Sæde . Spisning , med et helt Vildsvin paa Bor - det , Bygøl i Dyrehorn , og Kage , nybagt fra Asken i Ilden ; Broderens Kuld Børn sammenholdt med Søsterens , stort lyk - keligt Familjeskue , lutter lyse , strunke , sikre unge Folk for - samlet om Stamforældrene , rustet til at føre Slægten videre . 8 . Billede . En Kæmpehøj opføres . Pladsen er et højt Sted midt i Lys - ningen , som den store Mand har ryddet , med en hel Bygd nu , og Skoven rykket i Baggrunden . Hele Bygdens Mandskab er i Arbejde , som en Myresværm . Vældige Sten slæbes sam - men af Oksespand , mange Par , det ene foran det andet , og Stenene rettes paa Plads med Løftestænger , Kamret sættes og overdækkes , et Kykloparbejde , som tager Maaneder , med An - vendelse af en primitiv Ingeniørkunst . Derpaa dynges Højen op , Myreflokken i Arbejde med Bærebøre og Spader af Træ , mens Aarstiderne skifter over Landskabet , saa grønne Korn - STENALDERFILM 65 marker , saa Sne paa Jorden . Endelig er Højen færdig , den sidste Børfuld slæbt op og jævnet ud med Træspaden . Frit syner den aabne stensatte Indgang til Kamret . Og herind bæres af et langt Begravelsestog , hele Ætten paa Benene , først den store Mand , død i sin høje Alderdom , og efter ham hans Hustru , Slægtens Ældste . Efter at de er ført ind fyldes Gangen med Jord , Højen lukkes . Afsluttende Billede . Man ser Højen fra Søen , en dansk Kyst foran og en Slette inde i Land , omringet af Skov , og paa det synligste Sted Højen , stræbende med sin Kuppel mod Himlen , frit belig - gende som et Vartegn ud imod Søen . HVAD FATTER GØR , DET ER ALTID DET RIGTIGE A LLE kender Eventyret , et af H . C . Andersens bedste , om Bondemanden der trækker til Marked med en Hest og undervejs i nedadgaaende Skala bytter først med en Ko , saa med et Faar , en Gaas , en Høne , for omsider at ende med en Sæk raadne Æbler , som han drager hjem med til Konen . Et Par rige Englændere , som han møder i en Kro , vædder med ham om at han vil faa Knubs af Mutter , naar han kommer hjem , og der vil ligge et Hus , men Bondemanden holder paa at han vil faa Kys og ikke Knubs , og at vor Mo ' er vil sige : „at hvad Fatter gør , det er altid det Rigtige . " Og som man ved vandt han Væddemaalet . Historien foregaar paa Fyn . Det siges ikke af H . C . Ander - sen , men han var selv fra Fyn , og det er Fyn han tænker paa , naar han taler om at noget foregaar „ude paa Landet " . Sceneriet er som følger : „Du har jo været ude paa Landet ! Du har set et rigtigt gammelt Bondehus med Straatag ! Mos og Urter voxe der af sig selv ; en Storkerede er der paa Bygningen , Storken kan man ikke undvære , Væggene er skæve , Vinduerne lave , ja , HVAD FATTER GØR, ... 67 der er kun et eneste , der kan lukkes op ; Bagerovnen strut - ter frem ligesom en lille tyk Mave , og Hyldebusken helder hen over Gjerdet , hvor der er en lille Pyt Vand med en And eller Ællinger , lige under det knudrede Piletræ . Ja og saa er der en Lænkehund , der gjøer ad Alle og En - hver . " Billedet er ganske fynsk , en beskeden Krog paa Fyn , og fra en nu svunden Tid . Men Aanden i Historien , det er hele Fyn , saa sandt H . C . Andersen var Fynbo , og det i den Grad at det ikke en Gang faldt ham ind at sige det . Det lyser ud af Historien hvad den gamle Skælm vidste om sin 0 ; og hvad han vidste kommer til sin Ret ved hvad han selv havde derfra , det fynske Sind . Historien har man kendt fra man var Barn , og ofte gen - læst , uden at se andet end noget almenmenneskeligt deri , som da ogsaa findes , men er man siden kommen en Del paa Fyn og har faaet Øje for et særligt fynsk Folkesind , gaar det op for en at Historien er specifik , lokal fynsk , og at det er den egentlige skjulte Pointe i den . Det fynske Folkesind ytrer sig i Sproget . Hvis man læser Replikerne i „Hvad Fatter gør , det er altid det Rigtige " , paa Fynsk , aabner Historien sig for En i hele sin Ubetalelighed . De der ved hvad Fynsk er skulde gøre Forsøget . At sige noget staaende om Folkekarakter i det hele taget er altfor massiv en Fremgangsmaade , overfor noget saa flyg - tigt ; men man kan sige noget om Sproget . Enhver der har hørt Fynsk , ægte Indbo - Fynsk , Almuen , Folk man møder paa Vejene , kender den syngende , melodiøse Klang , der hvor - dan Sætningen saa begynder altid ender i Diskant . Rent mu - 68 MARIEHØNEN sikalsk bibringer Fynsk Forestillingen om et sart , tillidsfuldt Væsen man staar overfor og en personlig Sorgløshed , der ligesom hos Fuglene ytrer sig i Sang . En ægte Fynbo var Carl Nielsen . De der har kendt ham vil huske at hans Musik be - gyndte allerede i Munden paa ham . Han sang . De Memoirer Carl Nielsen efterlod sig har den lyse Angerløshed der ikke kunde komme noget andetsteds fra end fra Fyn . Fynsk Tonefald svarer til noget i Karakteren , som ikke skal tages altfor haartrukkent , man forestiller sig gode Dage der ligger bag , sorgløse Aarhundreder paa den fede Ø , siden man altid , naar man gæster Indbyggerne , bliver modtaget med Sang . Umistænksomhed og en Art elskværdig Enfold , man kunde næsten fristes til at sige genial Enfold , staar Fynboen ud af Øjnene , naar han synger , oppe i de fine Toner hele Tiden . Svig er ham ukendt . Men den fynske Sorgløshed , der ytrer sig i Diktionen , og har noget tilsvarende i Karakteren , kan , naar den gaar til Ekstrem , faa noget uansvarligt over sig , en næsten kriminel Sorgløshed , som man ikke synes man har mødt noget andet Sted ; og det er dette Træk i fynsk Folkekarakter H . C . Andersen har truffet i sin Historie om „Hvad Fatter gør , det er altid det Rigtige " , og som han for - tæller han har hørt som Lille , altsaa paa Fyn . Selv naar det gaar skævt bevarer Fynboen sin nedarvede , næsten utilregne - lige Sangvinitet . Som Englænderne , der har tabt Væddemaa - let , siger : „Altid ned ad Bakke og altid ligeglad . " Og ender det ikke ogsaa godt her , efter at den lykkelige Idiot har sat det hele overstyr , med et Skippund Guldpenge ? Eventyret rutter med det ; det er ogsaa fynsk . HVAD FATTER GØR, ... 69 Naar man er kommen saa vidt , opstaar der en Trang til at prøve Historiens Ægthed ved et Eksperiment , en Sammenlig - ning med hvordan Historien vilde være falden ud , hvis den var foregaaet et andet Sted end paa Fyn . Uvilkaarligt , naar man skulde vælge en Landsdel man kender til , maatte det blive Jylland . Jeg vover da , paa eget Ansvar , at genfortælle Historien , saadan som den , med mine Erfaringer „ude paa Landet " , vilde have artet sig . Det anbefales her at læse H . C . Andersens Eventyr først , for at have i frisk Erindring hvordan Fynboen handler , og hvordan han bliver modtaget af Konen ved Hjemkomsten , til Forskel for fra hvordan jeg tænker mig det vilde gaa i Jylland . Historiens Forløb maa vendes fuldstændig om ; Bondeman - den vilde i Jylland drage til Marked med en Sæk raadne Æbler , og vende hjem med en Hest . Og det vilde gaa saa - dan til : Først prangede han ligeover med en Høne , et Sted under - vejs . Manden der ejede Hønen havde imod at Æblerne var raadne , men vor Mand kunde forsikre at det var netop det fine ved det , det var de raadneste Æbler Verden nogensinde havde set , enestaaende raadne Æbler ! Manden med Hønen havde imidlertid et Øje til Sækken , det var en god Sæk , Hø - nen værd , og gav Haandslag paa Handelen . Hvem der pud - sede den anden skal være usagt . Men Hønen havde ikke været længe i vor Mands Besiddelse før han indhentede en Mand der skulde til Marked med en Gaas . De kom i For - prang , og vor Mand holdt en Lovtale over Hønen , den lagde Guldæg , sagde han , det var en toppet Høne , sagde han , det 70 MARIEHØNEN var ham en Sorg at skilles ved den , sagde han , og Enden blev at de byttede ligeover med hinanden . Lidt længere henne ind - hentede han en Mand med et Faar . Da var det endda et ringe Faar , sagde vor Mand . Du mener vel en Vædder , sagde den anden . Jeg kan da se det er en Bede ! Det var en Bede . Vor Mand skjulte ikke dens Mangler . Derimod flød han over med Veltalenhed til Fordel for Gaa - sen . Den var saa fed at den maatte bæres , sagde han , det var en Mortensgaas , den var opkaldt efter Morten Luther . Det kunde Manden med Beden , som var en from Mand , ikke staa for , saa det blev til at de byttede ligeover . Den næste vor Mand indhentede var en der trak med en Ko . Hvad koster den trepattede Ko ? spurgte han . Manden med Koen havde ikke ventet at Fejlen ved Koen var det første man vilde se , for den Sags Skyld var det han vilde sælge den ; det tog Modet fra ham paa Forhaand , han var ingen tungefærdig Mand , og Beden hørte han var en Præmiebede , belønnet med hæderlig Omtale paa Holstebro Dyrskue . Rebet med Koen ved gik over i vor Mands Haand , og den forsagte Mand trak af med Beden . Endnu inden han naaede Markedet indhentede vor Mand en Mand med en Hest . Tror du du naar frem med hende ? spurgte vor Mand . Hesteejeren svarede ikke . Hvor mange var I om at rejse hende i Stalden imorges ? spurgte vor Mand . Skal du til Slagter med hende ? Hvad koster Koen ? svarede Manden med Øget . De saa glubsk , den ene paa Hesten , den anden paa Koen , HVAD FATTER GØR, ... 71 og da Cirkulation er Nerven i al Handel blev det til at Hesten gik over i vor Mands Besiddelse , og Koen i den andens . Saadan gik det til at Jyden drog til Marked med en Sæk raadne Æbler og kom hjem med en Hest . Men hvis et Par ekscentriske engelske Turister , som man kan se saa lyslevende paa Frølichs Tegning til H . C . Ander - sens Eventyr , nu havde holdt et Skippund Guldpenge paa at Konen vilde blive stolt og lykkelig , naar Manden kom hjem og fortalte om sin Handel , vilde de igen have tabt . For da Manden kom hjem med Hesten mødte Konen ham ude paa Pikningen i et Par slæbebundede Træsko , med Hovedklædet op for Munden , og sagde ikke et Ord . Manden fortalte om Handelen , at han først havde byttet de raadne Æbler bort for en Høne , Konen saa paa ham med røde Øjne . Men Hønen prangede jeg hen for en Gaas . Hun lige nikkede ; naturligvis . Og for Gaasen fik jeg en Bede . Sur Tavshed . Men Beden byttede jeg bort og fik en Ko i Stedet . Konen fjernede Snippen af Hovedtørklædet fra Munden med en Finger : Saa megen mere Umage , sagde hun . En Ko mere at malke , mente hun . Saa skød hun Snippen for Munden igen med Fin - geren . Jamen Koen prakkede jeg en Mand paa og fik et Øg i Stedet , sagde Manden . Jeg troede du var kommen hjem med et Spand , sagde Konen . Og dermed vendte hun sig og gik ind . Og hvad 72 MARIEHØNEN hun ikke havde fundet Udtryk for i Ord , det sagde hendes Bag . Englænderne , der i dette Tilfælde havde væddet med vor Mand om at han vilde blive modtaget med Kys og Klap , naar han efter endt Handel kom hjem til Konen , tabte saaledes igen Væddemaalet , og vor Mand lagde Kontanter til , foruden hvad han havde tjent i Byttehandel , fra en Sæk raadne Æbler og op til en Hest . Nu kan man jo sammenligne de to Historier . Bekræfter den ene ikke den anden ? RENSDYRJÆGEREN UNDER Paaskestormen i Aar , der for et Døgn satte ind med haard Vinter , midt i et altfor tidligt Foraar , man saa Sne paa blomstrende Frugttræer paa Sjælland og hørte om Springflod og Forlis oppe paa Norgeskysten , traf jeg at opholde mig ovre i Vestjylland og blev blæst en 10 — 15 Tu - sind Aar tilbage i Tiden , en som man vil indrømme mig gan - ske ejendommelig Oplevelse . Man ved hvor det kan blæse i Jylland , paa det aabne vide Land , støt , uafladeligt , som en Stolpe i Luften , man kan lægge sig paa Vinden saadan en Magt har den . Landet er her fuld - stændigt plant , milevidt en Del af de jydske Flader , det er opdyrket , magert Land med en spredt Bebyggelse , langt imel - lem , som Molekylerne i en udtyndet Luft , her og der med sultende Plantager ; indtil for nylig har alt her en Gang været Hede . Enkelte uopdyrkede Strækninger findes endnu , som uegnede for Ploven , lavtliggende og kuperede i det smaa , af en særlig jydsk Karakter , sur Lyngmose , med Tuer , Ris og Pors , Kæruld og Star , en sortagtig Natur , der giver et Begreb om hvordan Landskabet har set ud over en stor Del af Jyl - land , saa temmelig uforandret lige siden Istiden . Med denne 74 MARIEHØNEN Art Forening af Hede og Kær var jeg fortrolig i min Barn - dom andetsteds oppe i Jylland , hvor Heden ogsaa siden mestendels , og Fuglelivet med den , er forsvunden . Hedemo - sen har en egen Sjæl , den knytter til Forestillinger langt bagud i Tiden , Afsmeltningen efter Istiden , da Landet var en Tun - dra , og til arktiske Lande , hvor Naturen er den samme endnu , Sibirien , det nordligste Amerika , til Højfjeldsplateauerne i Norge , Vidderne , hvor hvad der andetsteds ligger i Fortiden , eller i en nordlig Zone , genfindes oppe over Trægrænsen . Hvad der engang var ungt men nu er for altid svundet , hvad der er Tusinde Mile borte , eller ligger i Bjerghøjde , men er samme Natur , følger samme Vækstlov , det er Sjælen i den jydske Hede , saadan som jeg har kendt den . Af gammel Tilbøjelighed søgte jeg derfor , da jeg trods Blæsten gik mig en Tur , ud paa saadan en urørt Lyngtrakt , der var saa stor at den dannede Horisonten den Vej jeg gik . Snart var jeg opslugt af en total Ensomhed , uden anden Fælle end den huserende Vind , der var saa strid at den gik gennem Klæderne som en Si og isede ind paa Skindet . Halv blindet var man af Sandflugt , ude fra Klitterne , hvor man paa Mils Afstand hørte Havet larme , og fra de magre blygraa Pløje - marker , og i Tilgift begyndte det med et forøget Stormstød at hagle , en piskende Byge der jog Iskorn i hoppende Dans hen over Lyngen og graanede den i Toppen . Haglene bed , det var ikke til at holde Øjnene aabne , for at puste vendte man Ryggen til Vinden og bakkede sig op imod den , ligefrem liggende paa den . Bygen lukkede for Udsigten , og saa mange Gange vendte man sig om sig selv at man tabte al Orientering . Hvor var man tilsidst ? Hvorlænge havde man fægtet sig frem RENSDYRJÆGEREN 75 her mellem Tuer , Ris og Lyng , gaves der , havde der nogen - sinde eksisteret nogen anden Verden ? For at blive klar paa hvor jeg var fremtog jeg en Ring og saa frem for mig i Uvejret gennem den . Ringen er en almin - delig cirkulær Ring at se til , men en Tryllering , den har den Egenskab at den gør clairvoyant , alt i Tid og Rum afrunder sig og bliver nærværende , naar man ser igennem den . Straks jeg fik den for Øjet aabnede der sig en Lysning i Vejret forude , jeg saa Mennesker lige i Nærheden , to Per - soner , og en Hund , et besynderligt Optog . Tatere ? Nej , men hvad da ? Med nogle forcerede Skridt op mod Vinden arbej - dede jeg mig frem til dem . Der var to , en Mand og en Kvinde , temmelig ens klædt , i Pelsværk , Rensdyrskind , begge to , og i Hælene paa dem en Hund . Manden gik forrest med en Stage i Haanden og et frynset Skindhylster paa Ryggen , hvori der stak en Bue og et Bundt flintskærpede Pile . Bagefter ham kom Kvinden , bøjet under Vægten af en omfangsrig Bylt og med et Barn i en Bæverskindspose ovenpaa . Ivrigt arbejdende i Selen og med Tungen ud af Halsen fulgte efter hende Hunden , en stor ulveagtig Spids , med lærvilligt oprullet Hale , den gik som en Enspænderhest mellem to Birkerafter , gjort fast foran til Se - len , som den havde om Halsen , og slæbende med de frie Ender paa Jorden . Paa et Fletværk ovenpaa Rafterne bag Hunden var surret et større Læs , indbyltet i Skind , alt hvad Hunden kunde trække . Uvejret lod ikke til at fortrædige det lille Optog . Ufortrø - den var Hunden , stolt over at være spændt for og noget be - troet , den snappede efter Haglene og læskede sig med de 76 MARIEHØNEN kolde Ting den fik paa Tungen . Hovedet af Ungen stak op af Posen , et kraftigt Drengebarn , som rynkede paa Næsen og nøs ad Haglene , iøvrigt blussende af Velbefindende , vasket og med røde Kinder af Nedbøren . Ja det var altsaa hændt mig at jeg var stødt paa hverken mere eller mindre end de første Indvandrere til Norden , en lille Rensdyrjægerfamilie , som havde forladt Bopladser læn - gere søndernede og nu var paa Vej op i Ødemarker , hvor ingen Mennesker før havde sat deres Fod . Det var Foraaret der havde lokket dem paa Vandring , aabenbart , og nu havde de et lille Uheld i Form af en forsinket Snestorm undervejs . Med den Gennemsigtighed en Tryllering giver havde det ingen Vanskelighed at føje det ene til det andet , jeg saa alt for mig hvad de to angik , vi befandt os i Tundratiden , da Verden var en ti - femten Tusind Aar yngre end den er nu og Norden endnu ingen Indbyggere havde — men nu var den i Færd med at faa det ! Kunde man have højere Ønske end netop det , at se hvordan de første Indvandrere til Skandinavien teede sig ? Ligesom man kan mærke sig en Drøm , mens man drømmer , for at være sikker paa at huske den , naar man vaagner , mærkede jeg mig alle Træk , og tog derpaa Ringen fra Øjet . Jeg stod ene paa Heden og var i Nutiden igen . Straks efter , da Bygen holdt op , saa jeg hvor jeg var , skød en Genvej og var pludselig ude ved Hovedlandevejen . Kender man det , naar man kommer fra en Skov , eller en Hede , og ved et Spring over en Grøft tilbagelægger Distancen fra Naturen til en flov Chaussé , og en Dato ? Vejen gik asfalteret og snor - lige , milevidt i samme Plan , som over en Flyveplads , ind af RENSDYRJÆGEREN 77 den ene Horisont og ud af den anden . Der passerede just en Bil . En Rest af Synskheden fra før sagde mig at den skulde til Herning . Det var Foraar i en dobbelt Forstand paa det Tidspunkt den unge Rensdyrjæger og hans lille Familie var paa Vej nordpaa , det aarlige Tøbrud var kommen igen , og en anden stor Vaar gjorde sig gældende : den sidste Nedisning , som havde ligget over Norge og Sverige , Skaane , Øerne og Øst - jylland , var begyndt at vige , Jorden fødtes igen , under livlig Virksomhed af Sol , milde Briser og Nedbør , Smeltevand og Byger , saadan som det gaar igen hvert Foraar . I en Periode før laa Isen helt ned i Frankrig , da gik Rensdyret dér , og Hulebeboerne gjorde Jagt paa det ; under Mellemistiderne rykkede Renen længere nordpaa , og Jægeren med den . Ende - lig ved Slutningen af sidste Istid havde Rensdyrjægerne skudt en Station helt op mod Udløbet af Elben , og herfra udgik de første Pionerer op i Jylland , og siden til Sverige og Norge . Den unge Jæger havde været den første til at trænge op i de nye Jagtmarker , alene , under Forfølgelsen af Renerne , som var begyndt at trække den Vej . En hel Sommer igennem havde han beset Landet ; og nu var han kommen igen for at prøve Jagten en Sommer til , muligvis for at blive og stifte en Boplads her for sig selv paa egen Haand . Den Bagage han førte med sig fortalte hvor vidt han og hans Lige var kommen som Mennesker . Landet blev føleligt koldere , jo længere han rykkede op i det , et Tilbagefald til Vinter med Nattefrost , Tøvejr igen om Dagen og Snevejr med store vaade Klatter . Vandløb og Over - 78 MARIEHØNEN svømmelser gjorde Lavlandet ufremkommeligt . Altid blæste det , i Ugevis lukkedes Udsigten fremefter , af Sandstorme fra neden , naar det var tørt , som om hele Landet rejste sig imod ham , af øsende Vande ovenfra , naar det regnede , Smeltevand og Væde paa Jorden , Skybrud i Himlen . Og lagde Vinden sig blev det Taage , en hvid Nat oppe og nede , hvori man gik som en Blind . Men en Dag med Kulde i Luften gav det Hagl , som en sidste Afstraffelse , og efter Bygen klarede det op , den veg bagud som et Mulm , Solen brød tindrende igennem , et Lys - væld over Verden . Og da saa Jægeren Landet strække sig forude som nyfødt , blottet og sigtbart saa langt Øjet rakte . Over et udstrakt Lavland , Heder og Kær , i en Blænding af Søer , et halvdruknet Land , saa han yderst i Kimmingen mod Nord Konturen af lange Bakker , milevidt ind i Landet , og kendte sine Mærker igen fra Aaret før , det var sammenhæn - gende , gammelt Land , som Øer i Lavlandet ; her gik der Vildt , og her agtede han sig op . Hele Landet laa aabent for ham . Fjernt ude til højre stod den faste Indlandsis som et Bjergaffald , vendt mod Vest og strækkende sig af Syne op mod Nord , mange Dagsrejser , Ly - set brødes i de grønne regnvaskede Kløfter . Som et uhyre Krebsdyr ragede Bræen ud imod det blottede Land med Kløer af luftblaa Is , Jord og store Sten oppe paa sin Ryg , og en Bræport som et aabent Gab , hvoraf en Flod vaskede ud . Den Vej havde man ingen Ærinder . Men langt fremme i Lavlandet rørte noget sig , en lysegraa Stribe med en ejendommelig bølgende Rytme i sig , ligesom et rindende Vand , ikke til at tage fejl af — Gevirer , Rener ! Og RENSDYRJÆGEREN 79 Jægeren kryber korthalset sammen i sig selv , ubevægelig som en Skrue paa Jorden , synes næsten han kan høre Knirket fra de talløse Koder . Flokken er en Formiddag lang . Det er det Syn han er kommen for at se . I en Afstand fra Flokken be - mærker han , langsynet som han er , et mørkt Dyr med en egen lav , ormeagtig Gang : Jerven ! Han afsøger et andet Strøg af Landet og faar ikke sine Øjne fra en Plet af en paafaldende Form — Træer ? Her er jo ingen Træer . Da bevæger Træerne sig , langt ude i Lav - landet , spreder sig , og han ser hvad det er , en Rudel Kæmpe - hjorte , med de umaadelige Gevirer gyngende paa Hovedet . Der gaar som et Gys igennem ham , Jægerens Kulde i Haar - rødderne , naar han ser det sjældne Storvildt . Han tæller : der er en Haand og en Finger af de store Dyr . Et nyt Stød rører ham , han flytter sig i Halsen , ser langt : paa den nærmeste af Bakkeøerne forude øjner han Punkter som er i livlig Bevægelse , ikke andet at skelne end de Kurver de beskriver , men dem kender han : galoperende Vildheste ! Og da rører det sig i hans Mund , som om han tænker højt om deres sandsynlige Skæbne . Han bliver siddende , med dem bag sig han har at sørge for , Kvinde , Barn og Hund , i et stort omfattende Blik overser han Landet og alt hvad det har at byde paa , skuer , lægger til hin - anden alt hvad han ser . Uendeligt er her med Fugle , som ventes kan nu ved For - aarstid , da alt vinget Kræ søger nordpaa for at ruge . Viben løber lige ved i Kæret og er i Vinden ; det er at bukke sig efter dens Æg . Et vældigt Hjul af langsomme Sejlere paa Vingen kredser om sig selv i Himlen mellem straalende hvide Skyer 80 MARIEHØNEN ovenover en Sø : Traner ! Fra Oversvømmelserne høres en fjern skør Musik af Vildgæs , ført med af Vinden . Vandløbene staar tykt med Laks , han har prøvet dem . Flokke af Vild - ænder piber forbi i Luften over hans Hoved . Da flammer det op i ham , efter at tage Varsel , han sky - der en Pil op i det tykke af Fugleflokken — og ned kommer en Andrik med Pilen igennem sig ! Han henter den baskende Fugl og giver den Fangst med Hjørnetanden , gennembider den i Toppen af Hovedet og faar Fjer paa Tungen . Som den hvis Skudsikkerhed overhovedet ikke skal drøftes kommer han tilbage til sin Familie , søkkende i Knæene , og rækker Fuglen med det blaa Spejl paa Vingen til Konen : Det Fagre skal til det Fagre ! Hun knurrer i Brystet , altfor taktfuld til at lægge aaben Beundring for Dagen , for hvem er hun , at hun skulde give Manden Karakter ? — men det syner paa hende . Han nikker til hende , og hun forstaar ham : her vil de blive . Og Drengebarnet i Rygposen , som er stiv af Ernæ - ring , med Haaret regnet ned i Øjnene , griber efter Fuglen , som om han allerede skønner sig paa Jagt . Dette Land han er bleven baaret ind i , som slaar ham med Hagl og blænder ham med Solild , det skal han arve . Endnu et Par Dagsmarcher , og Jægeren er oppe ved Randen af den længste af Bakkeøerne , hvis Udstrækning han kender , flere Mil paa hver Led ; og her slaar han Lejr , med Tanker om at blive , Lavlandet nær , men oppe paa det Tørre , her har han Vildtet om sig til alle Sider . Først her fælder han Ren , sparsommelig tænkt , ingen lang Ulejlighed med at slæbe det tunge Dyr ; ved en Kilde paa et RENSDYRJÆGEREN 81 egnet Sted i Nærheden slaar de Lejr . Det var ikke nogen svær Jagt , Dyrene var uskræmte her , han behøvede ingen Kunster med at nærme sig dem med et Gevir paa Hovedet , eller omgaa dem ved Hjælp af Hunden , han kunde gaa lige op til Flokken . Det Dyr han udsøgte sig saa godt som kom og snusede til Pilen . Paa faa Minutter rejste de Telt , og Familien havde Ly . Teltet bestod af flere beredte og sammensyede Rensdyrskind , dem Hunden slæbte , med samt deres Sager , i en Bylt paa de to Rafter , Begyndelsen til Slæden , som først senere Slægter skulde se . Rafterne rejste de paa Jorden og bredte Skindene over dem , sikret forneden med en Ring af store Sten , og Teltet var færdigt . Havde han endda taget en eller to Stæn - ger mere med , tænkte Jægeren , nede sydfra , hvor Birken blev til Træ , heroppe naaede de kun Buskhøjde , som Pilen og andre Ris , der krøb langs Jorden ; havde han endda taget et Par Stager mere med . Skindene og de to Rafter han medførte havde tjent ham paa anden Maade paa Rejsen op gennem det af Oversvømmelser og Vandløb spærrede Land . Hvor Søerne ikke kunde vades , eller passeres paa en Isflage , gjorde han sig Færge af Skin - dene ved at fylde dem med Lyng og Ris og samle Skindene foroven i en langstrakt Form , stivet af med Rafterne , og denne flydende Pude bar nok oppe til at fragte ham og Kvinde og Barn , og Bylter , og Hund , over Oversvømmelserne . Med den tredje Raft , der ogsaa tjente ham til Harpun , stagede han sig frem , saalænge Bund kunde naaes , og pulsede sig frem med den brede Ende , naar Vandet blev for dybt . Det gav Øje - blikke hvor Ingen talte ; men løssluppen var man , naar man 82 MARIEHØNEN var ovre . At sejle var endnu i sin Barndom ; man var ikke naaet længere end til Begyndelsen af Skindbaaden . Efter at Teltet var rejst gjorde Jægeren Ild op i Læ af det foran Indgangen , borede Ild ved Hjælp af to Stykker Træ , en Kraftanstrengelse hvorunder Jægeren i det sidste forcerede Nu følte det som om Gnisterne sprang af hans egne Øjne . Ilden ammede han op med Mos , Lyng og Ris , indtil et flam - mende Baal stod mod Himlen og indhyllede Teltet i den krydrede , bidende Lyngrøg , som gav Hoste : Arnen , Hjem - met ! Et helt Rensdyr laa rede til Slagtning , Hunden ved Siden af , tugtigt afholdende , ikke den Hund der forgriber sig paa Vildt , ihukommende Stryg den har faaet , men forvent - ningsfuld , sin Løn værd , den har slæbt hele Dagen og ved hvad der bliver dens Part , naar Renen nu skal aabnes . Renen laa paa Siden med Hovedet strakt fra sig , som om den endnu i Døden rakte mod en Vandring , den var som tegnet af Vintren , med Sne i Pelslaget og rimet Mule , stiv - frossen , de platte , lodne Klove talte om hvor langt den havde gaaet . Tungen var det første Rensdyrjægeren og hans Kvinde gjorde sig tilgode med ; ovenpaa den spiste de , spiste , en Bov hver , og fortsatte Dagen igennem med smaa Lækkerier , Hjerne udrørt i Blod , Nyre stegt paa Pind og krydret med Aske , de tygger og har travlt , Renen giver dem Arbejde , naar alt tjenligt paa den skal komme til Anvendelse . Geviret tager Jægeren sig af , med det har han sine Planer . Skindet bliver Kvindens Part , med samt hvad der venter hende , det skal tygges og skrabes og beredes , uendelig Møje . Af Tarme og Se - ner gør hun sig Traad , hun syr , med en Bennaal , der har et RENSDYRJÆGEREN 83 Øje paa Midten , Mandens Gave ; før maatte hun træde Traa - den gennem hvert Hul hun stak , nu fører hun den igennem sammen med Naalen . Kunde hun glemme ham for det ? Sid - dende paa sine Ben i Teltaabningen ser hun op paa ham gen - nem Gitret i sit Haar ; han er som langt borte , henne i sit Arbejde , har noget nyt for , Ingen ved hvad , med sine Flintremedier og en Rensdyrtak , skraber og grunder og borer . Hvor vidt var Rensdyrjægeren kommen ? Foruden Bue og Pil , der gav ham Magt over Dyrene paa Jorden og Fuglene i Luften , havde han Harpunen , som sikrede ham Fangst i Van - det . Sine Redskaber forfærdigede han sig med smaa Flækker af Flint , ved Skrabning og Boring , under ubegrænset An - vendelse af Tid , Dage og Uger blot for at udbore det Emne han havde Brug for af en Rensdyrtak . Øksen var han paa Vej til , et Slagvaaben , gjort af den lange Stang af en Rensdyr - tak med en afkuttet Gren i den ene Ende , først forsynet med Æg , siden udhulet , med en Flintskærpe indsat i Hullet . Øk - sen begyndte saaledes med Skaftet , ikke med Bladet . Alt hvad Slægter efter ham skulde drive det til ynglede allerede i Rensdyrjægerens Hoved . Langt er Rensdyret gaaet , og vidt førte det Mennesket med sig . Her er nu bleven en ny Boplads højt oppe i Ødemarkerne , aftraadt af Isen for saa lang Tid siden at de første krybende Vækster , Lyng og Ris , har kunnet begynde at brede sig paa de uendelige Flader . Hvor Bunden er nøgen blomstrer Føl - fod , hele gule Søer af smaa Sole , som aabner sig mod den store Lysgiver i Himlen . Over Bopladsen ved Kilden , paa Randen af Bakkeøen med Tundraen foran og Steppen i Ryg - 84 MARIEHØNEN gen , over det lille Telt , som er rejst der , hæver en Lærke sig syngende mod Himlen , i en Vifte af Lys . De unge Folk , som nu ikke i Uger har set Mennesker , og som ikke skænker det en Tanke , lader Ro falde paa sig og soler sig udenfor deres Bolig . Moderen lægger Drengen i Græsset , han er begyndt at kravle , og i den lille Pels af Hermelinskind Moderen har syet ham ligner han en Isbjørne - unge . Kravlende paa alle fire begiver han sig afsted , vil uop - holdelig ud i Verden ! Faderen faar udvidede Øjne — er det ikke netop saadan han altid selv har villet ? Jo , saadan er det , hans Afkom , og Afkommet efter ham , Slægt efter Slægt , vil følge Rensdyret , efterhaanden som Isen smelter af Landene , op gennem Jylland og over Øerne , ind i Skaane , Sverige , endeløse Land ; Norge , Kyster nordenud af alt Begreb , uhyre Stenverdener , Vidder oppe under Himlen ; men ikke det Sted hvor Rensdyrjægeren ikke vil sætte sin Fod , for saadan er hans Attraa , saa flygtigt det Vildt han følger . Det vil føre ham Asiens Nordkyster rundt , Aartusinder undervejs , til hvor hans Efterkommere endnu lever , Lapper , Samojeder , Tunguser , over paa et andet Fastland , Kanada , Alaska , andre Aartusinder , hvor Eskimoen har vandret , saa langt Rensdyrklov knirker og flintskærpet Pil flyver . Det er Rensdyrjægerens Vej , mærket af hans Hænders Arbejde , hans Genius og hans Kunst , fra han begyndte som Hulebeboer foran Bræranden i Frankrig , til han er endt som Sælfanger og Kajakroer under Grønlands Indlandsis , en om - trent sluttet Ring rundt om Jorden . RENSDYRJÆGEREN 85 Paa den lille uendeligt ensomt beliggende Boplads oppe paa den jydske Tundra brænder Baalet i de lyse Aftener , den klare Ild syner milevidt som et rødt Øje i det udstrakte Land , ikke set af noget Menneske , kun af studsende Dyr i det Fjerne . De vejrer op , kender paa lang Afstand Røgen og vender sig om sig selv , urolige . Ulven lusker med Halen lavt ind i Risene , ser sig tilbage med skære Øjne , hvad er det for en Ild ? En Mil borte kommer en Vildhest , en lille laadden en , op over en Bakke og staar stille , lugter Brand . Den rækker Hals i den Retning hvorfra Lugten kommer og krænger Over - læben fra Tænderne , snabelagtig langt , sandelig , der er noget i Luften der ikke smager den ! Saa gør den kort omkring og galoperer tilbage samme Vej den er kommen , med Straalen synlig underneden paa alle fire flyvende Hove . Men det var ikke nogen Steppebrand , det var Mennesket der var kommen . TIL SEKSDAGESLØB UDEN for Indgangen til Forum staar en Skare Ungdom , Børn og halvvoksne Drenge , som med et Skær i An - sigtet af Belysningen indenfor følger dem med Øjnene der gaar ind , selv har de ingen Billet og ingen Haab , men en Glans falder paa dem af hvad de andre gaar ind til ; saadan , som efter at blive optaget i Himlen , higer man efter at se Seksdagesløbene ! Er man saa indenfor synes man næsten Rummet er større end det ude paa Gaden , et helt overdækket Verdensrum , der fortoner sig i Tobakstaagen , med Blus oppe i , som Planeter med Saturnsringe udenom , og fjerne Himmellegemer , aller - øverst nogle Krydsbjælker og Stræbere , der giver fragmen - tariske Forestillinger om Universets Struktur . Rummet er saa stort at der gaar en særlig Vind herinde ; den lader til at komme fra Nord . Rundt , hele Vejen rundt , er Rummet fyldt med Mennesker , skraat opad i Tobakstaagen , de øverste forsvinder for Øjet , Hoveder , Hoveder , hele Befolkningen paa eet Sted , en Trængsel som i de Dødes Rige , men det er ikke Underver - denen , det er Himmeriges Rige man er kommen i . Med dyb TIL SEKSDAGESLØB 87 Tilfredshed i Stemmen hører man en Mand raabe med Pro - grammer , det er i Orden , Saligheden begynder nu . Dette ikke at kunne se Ende paa Rummet og Tilskuerplad - serne leder Tanken hen paa de nyeste højmatematiske Hypo - teser om Universet , som ikke skal være uendeligt mere , men vende tilbage i sig selv , som en sluttet , firdimensional Sfære . Hvad der saa er udenfor den igen ? Ja der er formodentlig Rosenørns Allé . Bunden af Universet former sig som en ellipsoid Skaal ; her er det Rotationen finder Sted . Straks man kommer ind ser man en spinkel Stribe Cyklister stryge forbi paa Lang - siden og piske ind i Svinget , hvor de ligger fuldstændigt paa Siden , saa stejl er Kurven , en tør , rullende , rullende , ma - lende Lyd høres , Klodernes Musik , Feltet har Fart paa , hu , i et Nu er de ude af Svinget og paa ret Køl igen , ned ad Langsiden paa den anden Side . Oppe i Tobakstaagen , man kunde fristes til at sige Urtaagen , mellem de svævende Lamper , ser man et Syn , en Bil , hængt op i det tomme Rum , splinterny , ideel , ønskværdig , en Bil i Himlen , og ikke langt fra den en Motorcykle , ren , jomfruelig som en Engel , suspenderet i Himlen , et kendt Mærke , kendt Firma , noget for Følelsen , i Mellemrum hvor man kan faa Øjnene fra Striben . Paa en mægtig Tavle højt oppe fremkommer der Skrift , af sig selv , mens man ser paa det , som det Mene Tekel der blev skrevet paa Væggen , hvor var det nu , men det er ikke skræm - mende Inskriptioner oppe paa Tavlen , tværtimod , det er lykke - lige Annoncer og Tegninger , som taler til Indbildningskraften . Brøl fra en Højttaler holder underrettet om Programmet , 88 MARIEHØNEN og et Orkester fylder Rummet med Musik , en Melodi med et fløjtet Omkvæd , hvor Publikum snart falder i , Harmoni , et Hjerte over det hele . En Sanger lader sig høre i Mega - fonen , mange Gange forstørret , en Kæmpesanger , fuldkom - men ujordisk , men det han siger kender vi , man er glad for ham ogsaa . Ligefor , nede i Midten af Tallerkenen , Inderkredsen , ser man ind i smaa Boder , Kabiner , der er sømmet op til de del - tagende Væddeløbscyklisters Bekvemmelighed , som ved et Marked , de er forsynet med smaa nationale Flag , for at man skal kunne finde sin Baas , og her rører sig et lille Artistliv , Gladiatorerne der gøres i Stand af deres Assistenter , unge Mennesker i en professionel Paaklædning , der minder om de Karle der gaar til Haande ved Tyrefægtninger , Heltene faar Massage , bliver klædt paa med lange Strømper og faar Styrte - hjelmen paa ; hvad der saa sker , den stakkels Knold maa be - skyttes . De hviler sig lidt inde i Køjen , og Assistenten træk - ker omsorgsfuld et Tæppe for . Men Hvilen er kun kort , efter at alle Forberedelser er gaaet igennem , Fotografering af Parrene , blegt Magniumslys som et Kornmod nede i Tobakstaagen , et vigtigt Opløb af Officials ved Startstedet , hvor en lille Kvinde i Pels med højt hævet Revolver skimtes , smelder Startskudet , og Feltet gaar af . Og nu kører de . Pragtfuldt , øvet , sikkert kører de , hele Feltet som eet Le - geme , i en susende , strygende Fart Langsiden igennem , hæl - det over i Svingene , og kastet paa ret Køl ned paa Langsiden igen . Taktiken folder sig ud , Parrene veksler , den ene Rytter ud af Feltet , og den anden ind , med et Skud fremefter af en TIL SEKSDAGESLØB 89 Haand bagpaa af Kammeraten . Saa gaar en Rytter frem , man ser en opskudt Ryg , som en Maalerlarve , arbejde sig frem , og begriber ikke at der kan køres hurtigere , men i et Nu er han foran , har et Forspring , og hele Meuten efter ham , skarpere , skarpere , Feltet liggende som en Snert gen - nem Svingene , Spurt over det hele , til han er indhentet og Feltet falder til Ro igen . Saadan vil de lure paa hinanden og arbejde , i seks Nætter og Dage . Lutter unge , stærke , udvalgte Folk , hver af dem Nr . 1 af sin Nation , hver af dem kørende som en Mekanisme , Mand og Maskine gjort i et Stykke . Jo det er nu værd at se . Ud paa Natten , naar man gaar hjem , med Feltet cirklende for Øjnene endnu , maa man igennem et lille Opløb udenfor Indgangen for at komme ud paa Gaden , det er Ungdommen uden Billet som staar der , med Glansen i Ansigtet af Lysene inde fra Himmerige , endnu . Inde i Kæmpehallen var der taaget , efter seks Døgns For - løb , taaget og overlevet , det var som om selve Tiden var bleven gammel . Lamperne hang oppe i Røgen med dobbelte Ringe om som forvaagede Øjne , der var noget der mindede om Morgentimen efter et Bal , hvor man danser som i Drømme , de sidste Par paa Gulvet , og Lysene brænder syge , og højlys Dag staar paa Ruderne . Rytterne kørte hektisk , i en sidste Ophidselse , synligt ømme bagi , skubbet af den ene Ende over paa den anden paa Sa - delen , med smertende Øjne og Hænderne værkende af at holde paa Styret , lappet her og der med Klude , bundet sam - men , de havde kørt i hundrede Aar og skød Ryg med en 90 MARIEHØNEN Byrde af Søvnløshed paa Nakken , hinkende , hæse , men de kørte , til det sidste opsat paa at blive i Feltet og om muligt klippe en Omgang fra de andre og vinde op i Spidsen . Man kunde ikke nægte dem sin Beundring . Og alt taget i Betragtning , Publikum , Bifaldet og Til - raabene , hele dette enorme Menneskebrus omkring en Tal - lerken , hvor en Skare Cyklister jagede hinanden , man fik et stærkt Indtryk af Kaarene som de er i vor Tid , Konkurren - cen , det haarde , hensynsløse Kapløb . Saadan kaster man sig ud , naar man er ung , saadan slider man paa Kræfterne . Ved Gud , det der falder af til dem , naar de seks Dage er gennem - kørt , det har de fortjent ! De har serveret sig for Publikum , de skal have deres Hurraraab . PAA ELGJAGT Fra Førkrigstiden . ET dobbelt Forhæng danner Skel mellem de Tider hvorfra her nogle Erindringer skal hentes , og saa nu , Verdens - krig I og II , som Amerikanerne allerede har døbt de to euro - pæiske Storkonflikter , hvoraf den ene er Følgen af den anden . Hvad her skal fortælles tildrog sig før Verdenskrig I , en fjern , fjern Tid , med Nuancer der er en nulevende Slægt , som har sine Forestillinger om en Førkrigstid fra Intervallet efter den første , fuldkommen fremmede . Ja selv den der har oplevet Idyllen før Verdenskrig I har svært ved at gøre levende for sig hvori Datidens intime Lokaltone bestod . Der er Ting der ikke kan genopleves i Erindringen uden paa en Maade oversat , i en Duft , eller en gammel Melodi . Men enkelte Op - levelser har i Episoden og Milieuet selv noget typisk for Ti - den , som faar den til at staa frem paa en reliefagtig Maade , i Forhold til hvad der kom efter . Hertil hører for mit Ved - kommende Erindringen om en Jagttur i Sverige , for en Men - neskealder siden nu , meget længere siden , en Tid da Ver - den endnu var ung . Udflugten har ikke en personlig Interesse alene , men en almen , historisk , som jeg nu kan se . 92 MARIEHØNEN At jeg kom med paa Jagtturen skete uden egen Fortjeneste eller Initiativ , idet man med svensk Largesse havde slaaet mig sammen med en Ven der skulde derop og deltage i en Elgjagt , subsidiært i et Handelsanliggende , en Mand med hvem jeg omtrent deler Fødselsdag , et Par Heste af samme Aargang , som Aarene heller ikke siden har skilt , selv om Tænderne begynder at blive lange , Viggo Delmenhorst . Ham er disse fælles Erindringer tilegnet ; han vil sande dem . Vi kom op i Sverige med Toget , til vi endte i et os fuldkom - men ukendt Land oppe omkring Søerne , et glacialt Land med tynd Skov og Flytteblokke af Husstørrelse spredt i Lysnin - gerne , paa Overgangen mellem det stenede Sydsverige til hvor fast Fjeld begynder at vise sig , et pragtfuldt Land , som jeg aldrig siden har genset . Vort Maal var en større mellemsvensk By , en Celluloseby , hvor vi blev modtaget af Byens Spidser , store Fabriksherrer , fysisk omfangsrige , en af dem i Flod - hesteformat , og alle meget artige , varsomme , med en Le - gering af Drengethed , som ofte er Matadorers fineste Charme , og vistnok et svensk Træk , at jo højere man kommer op desto mere ligetil . Med disse store milde Drengebørn , der ejede , i hvert Fald drev hele den blomstrende Industriby , skulde der gøres en Forretning , af Format , man anede det i den Udmær - kelse der blev Delmenhorst til Del , som naar man stemmer et kostbart Instrument , men ikke et Ord endnu om Forret - ningen , det var Byen der skulde gøre den , ikke ham , nej først skulde der jagtes og festes , og hele Selskabet begav sig saa , efter en Reception paa Byens Hotel , ud til en Herregaard i Byens Omegn , hvor Elgjagten skulde finde Sted . PAA ELGJAGT 93 Et andet Selskab ventede allerede her , Godsejere fra Na - bolaget , forskellige Typer , hvoraf en af rentud gigantisk Størrelse , ung og med et Embonpoint , som en Kæmpebaby ; en med en af Gaardene besvogret Officer , racepræget og kor - rekt ; naturligvis Godsejeren selv , paa hvis Ejendom Jagten skulde afholdes , en ganske ung Mand , øjensynlig nylig til - traadt Arving , med et levende beskæftiget Væsen , ved Navn Mordechai . Hans unge sky Frue viste sig og gjorde Honnør ved Modtagelsen af Gæsterne , men trak sig saa tilbage , og hele Resten af Tiden forløb Selskabet og Gilderne uden et eneste kvindeligt Væsens Tilsynekomst . I Hovedbygningens Forhal havde Godsejeren Mordechai opstillet et stort Kort over Skovdistriktet og Vejene , som han forklarede med en lang Pind , Vogne kørte op , Selskabet for - delte sig , og saa efter at man var drejet om som med Bind for Øjnene , som ved Blindebuk , befandt man sig omsider et Sted i en Skov uden en Gang at have Rede paa Himmelhjørnerne , sat af ganske alene paa en Post , med en Afstand til næste Mand i Kæden , en Følelse velkendt fra andre Klapjagter , Ansigt til Ansigt med Skoven , en Plet man snart er fortro - lig med i alle Enkeltheder , og som man aldrig skal gense . Her rinder Tiden , som en Myrepuslen i Skovbunden , det langsomme Fald af et gult Blad fra Birkene , man staar og tænker , vaad i Næsen , lutter Øre og Øjne , til man i det Fjerne hører Klapperne , Ekko dybt i Skoven , genlydende Slag af Stokke mod Træerne , hver Gang en Grad nærmere nu kan Elgen komme ! — Jeg stod med min svære reglementerede Krag - Jørgensen , bedækket med Sølvskjolde fra Præmieskydninger ude paa 94 MARIEHØNEN Amager , som jeg havde slæbt med op , og haft Ulejlighed med i Kupéen , og som Jagtselskabet havde mønstret med en vis Opmærksomhed , som jeg huskede siden . Der kom over - hovedet ikke Ild i den . Lad det blive sagt straks , ikke et Skud faldt hele den Dag , eller den følgende , skønt Jagten gik for sig under alle strate - giske Foranstaltninger , Saat efter Saat , behageligt iøvrigt , Held med Vejret , Septembersol og Tyttebær i Skoven , som man fyldte sig med , til man rumlede indeni , det Blylod af en Bøsse stillet op mod et Træ , Fjerskyer paa Himlen , en Mil oppe , en lille Enesang , mens man vogtede sine Passer i Skoven , hvorfra Vildtet kunde ventes at komme — ingen Elg ! Der viste sig ikke Levende paa Jagten , udover en Ræv jeg saa , men som man naturligvis ikke maatte holde til ved en højtidelig Handling som denne . Det forekom mig at Mik - kel grinte skævt , idet han hinkede forbi . Siden indsneg sig en uafviselig Mistanke om at der i det hele taget ikke fandtes Elg i den Landsdel , den gaar længere søndernede , Jagten var arangeret ikke for at vi skulde skyde noget , men for at gøre os glade , stemme os vennesælt , og det lykkedes ogsaa ved Jagtmiddagen , som fulgte ovenpaa de anstrengende Saater , en Middag der bragte i Erindring hvad man har læst om rus - siske Bojarer og deres Overdaadighed . Den foregik paa Slottet hos Mordechai , med ham som Vært , og med Vine fra hans Kælder , først den yppigste Smør - gaas , med højstilket Snaps , indtaget sultent paa Vandring , som af en Flok Samlere , men derpaa rigtig Siddemiddag , med en Succession af Retter , liberiklædte Skaffere med Fade bag Stolene , en lille nature morte af forskelligt farvede og slebne PAA ELGJAGT 95 Glas , med samt et lille Brød i en Serviet , ved hver Kuvert . Middagen strakte sig over Timer . En Erindring bevarer sig endnu om en af Retterne , de delikate svenske Krebs , som man der kalder Kræfter , ikke til at sige hvor de smagte Her - rerne , de ligefrem sang over Krebsene og fugtede efter med Brændevin . Og hvor man bliver sulten efter et Dusin Krebs ! Næsten med Ulvemod ser man den røde Oksesteg blive baa - ret frem , efter alle disse Lækkerier , endelig da Mad ! Da jeg ikke er særlig deltagende ved Maaltider er det mu - ligt Traktementet staar lidt uklart for mig , efter saa lang Tids Forløb , og at jeg har blandet Ting sammen ; Smørgaasen med Kræfter og Snaps har nok været ved en eller anden Lunch , og Middagen har jeg ikke efter Hukommelsen ladet veder - fares fuld Retfærdighed . Oksestegen stod jo ikke alene som Maaltidets piéce de résistance , ogsaa et af Tidens gyldne Ord , det foresvæver mig at vi fik Kaviar , Laks , foruden na - turligvis Suppe , Asparges , Tjur ( serveret hel i Fjerdragt paa Fadet , sølle Fugl ) , Pandekager , Rombudding , hvortil kom ikke at forglemme Vinene , tropekrydret Madeira , en gammel kostelig Rhinskvin , der mindede mig om Knirket af en Dør , Burgunder , Champagne , Portvin , og en rosinsød Tokajer . Mulig forveksler jeg i Erindringen Middagen med en i Irkutsk jeg har været med til , hvor man lagde mig død allerede ved Suppen , den russiske forfærdelige Borscht , et fedt Dekokt hvori der svømmer Grønsager , Nudler , Køddele og Pølser omkring , og som jeg var naiv nok til at spise helt op , saa at jeg kom til at sidde som et fornaglet Vidne til hvad der senere sejlede ind , Vildsvin , Laks , Stør , hel paa Fadet som en Tor - pedo , brunstegt og hedensk , til at drømme ilde efter , blot 96 MARIEHØNEN ved Synet . Sligt fik vi ikke i Sverige , men at jeg har konfun - deret Retterne i Erindringen er ikke helt tilfældigt , ved den ene Lejlighed var man i Rusland , ved den anden følte man sig der . Man var saa at sige spist fast til Stolen , da man var Mid - dagen igennem , og blev siddende ved Bordet , mens det blev ryddet og Kaffen og Likøren kom ind , med samt lange brune Havanesere , der smagte salt i Dæksbladet som af en him - melsk Harpisk . Snart indhylledes Herrerne i en Røgtaage som fra et Brændoffer , og Skemt og Anekdoter afløste Mad - andagten og de officielle formfuldendte Taler ved Stegen . Punchen , den svenske nationale Drik , kom paa Bordet , og hvordan kom den ikke paa Bordet ! I Form af en lille snild Fontæne , hvorfra der hele Tiden stod en Straale isafkølet gyl - den Punch tilvejrs , som faldt i en Kumme og cirkulerede igen , lige til at holde de smaa Puncheglas med Øre ved hen under ! Den sprang Størstedelen af Natten . Man labede den honning - gule Drik og fik løsnet for Tungebaandet . De smaa Timer antog en bakkantisk , noget sværtbelæsset Karakter og staar temmeligt uklart for Erindringen , som de vist gjorde det for de flestes Vedkommende under selve Gildet . Midt under den overstrømmende Glæde ved hinandens Selskab alle følte fik man den Idé at sende Hyldest og Venne - telegrammer til de udenlandske Deltageres Fruer , hvilket , som vi siden erfarede , vækkede dem i deres bedste Natte - søvn og hensatte dem i en Rædsel , til de fik Telegrammet brudt , for at Manden nu var blevet dræbt ved et Vaadeskud oppe i Sverige . Dette samme kunde iøvrigt være hændt ved en anden Lejlighed , hvorom fire Hagl i min højre Ankel PAA ELGJAGT 97 endnu bærer Vidnesbyrd , men det var paa en anden , iøvrigt begivenhedsløs Jagttur . Mulig havde en sentimental Stemning bredt sig i det totalt kvindeløse Selskab ud paa Natten , for den store unge kor - pulente Godsejer , Kæmpebabyen , tog mig tilside og lod et uegennyttigt Spørgsmaal falde , om Herren momentant skulde ville begære en Piges Selskab ? — Var det i Rusland jeg be - fandt mig ? Varægerne ! ? Saadan havde de altsaa set ud ! Et andet Træk ledte Tanken hen paa Dostojefski og det russiske Folks Dæmon , en af Deltagerne inde fra Byen man ikke straks havde lagt Mærke til , men som beslaglagde Op - mærksomheden ved Bordet , da han var bleven tilstrække - lig varmet op . Det var en mørk lang Mand af et mefistofelisk Ydre , med spidst Hageskæg og sorte brændende Øjne , aaben - bart det intellektuelle Element i Selskabet , som holdt de spi - rituelle Taler til de Fremmede der skulde holdes , men som senere paa Aftenen vendte sig mod de Indfødte selv og rev - sede dem med forskellige bidende , sarkastiske Udfald , som f . Eks . mod nærværende Gilde , hvis Barbari og Aandsfortæ - relse han blottede , meget rigtigt , men med ringe Takt , syntes man , for naar han var saa degouteret kunde han jo være bleven derfra . Den nærgaaende Kritik lod imidlertid til høj - ligt at more Ofrene som rent verbalt , uskadeligt Fyrværkeri , og man kunde ikke lade være at tænke paa Middelalderens Hoffer , hvor en Nar forlystede de Tilstedeværende ; det vit - tige Individ var efter hvad man forstod knyttet i et Afhængig - hedsforhold til Byens Magnater , som var hans Arbejdsgivere , en eller anden Favoritstilling han beklædte i Byen , saa meget morsommere smagte det Kredsen at han sprællede og stak , 98 MARIEHØNEN uden at de døde af det ; fedt gjorde de sig tilgode med en spids Person i deres Midte , som sagde dem Sandheder , men ikke be - sad nogen af Skovene eller Cellulosemøllerne . Optrinet var ganske mærkeligt , at tænke paa nu en tredive Aars Tid bagefter . Foruden denne Loke ved Ægirs Gilde har jeg maattet tænke paa Klapperne , som troppede op efter at Jagten var blæst af , med weidmannsmæssigt Ceremoniel , og en total Fraværelse af Vildtparade , en Flok skikkelige svenske Almuesmænd , Tor - pere og unge Drenge , som stod slunkne og ærbødige , dyng - vaade helt ned i Træskoene fra Skoven , og ikke skulde med til Jagtmiddagen , de samme menige svenske Typer , tænker jeg , som dem Karl XII stak i sine Regimenter , og som til enhver Tid lugnar sig med en Snustobaksbus op under Over - læben . Et Blik paa den stumme Skare holdt mig skadesløs for den mislykkede Jagt . Efter Jægerhornets Afblæsning var det altsaa at Madklok - ken klang . Herregilder har mod Slutningen noget af Universets Ur - taager over sig , en Relativitet i Tid og Rum , der er hævet over Hukommelsen , saavel under som efter Begivenhederne . Var det dig der stod paa Hovedet paa en Tallerken ? Da Selskabet omsider opløste sig langt ud paa Natten for at søge Gæstekamrene oppe i Slottets øvre Regioner , — eller var det Hotellet inde i Byen ? — udrustede man sig i den An - ledning som Bjergbestigere , foldede Bukserne op til over Knæet , saa at man lignede Tyrolere , bandt sig sammen med et Reb og begyndte med lange Alpestokke i Hænderne at klatre op ad Trapperne . I Spidsen jodlede Byens førende PAA ELGJAGT 99 Mand , den om Pierpont Morgan mindende flodhestesvære Industrikonge , som til Trods for sine tre Hundrede Punds Vægt havde vist sig som Solodanserinde , i Underbukser og et improviseret Skørt , forbavsende spændstig ; nu overvandt han syngende Afsats efter Afsats og førte hele Skaren af Alpe - bestigere frelst op til Sovekamrene . Delmenhorst og jeg kom til at bo sammen i et Gæsteværelse med to Senge ; og det var et Held , for havde han været alene var det blevet hans Død . Han var en hel Cirkus , da han gik i Seng , overstadig lykkelig og larmende , uendelig vennehuld , som nogle elskværdige Mennesker bliver , naar de faar for meget at drikke , men ejendommelig isoleret , som om han be - fandt sig paa en Ø , og et Dobbeltvæsen , han talte med sig selv , ligesom Jeppe paa Bjerget , spurgte sig strengt om han fejlede noget og replicerede Nej , hvor kunde han tænke paa det ? Han geraadede i et Haandgemæng med sin Flip og straffede den ved aldrig mere at ville se den for sine Øjne , kluklo ind imellem ved herlige Ting han erindrede der var bleven sagt , og da han var kommen i Seng monologiserede han hen - døende , men for op i Alarm og spurgte Sengen hvad den var for en Seng , stod den paa Gulvet , eller svævede den oppe under Loftet med ham ? Han greb haardt i Sengen , avede den , forrykte Seng , laa lidt stille , og spurgte saa temmelig knækket og berørt af Uhygge om Huset nu var en Karrusel han var kommen op i ? Dog nej , Huset stod naturligvis stille , men det er dig der er fuld , sagde han til mig , og inderligt leende faldt han hen , sovnede midt i en Sætning , der døde paa Læberne af ham , som det Decrescendo man hører naar en Skrigeballon taber Luften . 100 MARIEHØNEN Selv var jeg faldet i Søvn og havde sovet , jeg ved ikke hvor længe , da jeg pludselig vaagnede ved en snorkende Lyd , som ikke var et sundt Menneskes Snorken , jeg tændte Lys og stod op , et Blik paa Delmenhorst sagde mig at han var bevidstløs og en Collaps nær af Alkoholforgiftning , jeg satte Toiletspanden hen ved Sengen , og med Opbydelsen af alle mine Kræfter fik jeg den store tunge livløse Mand slæbt med Overkroppen ud over Sengekanten , jeg forcerede ham vaa - gen , haard Medfart , og fik ham udtømt , afkræftet rullede han tilbage i Sengen , men var over det nu , og Resten af Natten sov vi som man sover paa Valen , uden Drømme . Jeg tror ikke Delmenhorst vil tage mig ilde op at jeg røber hans Tilstand , den er her omtalt simpelthen som Fænomen . Han , der ellers er det ædrueligste Menneske , var blevet et uskyldigt Offer for den lumske svenske Punch , som han havde taget til sig som Børnemælk , hver Gang man drak ham til , uden at betænke at der skjuler sig en overdækket alkoholisk Ild i den sukrede Drik , Fontænen havde fældet ham . Næste Formiddag gik vi paa Jagt . Delmenhorst og jeg havde faaet Stand ved Siden af hinanden i Kæden , men hin - anden ude af Sigte . Det regnede den Dag , en stille mild Sep - temberregn , og jeg stod som i et Kammer i Skoven mellem vaade Træer og lod det regne paa mig , Synderens Bad , som er dobbelt husvalende , fordi man er uværdig , med en kedelig Puls i Hovedet . Det faldt mig ind at gaa hen og se til Delmenhorst , der kom jo ikke noget at skyde paa alligevel , og han havde set noget grøn ud , da vi tog afsted . Jeg fandt ham liggende midt paa PAA ELGJAGT 101 Skovvejen med Geværet over sig som Dyne , trygt sovende , paa Ryggen og med Ansigtet lige op i Regnen , pjaskvaad og rødkindet som et Svøbelsesbarn , kernesund , en Søvn vel værd at faa , kunde jeg se , hellig , han var tykt klædt paa , jeg lod ham sove og listede mig tilbage til min Plads . Under alt hvad der tildrog sig var den Forretning Delmen - horst egentlig var kommen for imidlertid gaaet i Orden , et Millionlaan til Byens Concerner , som Delmenhorst formidlede gennem sine udenlandske Bankforbindelser ; og dermed var Elgjagten jo i Grunden endt , ebbet ud af alles Bevidsthed , Vildt eller ikke Vildt . Samme Dag rejste vi . Men hvad der staar for mig som den egentlige Oplevelse paa denne Jagttur , der ikke havde noget ud over det sædvan - lige , uden at vi Ingenting skød , var nogle Træk af Tiden , opsnappet inden vi forlod Byen , Ting der var sket medens vi havde været borte paa Jagt , alvorlige Ting . Paa Jagt er man borte , rykket udenfor Tiden , og det er hændt mig mer end een Gang at en eller anden Verdensbegivenhed har fyldt Bladene , naar man dukkede op igen paa en Station og fik en Avis . Mens vi havde jagtet og sviret var der sket noget i Sverige , af indgribende Betydning ogsaa for den Kreds af Næ - ringsdrivende hvis Gæster vi havde været : en Storstrejke som i lang Tid havde delt Arbejdsgivere og Arbejdere i to kæmpende Lejre , den var nu afblæst , og Arbejderne havde tabt . Paa Vejen op med Toget havde vi bemærket flere Tegn paa Uro ved Stationerne , paafaldende mange Mennesker stod ledige omkring ; et Sted var et Folkemøde lige blevet afholdt 102 MARIEHØNEN og Mængden i Færd med at sprede sig , og her lagde jeg Mærke til en stor arbejdsklædt Person med en vældig Ryg og Bluselinningen knappet om en tyk rund Hals , aabenbart Ta - leren , en pragtfuld svensk Arbejder , Tømmerfløder , tænker jeg , med noget uflytteligt og viljestærkt i Bevægelserne , sik - ker i sin Sag . Han havde altsaa tabt den ! Inden vi rejste gjorde vi Høflighedsvisit hos Byens førende Matador , den flodhestelignende bonhomme , der var optraadt som Danserinde efter Middagen ude paa Gaarden , et Paa - fund uden Lige , som havde vakt stormende Jubel , navnlig naar Tykkemanden virkelig med ubegribelig Verve svævede og klippede med Fødderne i Luften , med Armene hævet over Hovedet , som en Ballerina ; han sad nu i sit Kontor bag et stort Skrivebord som en Skanse og modtog os uden noget Forsøg paa Munterhed , snarere med en Holdning som om vi var et Par Supplikanter der søgte Foretræde hos ham . Der var noget brusende over Manden , højtrejst og tilbagelænet , ja Strejken , han talte om den med en let Vending af Haanden , den var jo tabt , ikke noget Tema mere , men det glittede ilde - varslende i hans Øjne , ikke noget godt Tegn for dem der havde erklæret den . Vi forstod at vor Audiens var forbi , og tog Afsked . Jeg har ikke siden genset det svenske Milieu jeg ved den Lejlighed dumpede ind i , eller hørt noget om de forskellige Personers Skæbne siden . Men nu efter alt hvad der er sket i de forløbne Aar prøver jeg at lægge sammen hvad jeg hu - sker med hvad man senere har set , bl . a . at Arbejderne jo siden har dannet , og til dette Øjeblik danner Regering i Sve - rige . Arbejderen med den tykke Hals og den sikre Holdning PAA ELGJAGT 103 jeg saa et Glimt af , mon ikke han og Arbejdsgiverne inde i Byen har arrangeret sig med hinanden paa en anden Maade end sidst ? Paa Hjemvejen ned gennem Sverige med Toget købte vi Aviserne paa en Station og vendte dermed tilbage til Tiden . Hvad var der sket , mens vi havde været fraværende ? Der var sket det at Frederic A . Cook havde været ved Po - len og nu var paa Vej mod København , fede Telegrammer , Verdenspressen allerede undervejs , i en Feber , Honoratiores udkommanderet til Modtagelsen , kort sagt Harper i Luften ! Saa længe er det siden , sligt bevægede Verden den Gang ! Hvor knitrede Avisen mellem Hænderne paa os ! Og paa samme Station skiltes vi , Delmenhorst fortsatte med en Lokal - bane til et andet Sted i Sverige , hvor han havde Ærinde , men jeg gik lige over i Ekspressen til København , ikke kunde jeg udholde Tanken om at befinde mig andetsteds end i Brænd - punktet hvor nu hele Verdens Opmærksomhed samlede sig , en af de faa Gange København virkelig har haft Karakteren af en Verdensby . William Stead ventedes ! Og Cook kom . Og Telegrammet om Peary , som ogsaa havde naaet Polen , kom . Folk som nu er 40 og var 10 den Gang , husker de noget af hele Staahejen ? Den tilhører Hi - storien , som man siger . Og der vil vi lade den hvile . Har det været Umagen værd at grave den op ? Førkrigs - tiden , de der har oplevet den , og husker den , oprigtig talt , ønsker de sig den igen ? Efterkrigstiden , der fulgte efter Ver - denskrig I , ogsaa den tilhører nu Historien . Og ogsaa den vil vi lade hvile . VEJVISEREN GRÆNSEPÆLEN for vor Verden da vi var Børn var Vej - viseren , der stod sønderpaa udenfor Byen ved en Kors - vej , hvor den bare Hede begyndte og en Kæmpehøj med et Generalstabsmærke paa afsluttede Synskredsen som Indbe - grebet af selve det Fjerne . Med højt oprakte Arme pegede Vejviseren mod Nord mod Nibe , og mod Syd mod Hvalpsund , Chausseens Retning ; tværs paa viste den mod Vest mod Dammergaard og mod Øst mod Svoldrup , muldede Hedeveje , som om Sommeren laa med sort melet Støv i de dybe Hjulspor . Her var et Skæringspunkt i vor Tilværelse , markeret med et Kryds , der kunde ikke fares meget vild naar vi holdt det fast . Vejviseren selv var Paalideligheden selv , den stod i sin murede Cement - sokkel med sit Skaft af Jern , som ikke rokkede naar man slog paa det , men gav en høj ringende indre Lyd , han var en Mand af Jern , blind oppe i Hovedet , men viste andre Vej . Bestandigere Væsen gaves ikke . Ad Svoldrupvejen gik vore første Udflugter , da vi blev store nok til selv paa egen Haand at finde Vej til vor Far - broders Gaard i Guldager , hvor vi tilbragte Ferierne , to — tre VEJVISEREN 105 Mil østpaa ad Hobro til , ingen ringe Vejlængde for vor Alder ; og Rejsen , der var af episk Karakter , tog da ogsaa det meste af en Dag , med alle Svinkeærinder og Stationer undervejs . Vi var tre Brødre , de ældste i Flokken , og det har været de første Aar af Firserne ; som en Begivenhed i de Aar noterer jeg Alexander II ' s Død for et Nihilistattentat , med noget af Datidens Stemning , som kom til os gennem Løgstør Avis ; det var i 1881 . Paa Svoldrupvejen saa vi indom hos den blinde Mand , der boede i et lille jordløst Hus nede ved Kæret og blev passet af en gammel Pige . Hele hans Ansigt var ædt op af Lupus , og vi saa ham sidde som selve Døden ved højlys Dag og spise Kartofler med en stor Læderhagesmæk for , som det meste af Maden drev ned ad igen , for han havde ingen Kinder , men noget blev jo indenfor Tænderne . Efter at han havde spist sang han med stærkt Mæle en Salme for os , hvor Læbe - lydene manglede , og saa havde vi da ogsaa hørt Døden synge , det ene taget med det andet som Fænomener paa vor Vej . Langsomt stigende gik Vejen til Vognsild , en høj Synskreds med en Kirke og en Vejrmølle , og herfra kunde vi se tilbage mod vor Fødeby , en fjern hævet Synskreds med en Kirke og en Mølle ogsaa den . Til højre for os havde vi de lange Hede - aase med Kæmpehøje øverst i Svingelbjerg , senere Østerbølle , og omsider Hverrestrup Bakker ; paa Nordhældet af dem laa Guldager . Men undervejs glemte vi gerne det ene over det andet . Ved Vognsild laa der et Gadekær med livligt grønne Bredder , hvor Gæs stod paa Græs ; her var en Pige bleven dræbt af Lynet , da hun i et Tordenvejr vilde hente Gæslin - gerne hjem ; hun fik en Tanke , idet vi passerede forbi . Efter 106 MARIEHØNEN Vognsild sænkede Vejen sig i et Lavland , over Østrup , som nu er Stationsby , til Kællingtandgaardene , som vi havde Re - spekt for , Gavlene saa saa sure ud allerede paa Afstand , med smaa Glugger under Tagskægget og en Loftslem som en flad Næse midt paa , og her havde vi haft Vanskeligheder med lokale studse Drenge , hvisaarsag vi ikke passerede Stedet uden Kæppe . Men nu strøg en Bugt af Aaen op mod Landevejen , og i Løb nærmede vi os Højslev Mølle , en Vandmølle , med Om - givelser , som godt kunde holde os fangen i flere Timer . Faa Ting nogetsteds i Verden har kunnet fordunkle Højslev Mølle og de Seværdigheder der mødte os der . Med en Rest Vand der er tilbage i Aaen drives den nu som elektrisk Kraftstation . Ved Højslev Mølle krydsedes Vejen af Aalborg — Viborg Landevej , der gik op over en stejl Bakke med kalkede Af - visersten paa begge Sider mod Simested , Grænsen mod Skat Skov . Og her forlod vi Vejen og gik med Skat Skov og Hver - restrup Bakker paa vor højre Haand og Kæret med Aaen ude i paa vor venstre , over en sidste Horisont , og saa nu Gaar - den , Risgaard , ligge nede i Lavningen , fire sammenbyggede Længer med en høj gammel hældende Abel i Kaalgaarden udenfor ; vi var fremme . Fulgte vi Vejen videre fra Risgaard imod Nørager et lille Stykke op over Bakken kom vi til min Bedstefars Sted , Wol - les Krog , lidt før Broen der her nedenfor fører over Bækken . Her boede vor anden Farbroder , Bette Jens , til Forskel for Store Jens , der drev Risgaard . Wolles Krog er nu paa andre Hænder , Længerne ombygget , og ethvert Spor af da Væve - ren boede der forsvundet . VEJVISEREN 107 Aldrig saa saare var vi naaet ned til Gaarden før vi smed Strømper og Sko , det første Frihedstegn ; det næste var at storme barfodet over Stok og Sten mod Engene og Aaen . Her tabte vi os for et Par Sommermaaneder , mellem Kreaturer , Karle og Piger . Gaarden var endnu af gammel Type , med lukkede Alkovesenge i Stuen , netop den Grænse da urgam - mel Bondeskik endnu var urørt , men snart efter skulde høre Fortiden til . Paa Langbordet i Stuen stod Ølkruset , simpel billig Almuestil , kobberlustret Fajance , som nu er Antikvite - ter , her slukkede vi Tørsten naar vi kom ind , efter at have blæst Fluerne fra Overfladen , og her spiste vi af Hornske sammen med Familjen og Tyendet omkring Fadet . Til sin Død stod min Farbroder Jens Jensen hver Sommer i Tørvegravene og stak Tørv , hans Form for Sommerliv i Naturen og gode Dage ; 87 Aar gammel skød han sin sidste Hare . Han var Veteran fra 64 , og en Gang han havde været til en Vaabenbroderfest var han paa Hjemvejen kommen i Kupé med nogle Syndikalister , som han siden fortalte mig , det var i de Aar der var noget der hed saadan . De havde moret sig med at gække den gamle Bondemand og havde sagt til ham at nu kom de snart ud og tog Gaardene . Ja kom I kuns , havde den Gamle sagt , med en bidende Venlighed , der knitrede ham i Skægget endnu da han genfor - talte Historien , kom I kuns , I skal finde Jeres Grave gravet ! De havde maalt den Gamle og udtalt Tvivl om hvorvidt det vilde beløbe sig til meget hvad han gravede ... A skal ikke grave , smiskede Jens Jensen endnu venne - sælere . Det skal Fruentimret . A skal staa med Bøssen ! Af hans egen Mund har jeg ogsaa Fortællingen om hvordan 108 MARIEHØNEN han skød „den sorte Hund " . Det drejede sig om en overnatur - lig Hund , som flere ordentlige Folk havde set paa et bestemt øde Sted , af hvilken Grund Stedet var skyet . En Sommer - aften traf min Farbroder tilfældigt at passere Stedet og mødte da virkelig den sorte Hund . Han gik øjeblikkeligt hjem efter Bøssen , kom tilbage og gav Hunden begge Løb , det ene med Rævehagl , det andet med Svaneknopper . Den blev paa Plet - ten , han gik frem og saa nu at det var en stor sort Sten der sad saadan i et Dige at den ved usikkert Lys meget skuf - fende lignede en sort Hund . Men dermed var Livet taget af det Spøgeri . Det laa til den Mand at gaa ind efter Bøssen . Under Rif - felbevægelsen i Firserne erklærede han sig rede til at gribe til Vaaben , dog ikke til den Side man skulde vente ; han fulgte egne Paroler . Paa et Marked i Aars har jeg hørt ham gen - nemhaane en Gruppe riffelbevægede Grander med sit mest generende Vid og invitere dem , naar de nu brød Freden , hjem til sit Gaardsled , hvor han vilde være at finde med to Dublet - ter og en Karl der var lige saa rask til at lade som han til at give Ild ! De brave Grander stod ganske dumme og blev haanet . Paa Bilture i Jylland i senere Aar lægger jeg endnu lejlig - hedsvis Vejen gennem min Fødeegn , og kender den ikke igen . Vejen til Guldager vi gik ad som Drenge , og var en Dag om , med alt hvad der knyttede sig dertil , gennemkører man nu paa en Snes Minutter , tjærede Stationsveje , der er rettet ud og i andre Vinkler til Landskabet . Alle Gaardene uden Undtagelse er bygget om og fornyet , Heden opdyrket , VEJVISEREN 109 Kærene drænet og lagt til Agerlandet . Selv Horisonterne er som sunket ; hvad man husker som Fremspring i Terrænet fra da man var Dreng er ikke Fremspring mere . Horisonten mod Vognsild havde noget mægtigt , elementært stigende den Gang , en Personlighed , nu er den en Streg , selve Landet af - sjælet . Ejendommelig for Egnen var milevide Strækninger af surt Tørveskær , hvor Lyng , Star og Pors groede i Tuer ; paa enkelte Pletter nær er de forsvundet . Landet var mere lod - dent , som min Farbroder udtrykte sig en Gang . Der var Jagt at gaa efter ; ogsaa den er nu en Luksus . Selv er man for - andret , erstatter grublende med en Cigaret Erindringer man bevarer om en Drengealders Oplevelser gennem Næsen , le - vende Erindring , om hvordan Lugten fra en Turnipsmark kom til en , de store Følfodblades Lugt , en Sjæl fra dem til dig , almægtigt , men nu kun en Erindring ; Byrøg har for - dærvet Næsen paa dig . Alle Forandringer er jo til det bedre , de nye Gaarde mere tidssvarende og hygiejniske , lad saa en gammel egen himmer - landsk Bygningstype være forsvundet ; i Billeder af Hans Smidth findes den bevaret . Enhver Tid har sit eget Ansigt , og skal have det . Alligevel har det undret mig at en Landsdel i Løbet af blot en Generation har kunnet skifte saa fuldstæn - digt Karakter . Paa Øerne er det ikke gaaet saa hurtigt . Det var fordi man en Tid lang var mere tilbage i Jylland , et stort Spring maatte gøres der . Min Fødeby er jo nu Købstad , jeg kører lige igennem den , naar jeg kommer den Vej . Sønderude af Byen ved Korsvejen genkendte jeg en Gang den gamle Vejviser , som i sin Tid med højt oprakte Arme pegede ud mod alle fire Himmelhjør - 110 MARIEHØNEN ner , den Vej vi skulde tage ud i Verden , først ad Svoldrup til , siden til Østrup Station , da Jernbanen kom , og derfra over Hobro til Vidunderet København , med videre , alle Lande , alle Have , hele Cavalkaden , alle Aarene . Her stod nu han og var forbleven sig selv lig siden . Ja var han nu ogsaa det ? Han var bleven mærkelig lille , før saa man op under Hatten paa ham , nu var der ikke noget med at lægge Hovedet bagover i Nakken . Men han sagde ligesom sidst , naar man slog paa ham , en høj , tynd indre Syngen , ganske den samme som vi aflokkede ham med Haanden da vi var Børn . Da forekom det os at det pinte ham , og slog ikke mere end een Gang , han bad for sig , var det ikke nok at han holdt ud ! Den gamle Vejviser var det eneste over - levende af den Verden jeg havde kendt her for mere end et Halvthundrede Aar siden . Nogle Gange naar jeg har passeret Skat Skov , ad den gamle Guldagervej , er jeg staaet af et bestemt Sted og har begivet mig ind i Skoven ad en Sti der munder ud ved Vejen . Som Drenge snusede vi lidt ind i Skoven her , naar vi kom forbi , men vovede os ikke længere end til vi fik et lille Skov - løberhus i Sigte oppe paa en Bakke mellem Træerne . En Mand var kommen imod os her en Gang , som saa ud til at blive dobbelt saa stor idet han kom , og Flugt stak os i Ha - serne lige siden . Skoven i sig selv , som er et Egepurl , en Rest af de gamle jydske Skove , tog Vejret fra os , den var lukket og sammenkrøben , med sorte , ligesom forkullede , kranglede Stammer , som omskabte Væsner af skummel Natur , vi var VEJVISEREN 111 Steppebørn og følte os som Fanger mellem Træer , hvad jeg gør endnu , her lugtede muldent og bittert , saa Besøget ind - skrænkede sig gerne til lige et Glimt af Skovløberhuset og saa en hastig Retræte . Jeg gik derop en Gang , saa længe efter , at min ældre Bro - der , med hvem jeg føjtede paa Landevejene , imidlertid var død som en gammel Mand . Huset var uforandret , men nu meget forfaldent , et lille Bindingsværkshus , der ved sin Be - liggenhed i en Waldeinsamkeit mindede om en Tegning af Schwind . Det stod laaset , jeg gik omkring det , en Lampe saas i et Vindue , men ingen Mennesker ; sandsynligvis var Be - boerne paa Arbejde . Et andet Aar da jeg gik derop øsregnede det , og da saa jeg tre Børn gaa foran mig et Stykke oppe paa Stien , eller saa jeg dem ikke ? Det var en Sommerregn , gennemlyst af Sol - skin ovenfra , et gyldent , lysende , strømmende Forhæng , og i denne illuminerede Regn forsvandt Børnene for mig som et Luftsyn , de var ikke i eller ved Huset , da jeg kom derop , det stod laaset som før . Jeg bankede , Ingen rørte sig derinde . Tredje og sidste Gang jeg kom var der faldet Sne , en Aprilbyge , som dampede af Jorden , i et Lys som af Spejle i Luften . Huset var som altid aflaaset , skønt utvivlsomt beboet , mere forfaldent og trøsket end nogensinde . Gennem en Rude kiggede jeg ind i en Gang og saa flere Par smaa Barnetræ - sko staa i Række foran Dørtræet ind til Stuen , ellers ikke et Menneske . Men paa Vejen tilbage ned til Vognen fandt jeg en lille Papirspakke midt paa Stien , omhyggelig sammenfoldet og sikret med en Gummistrop , indeni den en Tændstikæske , og i Tændstikæsken et lille Brudstykke af Støbejern , af Form 112 MARIEHØNEN som et stort A , maaske Resterne af et Ornament paa en Kak - kelovn , det hele aabenbart et Barns højt skattede og forvarede Klenodie . Var det Alferne jeg havde skimtet i Regnen sidst jeg var her der havde tabt den ? Hvad var det for en Barn - dom der skjulte sig her ? De sorte forkvaklede Egestammer i Krattet stod uforandret , vist endogsaa de samme Individer , Rodskud af en Skov som ikke kunde vokse og ikke kunde dø . Tiden havde staaet stille herinde gennem alle Aarene . Men udenfor var det en anden Tid . Lidt forbi Skat Skov paa Skrænten ned mod Kæret havde der ligget en lille trelænget Gaard , aaben ud mod Vejen , i den elendigste Forfatning , og beboet af en Familie i dybeste Forfald , ringere end Jeppe paa Bjerget , uslere end det usleste Rusland . Vi plejede at holde Vejret naar vi gik forbi , for ikke at blive smittet af en Luftning dernede fra . Det var ikke netop i Armod de gik under , eller af Drik , det var simpelt - hen Urenlighed og Luddovenskab . De sagde at Lusene rendte ud og ind af Dørene efter dem dernede saa store som Puddel - hunde . Manden var en arbejdssky Kæmpe , en Kulbider , som det vilde have heddet i Sagaen , med et rødt , børstet , vild - svineagtigt Skæg , der var som dyppet i Møddingpølen , og som de sagde han stynede hvert Foraar med en Økse . Han udtrykte sig paa Umælendes Vis med faa Grynt , Antydnin - ger af hvad Bugtaleren mente . Jeg ser Kæmpen for mig endnu , han havde en egen Maade med at forrykke hele den store dorske Krop indeni Klæderne med en Skutten , naar Lu - sene bed . Af den Slags tilbageblevne Folk , i elendige lerkli - nede Huse , fandtes der to — tre Familier paa Egnen , paa af - VEJVISEREN 113 sides Steder , Relikter fra en Oldtid . Forekomsten af slige Drog ogsaa i en Fortid har vel ligget til Grund for Overleve - ringen om Uffe den Spage , Vrangsiden af hans Karakter . Af den lille Gaard der ved Kæret er der nu ikke fjerneste Spor at se , ikke en Gang en anden Farve af Grønsværen , som undertiden hvor der har ligget menneskelige Boliger . Fol - kene der og deres Navne har Tiden strøget af sin Tavle . Fra Stedet kan man se Kæmpehøjene oppe paa Toppen af Hverrestrup Bakker . Heroppe paa det øverste Affald bor der en Mand jeg har kendt nøje , der i sin Tid var Stedsøn paa Guldagergaarden , og som flyttede op paa en Hedelod , Lyng og Sten at kratte i ; den er nu en veldreven Ejendom . Saadan er et gammelt Himmerland udslettet af Jorden , og et nyt kommen i Stedet . Vi havde ikke set hinanden i 46 Aar , da jeg for nogen Tid siden besøgte ham , hele Livet der var gaaet . Hvad havde han syntes om det ? Da jeg endelig en sidste Gang var paa Hjulene igen og paa de Kanter besluttede jeg at køre om ad min gamle Ven Vej - viseren , nu skulde han virkelig fotograferes ! Jeg kom med mit Kamera , men et Aar for sent denne Gang , Vejviseren var ikke mere at se . Bange Anelser havde grebet mig paa Forhaand , for andre Steder i Amtet var der kommen nye Vejvisere , med danne - brogsfarvede Stænger og smalle nøgterne Skilte foroven . De gamle pegede opad med det ene Sæt Arme , og nedad med det andet , udtryksfuldt , og med et Rumindhold oppe i Top - 114 MARIEHØNEN pen , de nye ligner Leer , som kort og godt mejer et Stykke Vej af . Saadan er de nu vist over hele Landet . Men min gamle Vejviser , den sidste Kending der knyttede mig til disse Strøg , han var død . Noget Billede fik jeg ikke af ham engang . Jeg vilde have banket paa ham for at høre om han græd , men han var ikke mere . MONARKEN STED : et lille Kongedømme i det nordlige Europa . Tid : Aarene under Enevælden og Uroen efter den fran - ske Revolution i det nittende Aarhundredes Begyndelse . Tildragelserne ses saa at sige i Fugleflugt , skønt der ingen Flyvemaskiner fandtes den Gang , derimod havde man fly - vende Kufferter , som man ved fra Datidens store Eventyr - digter og Rejsende , efter en samtidig Tegning at dømme Sæl - skindskufferter , af den Slags vore Oldeforældre brugte ; vi laaner saadan en flyvende Kuffert , med Fantasien som vor hele Bagage , og forestiller os at komme svævende ind over Hovedstaden i det lille Kongedømme . Højt oppe fra viser den sig at være af en takket Form , om - trent som Stjernen i Toppen af et Juletræ , det er Voldene , med fremskudte Bastioner og Raveliner , Byen er en Fæst - ning , paa de tre Sider omgivet af Grave , paa den fjerde ven - der den ud imod et Sund og en Ø , og her i et veldækket Leje , kronet af en svær muret Kran , med et Vinkelsystem som en Sekstant paa Toppen , ses Flaaden , Linieskibe og Fregatter , som en hel Samling Kirkemodeller set ovenfra ; i Havnen lig - ger Koffardiskibe : det er et søfarende Land . 116 MARIEHØNEN Voldene er bevokset med runde , livligt grønne Træer , taget lige op af en Legetøjskasse , og indenfor ligger Byen krystet sammen med røde Tage og smalle knækkede Gader som en Hvepserede . Sænker man sig længere ned bemærker man et Slot med et rødt Skilderhus foran og en standhaftig Tinsoldat , som præsenterer Gevær , Vagtparaden trækker op , flere Tinsol - dater , man hører tydeligt Dunket af Stortrommen dernede fra : det er en militær By . Ud mod Bondelandet er Voldene forsynet med Porte mod de tre Verdenshjørner , der ikke er lukket af Søen ; hver Aften , naar Retræten har lydt fra Hovedvagten , overleverer Byens Kommandant Nøglerne til Kongen personligt , som hænger dem paa sit Pibebræt og beholder dem til næste Mor - gen , naar Reveillen gaar og Bondekøretøjerne holder i Kø udenfor Portene for at komme ind med Morgenmælk og Æg til de slumrende Borgere . Udenfor Voldene strækker sig udbredte Græsmarker , Fæl - lederne , her gaar hvid - og rødbrogede Køer , og her ekser - ceres , Infanteri i Fodslag , smaa Kanoner protser op med et ringlende Forspand , kommanderet af Oberster med kalkun - røde Strutter paa Chacoterne , en Ært lægges i , og der fyres paa Infanteriet . Ramt segner Fløjmanden , og tager Sideman - den med , som vælter næste Mand igen , hele Geleddet skrider sammen , som en Kornmark Vinden løber hen over : Manøv - ren vellykket ! Foran Tropperne holder en lille Skare høje Officerer , Sta - ben , de fleste paa urolige pirouetterende Heste , men Rytte - ren i Spidsen ubevægelig , siddende i Sadlen med som en MONARKEN 117 Stok i Ryggen , i blaa Uniformsfrakke og røde Bukser , Under - bid og Kasketten altfor stor til ham : det er Kongen . Hesten han sidder paa er en Skimmel med smaa røde Hjul under . Kongen sænker Sablen , er naadig , Manøvren er gaaet godt , og Befalingsmændene aander op . Bataillonen afleveres til Majestæten . Den dundrer op i Et - marche som et Tidevand , og Majoren kommanderer : Holdt ! Præsangter Gevær ! Derpaa gør han omkring paa Hælen med stram Front mod Kongen , Haanden til Kepien . Ikke en Lyd høres , Bataillonen staar som gydt i Jern . Da lyder Kongens Røst , en høj træet og glammende Stemme , som høres over hele Fælleden og er egnet til at indjage ethvert Menneske Skræk : Gevær paa — Skulder ! Op kommer Geværerne : een Haand , eet Gevær , een Skulder ! Gevær ved — Fod ! Batail - lonen tager Gevær ved Fod , i tre Takter , Tju , tju , tju , om - trent fejlfrit ; kun i et Hjørne , o Ve , lyder et Bommelom , et Par Stympere der kommer bagefter . Kongen knejser , ser ud under Kasketskyggen i Retning af Synderne , tror ikke sine egne Sanser . Om igen ! glammer han , frygteligere end før . For anden Gang tager Bataillonen Gevær ved Fod , og denne Gang absolut samtidig , med alle Geværkolberne som et ene - ste Afgrundssuk i Jorden . Kongen nikker , Kasketten er for stor til ham . Rrrrør ! raaber han , hilser Majoren med Sablen og kaster sin Hest omkring , den ruller af paa sine smaa røde Hjul , og Staben ruller efter , allesammen som trukken i en Snor . Tropperne opløser sig i Hvil . Og fra alle Sider paa Fæl - leden iler Civilisterne til , Madammer med Barnevogne , smaa tohjulede Kærrer forsynet med en lang Stang , som de 118 MARIEHØNEN skubber foran sig i Løb , Soldaternes Koner og Kærester , Marketenderen kører op , og man strækker sig i Græsset med Madkurve , vor lille Søn stolt slæbende paa Fars Sabel , al - mindeligt Folkeliv og Vederkvægelse , med Bimplen ende - vendt , over det hele , under aaben Himmel . Hvad der foregaar til daglig inde i Slottet , som ellers lig - ger afspærret bag en Kanal , og med Jernkæder for , vides der her Besked med gennem en hemmelig Kilde , af noget grumset Natur vil man synes , for det er ingen anden end Skorstens - fejeren , der kommer i alle Byens Skorstene , selv paa Kon - gens Slot , og kan stige lige ned i Gemakkerne fra Kaminen , upaaagtet , i Embeds Medfør . I Almindelighed er han tavs som Graven , men hvad han har set er i nærværende Tilfælde aflokket et Vidne paa anden Haand , grundet paa en øm Sam - menhæng , nemlig Hyrdinden . Den mærkelige Sammenstilling af de to Figurer skyldes som man ved Datidens før omtalte store Eventyrdigter ; de laanes her med Tilføjelse af væsentlig nye Momenter , som har været Eventyrdigteren ubekendt . De havde forlovet sig , fortæller han , for „de var unge Folk , de var af samme Porcelæn og begge lige skrøbelige " . Hyrd - inden vilde saa gerne følge med Skorstensfejeren ud i den vide Verden , i Stedet for at staa paa Konsollen foran et Spejl , men da de var naaet ovenud af Skorstenen , og hun saa den vide Verden udenfor Voldene , tabte hun Modet og foretrak at vende tilbage til Konsollen . Saa vidt Eventyrdigteren . Det er jo givet at de to Porcelænsfigurer stammer lige ned fra Rokokotiden , da Folk paa højeste Sted var blevet saa fine at de ønskede sig tilbage til Naturen , til den Yderlighed MONARKEN 119 at endogsaa Dronninger lod sig opføre smaa landlige Huse , hvor de forklædte sig allerkæreste som Mejersker . Hyrdinden , hvorom der her er Tale , var en Prinsesse , hvil - ket Eventyrdigteren har fortiet , med en Ønskedrøm om at vogte Faar , og Romanen var kommet i Stand ved at hun en Morgen slog Øjnene op i sin Silkeseng og saa Skorstens - fejeren staa foran den , han var kommet lige ned gennem Kaminen ! Hun blev slet ikke forskrækket , for vel var Skor - stensfejeren sort som en Morian , men han var ung , slank som en Salamander i sit tætsluttende sodede Tøj og med Gløder i Munden . Hvad angaar hans Rang , saa var det jo netop den Prinsessen drømte om at stige ned til ! Og saa havde de for - lovet sig . Den videre Udvikling af Romanen , med Tilføjelse af de Træk Eventyrdigteren ikke har kendt , skal opsættes , til den kommer af sig selv . Men her skal nu først , med Takt , leveres videre hvad Skorstensfejeren vidste fra sine intime Besøg i Slottets Skorstene og Kaminer . En vidtløftig Labyrint er Slottet , med endeløse Gemakker , Sale og Kamre , med Gallerier og Trapper op gennem flere Etager , beboet af Medlemmer af den fyrstelige Familie , Kam - merherrer , Domestiker og Hofdamer , Officerer , den konge - lige Livvagt , en hel lille By for sig , uniformeret og med nøje Inddeling efter Rang , hvortil kommer Kancelliet , som kører op i Karosser , naar der er Statsraad , og de store Modtagelses - dage , hvor Adelen gæster Hovedstaden under store Militær - parader ; men til daglig bebor Kongen en lille Lejlighed , be - staaende af et Par Værelser , et Arbejdsværelse og et Audiens - 120 MARIEHØNEN rum , næsten som en Ungkarl , med Dronningen residerende for sig i en anden Fløj af Slottet , med Pomp og en Sværm af Damer . Kongen smøger en Kridtpibe , mens han staar over sine Regnskaber og Papirer ved en simpel Pult , og naar Kammer - herren , der er en meget belevnere Mand end Majestæten , mel - der en Audienssøgende , rømmer Kongen sig kolossalt , som et Stød i en Trompet , ikke fjendtligt , men regeringsoplagt : Hvad vil han ? tordner han den Besøgende i Møde , og Man - den , som er en Baron eller Marskalk , skrumper henne ved Døren , indtil Kongen har hørt hans Ærinde og faaet en meget fornuftig Samtale i Gang med ham . Løftet og straa - lende kommer man ud fra Kongen ; trods sin Sergenttone har han en Evne til at se lige igennem til Kernen i en Sag og til at gøre Ende paa den paa Stedet . Udenfor Audienstiden , og naar Kongen har besørget sine Regeringsforretninger , gennem egenhændige Breve , mange Timers Arbejde , vederkvæger han sig , stadig i Enrum , som Privatmand , ifører sig en Drejls Trøje som de menige Sol - dater bruger , og lukker op for et Skab , hvor han har sine personlige Effekter , sit Værktøj og sine Materialier . Kongen tømrer , elsker at banke Søm i og reparere rundt omkring i Slottet , hvor noget er gaaet i Stykker . Han samler i den An - ledning paa Søm ; det er set at Majestæten har bukket sig efter et Søm paa Gaden . Er der ikke noget at bruge Hammer og Tang til , tager Kongen , stadig solo , Modellen til en Vandmølle ud fra Skabet og sysler med den paa Bordet . Han har ejet den fra han var en lille Prins , den er korrekt i alle Dele , med et lille Mølle - MONARKEN 121 værk indeni ; drives med tørt Sand og kan hejse smaa Sække op , Kongen lader den gaa og hejser Sække op , fuldkommen trøstet , efter Dagens Besvær . Omsider sukker han , gemmer Møllen i Skabet og ifører sig Uniformsfrakke igen , maa til Taffels , eller andre Pligter , udenfor sine private Enemærker . Paa Vejen ud igennem Audiensværelset , der har flere Døre , geraader Kongen i Fortrædeligheder ; den første han aabner staar der en ung Hofdame udenfor , en Komtesse , som maa have lænet sig mod Døren , for hun falder lige ind ad den og i Kongens Arme , rosenrød og duftende , med store blaa Øjne op paa ham i Faldet , berøvet al Fatning ; arrigt skyder Kon - gen det unge Væsen , der er varm som et Strygejern , ud af Døren og lukker den efter hende . Han gaar til den næste Dør og aabner den : ind tumler en anden ung Hofdame , yndig og forpustet , hvor uheldigt , at hun havner lige i Favnen paa Kongen ! Døren i paa hende med et Knald ! I Himlens Navn , de er daarligt nok konfirmerede og allerede ude efter Mand - folk ! Den tredie Dør Kongen aabner , Nej , nu skal I have Tak , ind ad den segner til hans Bryst en purung Evadatter , i en let daanet Tilstand , med Æblerne fristende i Udskæ - ringen af Kjolelivet ; himmelhøjt raabende vender Kongen hende og kører hende ud af Døren . Fnysende gaar han til den fjerde Dør : udenfor den staar Dronningen ! Ja , det er Dronningen , i Toilette , sukkersødt smilende , denne Marcipandukke , som er blevet ham paanødt , og som der ikke engang har været en Dreng i ; kun Marcipan - dukker som hun selv er der kommet af hende . Om hun tør forstyrre ? Kongen viser med en Haandbevægelse ind i Ge - makket , og Dronningen svæver , viftende sig , og højhælet , 122 MARIEHØNEN ind . Det er Penge , ved han , Naalepengene igen overskredet , uden et Ord gaar han til sit Chatol . I et Brus af Pocher og Slæb trækker Dronningen sig tilbage , da Affæren er ordnet , med et kandiseret Smil , men med Øjne hvori Kongen lige - som ikke mere forekommer , efter at hun har opnaaet hvad hun ønsker . Endelig kan Kongen komme ud , han gaar til en af Dørene igen og aabner den : udenfor staar en blussende Pigeskabning , den fjerde , halvdød af Undseelse , men aabenbart besluttet paa at se Kongen eller dø . Maalløs betragter Kongen Indi - videt . Snappende efter Vejret og vædet af en Angstsved ræk - ker den unge Dame en Ting frem mod Kongen . Det er et Søm ! Aabenbart har hun fundet det og er i den Tro at hun bør bringe Kongen det . Kongen tager imod Sømmet , nikker , det er et godt Søm . Det unge Væsen vil fjerne sig , men bliver gerne , da Kongen beder hende vente lidt , og hendes Øjne spiser Kongen , mens han vender sig og for anden Gang gaar til sit Chatol . Hun faar en Mark , knikser og støder sig paa Dørkamren , inden hun faar sig fjernet . Hovedrystende gaar Kongen ud af Døren efter hende , uden at falde over flere unge Hoffrøkner denne Omgang . Samme Aften i Skumringen begiver Kongen sig fra Slottet til Fods gennem Byens Gader , ganske alene , og hyllet i en gammel Soldaterkappe , med Kraven op om Ørene , fuldstæn - dig incognito , som han bilder sig ind , men alle kender ham , Underbiddet i den opslaaede Krave er ikke til at tage fejl af , og Alle ved hvor Kongen gaar hen . Han gaar hjem , sagt i al Ærbødighed , Alle ved , og ved dog ikke , at Kongen har en Forbindelse i en af Gaderne nede ved Sømandskvartererne , MONARKEN 123 hvor hans Marinere bor , en simpel Pige , af den beskedneste Stand , der er ham tro , og i hvis Selskab han tilbringer sine Aftner . Kongens Hjerte hænger ved hans Søfolk , grovkornede , uforfalskede Gutter , hvem langt Ophold paa Søen har holdt fjernt fra Landlivets Forfængelighed . Det er hans Glæde at afholde Parade over sit Flaademandskab , mens Skibene flager og mander Ræer ude paa Reden ; med et Ørneøje omfatter han sine Marinere i blaa Matrosdragter , med havskoldet bart Bryst , sortlakerede Hatte paa Hovedet og de dragne Hug - gerter i Næven , og røfler dem med frygtelige Kommando - raab , som om han ene Mand vil æde hele Etaten , Kærtegn i hans Mund , og de blaa Drenge bugner af Hengivenhed for ham , Brystet svulmer paa dem , de kan ikke ytre sig , men Tænderne kommer til Syne , de er forfærdelige , ønsker sig i et Søslag og at splittes af Kardætsker for ham paa Stedet . I deres Kreds mellem deres Kvinder har Kongen fundet sin Kæreste . Alle ved det , men hvordan Kongens illegitime Familieliv ellers udfolder sig i Enkeltheder , derom kan ikke en Gang Skorstensfejeren give Besked . Hvis man hvisker med ham derimod , for lukkede Døre , efter at have aflagt en Ed om ubrødelig Tavshed , kan man faa bekræftet hvad der summes om i Byen , at Dronningen , Tys , i den senere Tid er bleven grebet af en Lidenskab for Musik og lader sig bibringe Undervisning af Koncertmester von Mul - ler , at de spiller Duetter sammen , og at der i det hele taget skal bestaa en philharmonisk Entente imellem de to , saa at sige en Akkord ; i hvert Fald Veklange og dybe Brysttoner fra 124 MARIEHØNEN en Violin høres daglig gennem mange Døre fra Dronningens Gemakker . Koncertmester von Müller er en velkendt Figur i Byens Gader , hvor de smaa Borgerdamer vender sig om efter ham med slikne Blikke , uimodstaaelig som han er , i en sydlandsk Slængkappe , med bronzefarvet Hud og ravnsorte salvede Lok - ker , dertil sælsomt rugende , dæmoniske , sortunderrandede Øjne . Hans Navn er , som visse kosmetiske Midler , paa alles Læber . Om Koncertmester von Müller gaar der en Anekdote , som han selv ynder at fortælle , og som ikke kan gengives bedre end efter hans egen Mund : Det var paa et Hofbal , Kongen , som jeg maa sige ikke havde taget Notits af mig før , kommer hen til mig og siger : Jeg hører dit Navn er Müller , er du Møller af Profession ? Nej , Deres Majestæt , svarer Koncertmesteren og gør sig blank i Ansigtet , hver Gang han genfortæller Historien , en vel fingeret Uskyldstilstand . Stammer du da ikke ned fra Møllere ? spørger Kongen fremdeles interesseret , men i Færd med at skifte Lune . Nej , Deres Majestæt , min Slægt har sin Rod i det sydlige Udland . Skærslibere ? spørger Kongen . Hvor har du dit von fra ? Og her kommenterer Koncertmesteren afsides bag Haan - den : ( han troede , jeg havde fondet det ! ) . Hvad er du ? udstøder Kongen . Jeg er Koncertmester , Deres Majestæt . Naa , du trækker en Kat i Halen , siger Kongen og vender sig om til Samtale med en anden ... MONARKEN 125 Ha , ha , ha ! Med en knaldende Latter ender Koncertmeste - ren sin Historie , som altid er sikker paa at gøre Lykke i de fortrolige Kunstnerkredse og Kaffehuse , hvor han har sin Gang . Hans sortunderrandede Øjne cirkulerer Selskabet rundt og indkasserer Bifald . Af uforglemmelig Virkning er Kon - certmesterens Imitation af Kongens træede Stemme og hans om en minimal Aandsvirksomhed vidnende militære Mine , et mimisk Nummer der aflokker Vennekredsen en fordoblet , stormende Munterhed , ved saa levende at forestille sig Kon - certmesteren i Majestætens Sted ! Naar Koncertmester von Müller ikke spiller Violin bider han Negle , skeler nidkært paa alle fem Fingerspidser , om der endnu skulde være en Flis helt inde ved Negleroden han ikke har spist . Han er ledende Aand i en hemmelig Klub , der holder indsmuglede franske Aviser og som Frimurerløsen kalder sig „Le Peuple " . Udenfor dette lille opsætsige Selskab , der nærer sig af de tu - multuariske Frihedsbevægelser ved Seinen , rører der sig et vaagnende Liv i Hovedstadens intellektuelle Kredse , anstæn - digt , uden al yderliggaaende Karakter , men dog af samme Udspring , Menneskerettighedernes Teori , som trods Misbrug der hvor de er bleven forkyndt har faaet Haab til at spire ogsaa i andre europæiske Lande , der endnu er under Ene - vælden . Disse gryende Fornemmelser , der var af ren akademisk Natur , gav sig Luft i en brødefri Overgivenhed , som hos ar - tige Børn , naar de slippes fra Skole , ved en Lejlighed hvor en Række Lærde og Skønaander samledes til hvad de kaldte 126 MARIEHØNEN et Symposion , men som skulde være et løssluppent Gilde . Det afholdtes en Sommernat udenfor Byen i den kongelige Jagtskov , i Nærheden af et yndet folkeligt Forlystelsessted , oprindeligt opstaaet af Kildemarkederne St . Hansaften om - kring en hellig Kilde . Træk derfra er øst af Datidens Memoi - rer ; især staar man i Gæld til Datidens unge opadgaaende Digterstjerne , der havde Udtrykket i sin Magt , og som med naivt Lune har beskrevet Gildet i sine Erindringer en Menne - skealder efter , uden at han dog synes klar over den indre spændte Bevæggrund til Overstadigheden . Gildet afholdtes paa et Traktørsted , ikke længere fra Kil - den end at man kunde høre Trommen og Lirekasserne fra Teltene dér , hvor Gøglere og Linedansere optraadte , et fængs - lende , forvorpent og udlændisk Naboskab , og man havde paa Forhaand aftalt at det skulde gaa skrankeløst til ved Sym - posiet , vilde Optrin , hvor hverken Spejle eller Ruder skulde skaanes , man ønskede at være sig selv , Fyldebøtter og Volds - mænd , med Tilsidesættelse af ethvert Hensyn hvormed man var opfødt , og som havde sin Oprindelse i Trykket fra oven . Med Datidens store Digters egne Ord : „Huset blev givet Giæsterne til Pris af de høimodige Vær - ter , og den Druknes Glæde , at slaa Speile og Vinduer i Styk - ker ( hvilket ligger i Rusens Natur , fordi Mennesket i denne Tilstand gierne morer sin flygtige Phantasie med en eller an - den pludselig eventyrlig Forvandling ) stod Enhver frit , og sligt blev ogsaa undertiden udøvet , skiøndt med Beskedenhed og uden Skadelyst , blot for at hylde Overgivenheden . — Midt i en alvorlig Samtale saae man saaledes kundskabsrige , sind - rige Mænd snart slaae et lille Spejl af liden Værdi , snart MONARKEN 127 en Rude i Stykker , uden at det giorde den mindste Stands - ning i Samtalen . " Videre fortæller han hvordan en af Gæsterne kastede en lille Slump Rødvin af sit Glas i Kalvekrøset paa Datidens unge vordende Fysiker , ligesom denne allerbedst forklarede ham noget vanskeligt i Fysiken , men samtidig skyndte sig at bede Fysikeren for Guds Skyld ikke at tage det ilde op , i hvil - ken Anledning den unge Fysiker indstændigt frabad sig en - hver Mistanke om smaalige Anstændighedsfornemmelser . Gildet endte ud paa Morgenstunden med at nogle af Gæ - sterne paa Hjemvejen forsøgte at kravle over Muren til et Værtshus , som var stænget : „Der sadde de nu skrævende , som Klemmer paa hvide Lagner , i det Værten kom ud i bare Skiorte med sin ladte Bøsse , og vilde skyde dem ned som Spurve , fordi han troede , de vare Røvere " . .. Saaledes endte „dette muntre , usædvanlige Symposion " . Og det var den første uskyldige Frihedsøvelse paa det lille nor - diske Kongedømmes Grund . Men Gildet havde sit Sidestykke i et andet Optrin , hvorom her skal fortælles , efter andre datidige Kilder , og med Benyt - telse af en Inderkredsviden , der enten skyldes Skorstenen eller Udflugter med den flyvende Kuffert , som hæver over Rum og Tid . Optrinet fandt Sted flere Aar efter , da Tiden var en anden og heftige Begivenheder gaaet hen over Europa , som ogsaa havde sat sig dybe Spor i det lille Kongedømme oppe mod Norden . Det var blevet endnu mindre . En Dag havde der uformodet indfundet sig en Mand uden 128 MARIEHØNEN for Reden , saa stor , af flere Kirketaarnes Højde , at der faldt Skygge fra ham , over hele Byen , Vandet paa Yderreden gik ham kun godt over Anklerne . Efter Klæderne at dømme var han en Engelskmand . Han bemægtigede sig Ankrene paa alle Linieskibe , Tredækkere og Fregatter , hele Flaaden , hæg - tede dem fast i Stævnen og samlede alle Ankerkættingerne i sin Haand , og derpaa spadserede han væk med alle Skibene . Man skød paa ham med Kanoner , fra Forterne , fra Voldene , men selv Sekstenpundiger prellede af som Spurvehagl mod hans tykke engelske Tweed , uforstyrrelig vadede han med Skibene efter sig ud i Sundet , det gik ham midt ude til Spæn - derne paa hans Knæbukser ; og saa var han gaaet . Det var ingen anden end Gulliver , som udøvede sit gamle Trick , sim - pelthen at afhente Flaaden . For den der iagttog Begivenhederne meget højt oppe fra , siddende i sin flyvende Kuffert , kunde der noteres et Tids - punkt da Kongedømmet slog en Revne og delte sig i to Halv - dele , hvoraf den ene fjernede sig ; saa nu var Riget blevet mindre . Den unge Slægt , som havde været samlet til Symposion , var nu eksaminerede , modne Mænd , som sad i Landets Em - beder . Kongen var blevet ældre . En fremskudt Stilling indtog den unge Fysiker , som havde gjort en stor Opdagelse , der skulde reformere Verden , og som i det hele taget var i Pagt med Aarhundredets kommende polytekniske Opsving . Paa Foranstaltning af ham fandt den første Ballonopstigning Sted i Kongeriget , efter at man allerede var vidt fremme der - med i de Lande der havde grundet Aëronautiken , tildels paa MONARKEN 129 offentlig Bekostning , i Betragtning af den militære Værdi man allerede tillagde den nye Opfindelse . Til en Aërostat , med den dyre Brint , som regnedes for den sikreste , strakte Midlerne ikke , men man havde ladet bygge en Montgolfiére , under Fysikerens Opsigt , og han var til Stede som Ledende , da Op - stigningen forberedtes . Man havde valgt at lade Ballonen gaa op ude paa en af Fællederne og afventet en Dag med svag Vind , som bar bort fra Byen , af Hensyn til Brandfaren , og for at Ballonen ikke skulde drive ud over Søen . En utallig Menneskeskare havde indfundet sig og stod presset sammen om Afspærringen , som holdtes besat af Vægtere med Pigkolber og af en Afdeling Rytteri . Indenfor Afspærringen befandt sig et udvalgt Selskab , som var indbudt til at overvære Begivenheden , alt hvad der var af Navn i Landet , Folk kendt fra Kobberstik , men nu at se i levende Live , dem alle , den nationale Maler , en lille Mand , men stor i sine Lærreder , Billedhuggeren , den verdens - berømte , tilfældig hjemme paa et Besøg , Komponisten med det ene Øje , Digterkongen , en moden Skikkelse nu , med Genihaaret lagt under Kam og avet med en Skilning ; en ny opdukkende Generation , den spidse Vaudevilleforfatter , og i Baggrunden , men ragende op , Eventyrdigteren , med den lange benede Skikkelse og den let genkendelige Profil . Kon - certmester von Muller ses , gnistrende og synlig nervøs , som foran en Premiere . Endelig : Kongen ventes . Fra det Sted hvor man staar har man Udsigt til Retterstedet og en Galge i et andet Hjørne af Fælleden , i nogles Tanker egnet til at genkalde en pinlig Landsskandale i den forrige 130 MARIEHØNEN Konges Tid , associationsmæssigt fulgt af et Blik hen paa Kon - certmester von Müller ! Men hvad kan der ikke gaa gennem Hovedet paa Godtfolk , uden at det , heldigvis , ses udenpaa dem ? Midt i Afspærringen er der rejst en Talerstol , hvorfra en Hyldesttale skal henvendes til Kongen , naar han kommer ; Talen stikker sirligt affattet i den store Fysikers Inder - lomme . Ridende Stafetter vedligeholder Forbindelsen mellem Konge - huset og Forberedelserne paa Fælleden . Omsider er alt klart , Kongen under Vejs , og Fyldningen af Ballonen paabegyndes . Det varer kun et Kvarters Tid , med den rask brændende Halmild paa Montgolflerens Bund , saa staar den fuldt ud - spilet , let gyngende i den ubetydelige Vind , og holdt fast af en Ring af Soldater forneden . Den er af Husstørrelse og ser af alt mest ud som en kæmpemæssig , rundbuget , omvendt Potte . Hylstret straaler i mange Farver , det er bemalet hele Vejen rundt med Guirlander og Masker , som forestiller de fire Vejrguder , en Teatermalers Arbejde . En Bølgen gaar gennem Folkemængden udenfor Afspærringen og en Mum - len , Spændingen og Forventningen er almindelig . Men Uroen gaar over i tusindstemmig loyal Hurraraaben , som eet samlet Udbrud af Folkestruben , flere Gange gentaget , da de konge - lige Vogne kører op , i Spidsen Rigets gamle kronede Hænge - karm , i Hvidt og Guld , hvori Kongens Profil bag Ruden , efter den en Serie Karosser med hans Følge . Alt gaar nu punktligt . Ballonen er rede , og man har bragt Passageren paa Plads , et Faar ; af Hensyn til Muligheden for Tab af Menneskeliv har man ikke villet give nogen Lov til at gaa op , skønt flere Dødskandidater har erklæret sig villige ; MONARKEN 131 imidlertid skal Ballonen have Levende med sig for at over - bevise om hvorvidt det kommer levende ned igen . Kongen modtages . Alle staar til Honnør , og efter et Vink fra Kongen nærmer Fysikeren sig til Talerstolen med draget Manuskript for at aflevere Talen , inden man lader Ballonen gaa . Da opstaar der en lille Skærmydsel ved Foden af Trappen op til Talerstolen , de Tilstedeværende ser at det er Koncert - mester von Muller , der albuer Fysikeren , som er spinkel af Vækst , bort fra Trappen og selv bestiger den . Hurtigt er han oppe og bryster sig for Forsamlingen , som han mønstrer i et hele Mængden omfattende Blik med tilbagekastet , inspireret Hoved . Uden et Sekunds Tøven raaber han ud over Mæng - den med høj klar , fuldtonende Stemme , som høres af hvert Menneske paa Fælleden , omtrent hele Byens Befolkning , der er rykket ud i Anledning af den sjældne Begivenhed : Borgere ! Man har ikke givet dette Luftfartøj noget Navn . Au nom du peuple — paa Folkets Vegne døber jeg det , det skal hedde Constitutionen . Flyv højt , flyv vidt , i Frihe - dens Navn ! Leve Friheden ! Leve Folket ! Leve Constitutio - nen ! Hoppende af Ophidselse bryder han et af de smaa Flag af , der pynter Talerstolen , og svinger det over sit Hoved , tumler ned af Trappen og lige i Armene paa to store Gardister , der er paa Vej op for at hente ham ned . Dette er Majestætsfor - nærmelse , i den groveste , frækkeste Form . Flankeret af de to Officerer bliver han ført frem for Kongen . Bestyrtelsen er uhyre , alle indenfor og udenfor Afspærringen staar i bogsta - veligste Forstand maalløse . Det smelder ganske fint i det ud - 132 MARIEHØNEN spændte Ballonhylster , og man hører Ilden knitre paa Risten i Ballonens Indre . Kongen staar lang og mager , læner Hovedet lidt bagover i den for store Uniformskasket og mønstrer Koncertmesteren under Skyggen . Saa du kunde tænke dig at gaa til Vejrs med Constitutionen , Komediant , siger han tørt . Jeg ved ikke hvad der skulde hin - dre dig deri . Gaa du i Faarets Sted ! Og Kongen , som staar med begge Hænder paa Sabelhæf - tet , gør med Albuen en Bevægelse hen imod Ballonen , som Officererne følger . Dog inden de har ført Koncertmesteren derhen , gør han sig fri , er selv i to Spring ved det lille Gal - leri , der omgiver Ballonen forneden , og svinger sig ind . Et Par Arme varper Faaret ned , og Slip ! lyder en spæd Stemme , Fysikerens , Soldaterne slip - per , og langsomt , roligt , med en Bevægelse som et Aande - dræt , hæver Montgolfieren sig fra Jorden og stiger saa raskt at det ser ud som om den skrumper i Størrelse . Saa højt oppe som fra tredie Sals Højde læner Koncertmesteren sig ud over det tomme Rum under sig og raaber ned med Stentor - stemme , idet han svinger sit Flag : Jeg kommer igen ! Og det gjorde han . Alle Øjne fulgte Ballonen , der hurtigt steg og bibragte et ukendt Begreb om Perspektiv i Luften ; snart synede den ikke mere end et Æble højt , højt oppe i den klare blaa Him - mel , det tynde farvede Ballonhylster svagt gennemskinnet af Ilden i dens Indre og med en lang Røghale nedenud af Risten i Bunden . Opad og i en sidelæns Drift med den lette Vind MONARKEN 133 svævede den ind over Landet og var tilsidst kun synlig som en Prik i Himlen , der omsider udviskedes af en Sky . Det var en stærk Tanke at der nu sad et Menneske deroppe ! Alle Tilskuerne var tavse . For mange var det som om det de havde set var Begyndelsen til en ny Tid . Men da man havde taget sine Øjne fra Himlen og rettede dem mod Jorden igen , fulgte der et Efterspil . Kongen stod ubevægelig , med den hvide militære Knebelsbart under Ørne - næsen og Underbidet fremskudt , stiv som en Pæl , det saas at han var vred . Mange bemærkede hvor den stramme op - rejste Figur fyldte lidt i Uniformen . De tilstedeværende Ho - noratiores forholdt sig musestille . Fra Folkemængden uden - om ikke en Lyd . De gode Folk i Inderkredsen , som havde set hvad der foregik — var de mest berørt af den eksempelløse Taktløshed der var blevet Kongen budt , eller af den Uføl - somhed hvormed han havde afstraffet Synderen ? Spasmen løstes ved at den store Fysiker , som ledede Mø - det , besteg Talerstolen og afleverede sit Foredrag . Det faldt paa et forsinket Tidspunkt og paahørtes med nogen Di - straktion , men var , som man kunde vente sig , af et fængs - lende , beaandet Indhold . Taleren gav en kort Fremstilling af Naturvidenskabernes Udvikling siden Lavoisier og det Kend - skab til Luftarterne , i Særdeleshed Brint , et Navn han selv havde indført i Sproget , der havde givet Aeronautiken saa stærkt et Fremstød . Den var dog ikke anvendt her , hvor et Forsøg med en Varmluftballon var anstillet . Taleren gik over til et Udblik over kommende Muligheder for Menneskeslæg - ten , taget ved Haanden af Naturvidenskabens Genius , hvor - under det var som om den store Videnskabsmand selv i en 134 MARIEHØNEN inspireret Tilstand gik lidt op i Ballon . Han udtalte en stærk bevæget Tillid til at Menneskeheden ved det Herredømme over Naturkræfterne der ventede den , endnu uanede Per - spektiver , vilde bevare sin Menneskelighed , samtidig med at den fandt Midler til at sikre sig sin Ret . Og efter et latinsk Citat , der forlagde Tanken over i et klassisk universelt Plan , og som formede sig som en Ytring af Guder i hans Mund , sluttede han med en varm Henvendelse til Kongen , under hvis Auspicier , med Henblik paa Rigets Vel , dette Forsøg var blevet sat i Værk . Med et endnu henført Udtryk , over den Aandens Verden han havde set ind i , og med en fin Rødme paa Kinderne af Undseelse over at have gjort sig bemærket , steg den lærde Fysiker ned af Talerstolen . Kongen stod tavs nogle Øjeblikke , efter at Taleren havde fremstillet sig for ham . Du talte om Menneskerettighederne , sagde han omsider paa sin fuse Maade , hvad mener du med det ? Spørgsmaalet overrumplede Fysikeren , Udtrykket i hans artige Ansigt forandrede sig , og der gik en Krusning hen under hans Øjne . Folk der havde haft ham til Lærer kunde se at der kom noget op i ham , egnet for en Mand der er vant til at eksaminere , men ikke til at eksamineres . Menneskerettighederne , Deres Majestæt , svarede han efter et Øjebliks Betænkning med den beskedne , af Studeringer lidt belagte Stemme , men ikke uden Eftertryk : Menneskerettig - hederne staar i et adækvat Forhold til de Fremskridt der gøres paa naturvidenskabeligt Omraade , som tjener til Men - neskehedens Frigørelse og til dens Ansvar . Kongen tyggede paa det , med nedslagne Øjne , følte Irette - MONARKEN 135 sætteisen . Mørkt og halvt for sig selv , lavmælt , bemærkede han : Menneskerettighederne — dem har jeg aldrig nydt ... Kongen tav . Fysikeren tav . Noget i Situationen stod ikke til at redde . Da triner en Herre af de Tilstedeværende , en af alle kendt og æret Skikkelse , frem for Kongen , efter gennem udveks - lede Blikke med Overhofmarskallatet at have sikret sig Til - ladelse dertil , det er den store nationale Digter og Professor , i Frakke og med en Orden , sund og blomstrende at se til , hvid og rød i Huden og med det smukke glansfulde Haar . Han drager et Manuskript af Barmen , og efter at Kongen ved et Dyp med Næsen har betydet ham at han kan tage Ordet , læser han , mens Kongen i Retstilling hører til : Landsfader du , som med en venlig Aand og Styrke holder Styret i din Haand , og vaager fra din Tinde som en Ørn , dig hilser sønlig grebet Landets Børn . Som Tanken følger Ørnen paa dens Flugt , vi ærer dig , vor Styresmand , med Tugt , som skuer fra din Løfting rolig ned , forvisset om dit Mandskabs Trofasthed . Naturens Aand , der fordum voldte Gru , som Menneskets Vassal sig arter nu . Med Snille og med Forskeraand i Pagt man drager Gavn af Elementers Magt . Prometheus røved Ilden i et Rør ; den trækker Vogne nu , som Heste før . Med Ilden under Vingen som en Bold man giver sig i Himmelrummets Vold . 136 MARIEHØNEN Som Sæbeboblen i et farvet Nu Montgolflerens Bane følger du . Det Rum som før var laaset , Luftens Vej , det aabner , Menneske , sin Dør for dig . Et Rige mer er Aanden underlagt . Hil den der for vor Velfærd staar paa Vagt ! En Hyldest til vor Drot , der med Forstand forfremmer hvad der tjene kan vort Land ! Landsfader du , en Hyldest til din Aand ! Vel hviler Rigets Nøgler i din Haand . Tro mod din Æt du Ærens Veje gaar . Et Hjerte , vor Beskytter , mod dig slaar ! Skjalden sænker sit Manuskript , hans Drapa er endt . Og i den Pause der følger ses det at Kongen er blevet meget bevæ - get . Han staar fremdeles Ret med samlede Hæle , men det knikker i hans Ansigt , som om Lyset har blændet ham , og med sin Bøffelskinds Handske slaar han forbitret til en Taare , som ruller ham ned paa Næsen . Han rækker Haanden ud mod Digteren , som iler frem og modtager det kongelige Haandtryk , hvorpaa ogsaa han øjeblikkeligt brister i Graad og maa ledes af Venner , idet han blindet af Taarer trækker sig tilbage . Men nu udløser Alles Sindsbevægelse sig i et bragende , spontant Bifald , først fra de Tilstedeværende i Inderkredsen , derpaa forplantet til det menige Folk udenfor , Haandklap og Raaben som en vældig Haglbyge , og efter at have slaaet op med Handsken til Hilsen og Tak vender Kongen sig og gaar til sin Ekvipage , Mængden opløser sig , Begivenheden er slut . MONARKEN 137 To Timer efter sprængte et ridende Bud ind i Byen og meldte at Ballonen var landet , og saavel den som Passageren uskadte og allerede paa Vej tilbage mod Hovedstaden . Ballonen var gaaet ned med største Sikkerhed en Mils Vej fra Byen paa en Mark ude i Bondelandet og var bjærget , vilde blive sendt ind til Garnisonen med en Trosvogn . Passa - geren , Koncertmester von Müller , befandt sig i en lejet , skarpt - kørende Bondevogn paa Landevejen ind mod Byen . Nye Sta - fetter forkyndte hvor vidt han var , og endnu inden han var at se strømmede Folk ud af Portene for at ile ham i Møde , eller stod opstillet paa Voldene for at hilse , naar han kom . Uhyre Ovationer slog ham i Møde , da han endelig viste sig , siddende som en Triumfator med højtrejst blottet Hoved og endnu i Besiddelse af sit Flag , hele Byen omringede Vognen og fulgte den ind igennem Gaderne , alle maatte se den kække Luftskipper , Lærlinge i Skødskind og Slæber ilede ud fra Værkstederne , Byens unge Damer svævede med Knækparasol og Ringlelokker ved Ørene ud fra Fortovet og kastede Blomster paa Gaden foran Vognen , skød et lille Skud op imod Lufthelten med et Par kærmindeblaa Øjne og fik et stort flammende , udvidet Blik tilbage , de sorteste Øjne , der virkede paa dem som et Hanegal og hensatte dem i Visioner knyttet til Tyrkiet , Spanien eller det lykkelige Arabien . En Popularitet som den Koncertmester von Müller fra nu af nød i Hovedstaden var uovertruffen . Et Litografi udkom med en Fremstilling af Montgolfieren gaaende til Vejrs med den dristige Luftskipper vinkende ned med et Flag . Fra et 138 MARIEHØNEN Kattunstrykkeri udgik der Tørklæder forsynet med Koncert - mesterens Portræt i et Hjørne , det blev baaret over hele Landet . I Hovedstadens Kaffehuse , hvor der førtes et Frisprog , skumledes der paa hjemmevant Maade over de forskellige Hændelser i Anledning af Ballonopstigningen . Digterkongen bl . a . havde nok været sønligt greben , da han fremførte sit Kvad , ø ' et udtalt som et y , var der dem der morede sig med at lade gaa videre . Og hvad var egentlig Meningen med hans som sædvanlig lidt receptmæssige Lejlighedspoesi , gik det an at prise et moderne himmelstræbende Luftfartøj i samme Aandedræt som man omtalte Kongen som en gam - meldags aflægs Ørn ? Byens vittige Cirkler blev sig selv lig , indtil et nyt Teater - stykke , og en Kritik , og en Modkritik , fik dem til at flyve op som Alliker og kaste sig ind allesammen i en langvarig litte - rær Pennefejde . Tilbage staar kun at meddele Afslutningen paa den lille Roman imellem Prinsessen , der elskede at forklæde sig som Hyrdinde , og saa Skorstensfejeren , med hvem hun hemme - ligt havde forlovet sig . I Henhold til Eventyrdigteren naaede hun saa vidt som ovenud af Skorstenen tilligemed Kæresten , men tabte der Mo - det , da hun saa den vide Verden udenfor Voldene . Digteren har her ikke været rigtig underrettet ; i Virkelig - heden naaede Hyrdinden slet ikke op igennem Skorstenen , hvor gerne hun saa vilde følge sin Skorstensfejer ud i den vide Verden . Han snoede sig i Forvejen , smækker som en MONARKEN 139 Salamander , og lokkede efter hende , for at hun skulde følge ham , og hun gjorde ogsaa et Forsøg , men kunde slet ikke komme op igennem Røret , hun var jo for hoftet , meget for bred midt paa , det Skind , saa hun maatte blive tilbage hvor hun var i sine Gemakker og i den Porcelænsverden der om - gav hende paa Slottet . Mariehønen " er Johannes V . Jensens ottende Samling Myter . Bogens ti Skil - dringer rækker fra Istiden til vore Dage , fra et Vejkryds i Himmerland til Troperne . Det er den store og den lille Verden , der mødes i Bogen . Den bekræfter , hvad der før er blevet sagt om Johannes V . Jensens Myter : de er universelle Til - kendegivelser . Man begynder maaske Læsningen af dem paa samme Maade , som man tager fat paa saa megen anden Læsning i Dagens Løb , men blot et Par Linjer ind i Stoffet og man er fanget af det usædvanlige og mærker den Sin - dets Udvidelse , som følger med Tileg - nelsen af al sand Digtning . 