text: JØRGINE JØRGINE KØBENHAVN HAGE & CLAUSENS FORLAG (J. FR. CLAUSEN) 1926 JOHANNES V. JENSEN COPYRIGHT 1926 BY JOHANNES V . JENSEN A / S . Oscar Fraenckel 4 Co . , København . INDHOLD I . Kap . Bryllupsmarschen 7 II . » Jørgines Myrthe 17 III . » Det røde og det hvide Æble 27 IV . » Bryllupet 45 V . » Følgerne 73 VI . » Anders Hansen 87 VU . » Ploven 95 VIII . » Aarenes Frugt 105 I. KAPITEL BRYLLUPSMARSGHENNoget eget nyfødt i Lyset og den kolde klare Luft paa tidlige Aprildage kan endnu , ved en eller anden hemmelig indre Forbindelse , efter 40 — 50 Aars Forløb , og vidt fjernet fra Jylland , bringe mig til at tænke paa en gammel jydsk Bryllupsmarsch , Klarinettoner paa Heden , og en rullende , rullende Lyd af mange Vogne , et Bryllupstog , den Gang en Begivenhed , i en oldtidsstille Egn , og nu for altid i Erindringen knyttet til Foraaret . Der var to Bryllupsmarscher ; den ene blev brugt naar man kom kørende til Kirke , den anden naar Brudetoget bevægede sig , paa kortere Strækninger , tilfods . De blev foredraget i forskelligt Tempo ; lige saa adstadig og vægtig den ene lød , naar man gik til Kirke , Gaamarschen , som den blev kaldt , lige saa ilende , rullende og farende var Køremarschen ; der var et helt forskelligt Temperament i dem . Hvor gamle de var 10 er ikke godt at vide , men de bruges næppe nu mere , er bleven Fortidstoner som saa meget andet i Bøndernes Verden ; men paa den Tid der her er Tale om , for et halvt Aarhundrede siden , var de en Institution , overleveret fra Fædrene , et Bryllup kunde ikke tænkes uden enten den ene eller den anden af dem . Hele Musiken bestod af en enkelt Klarinet ; senere et Horn , men med det var man allerede inde i en anden Tid . Klarinetten er gammel som Livet paa Landet , den gaar tilbage til den urgamle Skalmeje , Hyrdens Instrument ; og den klædte Spillemanden anderledes godt , naar han gabede vidt og bredt over Mundstykket som en Pan , end Hornet , der gav udblæste Kinder og en presset anstrengt Stilling ; selve Instrumentet var saa langt smukkere , den lange gule Buksboms Klarinet med Huller paa og løbende ud i en tyk , dyb Hals som en Tryne , formet som Organ for de nasale Naturtoner der var i den , et Stykke Natur ; mod den forekom Hornet det bare Isenkram , en Tyndtarm af Messing , med de tre Klapper man ekvilibrerede paa og den flade Bliktragt der udbredte den flade , øresønderrivende Tone . Man skulde se Spillemanden , lænet potent bagover i Agestolen , ved Siden af Kusken , i den forreste af Vognene naturligvis , med tykke Fingre spaserende fuldkommen overlegent op og ned ad Klarinettens vanskelige Huller — men nej , man skulde høre Bryllupstoget først , inden man saa det , Klarinettens ubegribelige Solild og Farve , der tændtes som et Under ude fra Heden . Det er svært at give en virkelig Forestilling om hvor opsigtsvækkende , hvilken Oplevelse det var , at høre Musik paa denne afsides Egn , der den Gang endnu laa udenfor Jernbaner og Alt , med Mile til nærmeste Købstad , en ensom , uskyldig Verden , som mange , gamle Folk og Børn , overhovedet aldrig havde været udenfor . Paa de tre Sider omgivet af Heder og udstrakte Kær , til den fjerde af aabent , uendeligt Agerland med en øde Horisont , en øde Horisont alle fire Himmelhjørner rundt , og saa en Landevej tværs igennem , i Syd og Nord , ind fra Heden til den ene Kant og ud op over Bakken med Vejrmøllen til den anden , saadan var Landet , aabent og lagt ene ud under Himlen , uden Træer og uden Tone . Vinteren var lang , det brændte lavt i Sjælene 12 inden man fik Bugt med den . Kirken havde ikke Orgel , den tog imod med kalkede , isede Vægge og et Forsøg paa Sang der lød som Muldvarpes Graad under Jorden ; mere musikfattig Egn fandtes ikke . Om Foraaret derfor , naar Vejene blev farbare , og vandrende Musikanter begyndte at indfinde sig , sjældne som Stjerneskud , en eller anden Taterfamilje med Violin , Guitar og Triangel , saa var det noget vidunderligt , et Mirakel man inddrak med alle Porer . Musikanterne selv , » Skærsliberne « , som man kort og godt kaldte alle slige Omløbere , mødte man med den største Mistænksomhed , okseagtigt tilbageholdent , ja der blev end ikke vekslet et eneste Ord med dem . Men Tonerne i Friluft uden for Døren , Ingen kunde staa for dem . Strengeleg og et sydlandsk Væsen med store blommefarvede Øjne , som stod og rørte Trianglen — ikke kunde to Verdener være mere forskellige og skilte fra hinanden end disse to , Landevejens Musikanter og saa de stive maalløse Bønder der lænede sig som fastgroede i Roden ud af deres Døre for at se Pakket og lade sig blænde af deres Kunst . 11 Klarinetmanden derimod var vor egen , med en Haand præget af Spaden , Bonde imellem at han spillede til Gilder , med ham var man fortrolig . Og han lod sig ogsaa høre sammen med Foraaret . Det kom sent og uden opsigtsvækkende Tegn , mærkedes i Lyset og Luften selv , Heden , Kæret og de golde Agre havde ikke meget at flage med , kun Vinterrugens grønne Tæppe begyndte at lyse allerede i Martssolen . Der var Viberne i Kæret , og der var Lærken , med alle Foraarets Kilder i sin blændende Stigen mod Solen , men ellers kun de kolde klare Dage selv med voksende Aprilsol og en indre mægtig Haabefuldhed , Spurvene som larmede i de gamle falmede Halmstakke , og det udstrakte Land iøvrigt nøgent , vædet af Byger og beredt paa en Grøde som tøvede og aldrig lod til at ville komme . Paa saadan en kold solet Dag er det saa der pludselig kommer Musik fra Heden , ildnende , løbende Signaler , et blændende Udbrud som af mangefarvet , blomstrende Ild i det Fjerne , alle stormer ud af Dørene , og rigtig , der er Bryllup , de kommer fra Sønden , et langt Vogntog , bøjer fra de rygende Hedeveje ind paa Chausseen , i 14 skarpt Trav og kommer op ad Vejen , de kører , de kører , Klarinetten kører og kommer , det galer fra Toget , det ruller , og nu er den første Vogn allerede oppe over Bakken , den næste tæt bagved , og en tredje , alle fuldpakkede med Folk i deres sorteste Stads , paa en Hverdag , i den forreste Vogn Bruden paa Bagsædet med flyvende Slør og Myrthekransen paa det bare Hoved — rullende , svulmende er Toget forbi , en halv Snes Vogne , og rejser nu Støvet videre nord op ad Vejen imod Kirken , den sidste Vogn viser Bagsmækken og duver i vægtige Udsving sidelængs , tung som den er i Toppen af sit Læs Bryllupsgæster — Og saa har man set hvor Underet kommer fra , Foraarsunderet , Aprilunderet , som pludselig brød ud af Heden og gennemtrængte den kolde klare Dag : fra Klarinetmanden naturligvis oppe i Agestolen , den almægtige , der sidder tilbagelænet med Klarinetten i Munden og tryller paa Hullerne , blottende nu et Hul med Lillefingeren , mens han dækker andre til , og nu løbende over dem alle i hele Klarinettens Længde , vidunderlige , vidunderlige Mand ! 13 Bryllupstoget har jeg senere set afbildet , en stor Karton af Hans Smidth , paa Udstillingen efter hans Død , senere ved jeg ikke hvor den er bleven af ; han malede i Himmerland , mens Befolkningen endnu var primitiv der ; og hans Bryllupstog svarer ganske til hvad jeg erindrer , en Række Vogne frem over en Hedevej , og Spillemanden med Klarinetten i Spidsen : hvad der en Gang var Liv , og paa sit Sted den eneste Form derfor , er nu Kulturhistorie . Det samme gælder Bryllupsmarscherne . Jeg lod dem for nogle Aar siden sætte i Noder efter Hukommelsen og offentliggjorde dem sammen med nogle spredte Erindringer i Anledning af andre Melodier , » himmerlandsk Musik « ; de gjorde vist ikke andet Indtryk end saa megen anden opbevaret kuriøs Spillemandsmusik ude fra Bondelandet . Det mærkelige ligger da ikke i dem , men i den Erindringsverden der for enkelte Nulevende endnu er knyttet til dem . Musik , uanset Værdien , har jo en mystisk Evne til at gøre en Fortid levende igen , ikke blot i Billeder , men Fortiden , det svundne Nu selv . For mit Vedkommende runder en Kreds af 16 Erindringer sig om dette Motiv , en Verden der nu mere og mere staar for mig som afsluttet . Om en enkelt Skikkelse , der har bevaret sig i Forgrunden , og hvis Skæbne jeg har fulgt , skal disse fjerne Minder samles . 15 II. KAPITEL JØRGINES MYRTHEEn Pige ved Navn Jørgine var gerne den første til at høre Musiken , allarmere Køkkenet med Tumultraabet : Bryllup , og styrte til Døren , rendende en Stol og et Par Spande overende undervejs . Ude paa Vejen stod hun da blændet af Solen , med en Haand op over Brynene , smilende som en Sol i Solen , uden at tænke paa at hun var i Sækkelærreds Forklæde , med Kartoffelskræl opad Armene , og i store Træsko ; og naar Toget var forbi knugede hun Hænderne sammen og vendte Øjnene mod Himlen , i salig Deltagelse , lykkelig paa andres Vegne , saa langt efter de Kørende og Kirken , rystede , rystede paa Hovedet . Men Mælet fik hun igen naar hun bagefter sad over Kartoffelskrælningen i Køkkenet paany ; med et Falkeblik havde hun mærket sig hvem der sad i Vognene , Bruden først og fremmest naturligvis , og Brudgommen , opsigtsvækkende , et 20 Par som man jo længe havde vidst skulde giftes , og nu fandt den store Begivenhed altsaa Sted ! Bruden var Gaardmandsdatter , og Brudgommen den og den , en beundret Karl , set op til i Løndom af mange , med hed Ydmyghed ; nu fik de da hinanden som skulde have hinanden , Lykke i Himlen og paa Jorden ; og ikke en Misundelsens Draabe blandede sig i Jørgines Glæde , hun var kun larmende Henrykkelse og mere og mere stigende Veltalenhed i Anledning af de to der nu gik ind til den store Fryd sammen . Jørgine var veltalende , krydrede Dagen lang sit Arbejde med sværmerisk Snak , skjulte ikke sine inderste Tanker . Hvem der endda kunde køre til Kirke ogsaa , og det snart ! Giftermaal og Kæresteri var Jørgines bestandige Tanke , det stod altid paa Jubel med hende , hun var i een Forventning , indtil videre dog paa alle andres , paa Alverdens Vegne . Alt Kæresteri paa Egnen , dermed vidste hun Besked og var Kender , nysgerrig og lykkelig , der var ikke den Pige eller Karl i Miles Omkreds hvis hemmeligste Tanker og Fagter hun ikke kendte , hun kunde i uudtømmelig Medglæde forkynde naar den og den 21 var bleven lokket , og ved hvem , og naar det og det Par var bleven ringforlovet , hvilket var nymodens og kildende , forbunden med Rejse til Byen og Tagen Maal med en Traad , i Modsætning til tidligere jævne Sædvaner , hvor Kærestefolk gjorde deres Hensigter bekendt blot ved at lade sig se gaaende med hinanden i Haanden paa Vejene ; jo de og de havde været i Løgstør og købt Ringene , det kunde Jørgine garantere . Det var Verden og dens Storhed Jørgine sikrede sig Besked om , ikke for at skumle derover , det var dem saa hjertelig undt altsammen . Selv sad hun paa Bunden — men man var dog til for at det samme i en eller anden Fremtid skulde times en ! Jørgine var forberedt ; hun havde sin Myrthe staaende . I sine Tjenester , hvor hun saa kom hen , medførte hun Urtepotten og havde den staaende i en eller anden Vindueskarm , deri var ikke noget paafaldende , det havde de fleste Piger . Aflæggeren var i Gro , men ængstede Jørgine ved at se noget spinkel og tør ud , et sygeligt Planteliv at tage Varsel af , og dog hang hendes Haab ved den ; havde man Kransen saa drog den vel al den anden Herlighed med sig . Den lille eviggrønne 22 Stilk mindede mest af alt om et magert , vantrevent Melbærris , ledte Tanken hen paa Heden , og skulde dog vist betyde saadan noget som Syden og den evige Sommer , hvor Myrthen er fra , et Symbol Jørgine ikke gjorde sig klart , men Længsel og et fuldt Hjerte det kunde hun præstere . Navnet og den fyldige Giftermaalsklang der var deri var Jørgine nok , det var den Spire hun plejede hver Gang hun gav Myrthen Vand . Paa Myrthe skulde det ikke mangle , naar hendes Tid kom . Selv personlig trængte Jørgine ikke til at dægges for , hun var frisk og kernesund , sværlemmet som en jydsk Hoppe , Livsglæden lækkede ud af hende i Form af kaad Spas ved enhver Lejlighed , og naar hun var ene Sang af fuld Hals , helst Elskovsviser , af blodigt og sørgeligt Indhold , som Visen om Hjalmar og Hulda , hvis mange Vers hun foredrog i en ophidset Tilstand , stegende Flæsk paa Panden , med store hede Øjne søgende Loftet i Køkkenet , til Forundring , undertiden til Latter , for sine Omgivelser . I een Henseende var Jørgine ikke som andre Bønderpiger , hun var aaben , larmende , hendes Bestræbelser gik ikke ud paa for enhver Pris at 23 forblive ubemærket , et farligt Væsen at have mellem Bønder ; man tilgav hende det , fordi hun ikke var anderledes , men smilte ; hun var saadan en glad en , sagde man , og det betød ikke netop at man delte hendes Glæde ; for hvad havde hun at være glad for ? Imidlertid Ingenting kunde dæmpe Jørgine , hun var atten - nitten Aar og bruste af Helbred . Hun gjorde Karlearbejde , løftede en svær Vogn fra Jorden med den ene Haand og tog Hjulet fra men den anden , naar Vogn skulde smøres ; paa de strengeste Vinterdage hentede hun Tørv og bar Vand , som isede i Spanden , væbnet mod Snestormen med en Snip af Hovedklædet op for Munden og et Par Muffediser siddende som Armbaand midt paa de blaafrosne bare Arme . Med Karlene brødes hun under høje glade Latterskraal , en Form for Kælenskab , hende ubevidst , der efterlod brune og blaa Pletter og Mærker af Brolægningen paa de føre Karles Rygstykker . Karlenes Kurmageri , som kunde være groft nok , forstyrrede hende ikke , hun havde andre Forestillinger , en Verden hun saa hen til og fablede om , Gud ved 24 hvilken , og som hun i Mangel af andet synligt Tegn dyrkede i sin Myrthe . Denne Verden laa saa højt at Jørgine selv med Krop og Blod slet ikke lod til at komme i Betragtning . Det lyder latterligt , men er vist egentlig sjælfuldt , at den store sunde Pige slet ikke regnede sig selv med personligt , naar hun drømte om Kærlighed , for sit eget Vedkommende gjorde hun sig ingen Illusioner , hun var jo fra Kæret . Det forekommer at frodige Naturer saa at sige springer sig selv over paa Vej til hvad der for dem staar som forfinet ; muligt at Kødet hævner sig , men Drømmen er en anden Natur og kan bevare sig og bære over meget . Jørgine gik i Træsko , hendes Arbejdsdag , ude og inde , var fra 4 Morgen til 11 Aften , men hun holdt sig svævende over Hverdagen med Sang , havde sin Sjæl oppe i de lyse Højder hvor Hjalmar og Hulda færdedes , uagtet hun naturligvis ikke selv hørte til der . Det var en vidunderlig Verden . Straks i Begyndelsen hvor det hedder : Paa blomsterklædt Bakke stod Hjalmar saa tavs , saa hun ham , Bakken fyldte hele Verden , og han var høj som en 25 Sky , skinnende som en Lysestage ; og naar saa Hulda kom , saa var de to , og de lyste over hele Verden . Og naar Hjalmar drog til det fremmede Land blev hun ved at se ham , hundrede Mile borte , men stadig lige stor , skinnende som Sølv og langsomt kæmpende i Fjendernes Hær . Men der hvor Hulda bliver utro , skønt mod sin Vilje , og Hjalmar kommer hjem og er ulykkelig , der kvalte det Jørgine , hun kom til at gynge , og kun med Anstrengelse sang hun Versene igennem , bristefærdig af Følelse ; de sidste blodige Optrin gjorde hende godt , der skete dem deres Ret , Hævn og Mord ; og tilsidst var de allesammen døde , og Alverden hvid som et Lagen , alle Mennesker omkomne af Elskov , efter at have været smukke og ulykkelige ; Dramaet forbi i Køkkenet ; Pavse ; indtil Jørgine trøstet og med Energi begyndte paa en ny Vise , akkompagneret af Skureviskens lange rappe Tag hen over Bordpladen . Nogle syntes at Jørgine sang godt , andre morede sig ; synge gjorde hun . III. KAPITEL DET RØDE OG DET HVIDE ÆBLEJørgine var fra Kæret . Ude paa Udmarken , ved en gammel Sognevej paa Grænsen af Hede og Kær , langt fra Landsbyer og Folk , laa der nogle Huse , hvor Smaafolk holdt til , den laveste , besiddelsesløse Klasse , Daglejere og Indsiddere , Smaahaandværkere med Taterblod i Aarene , uden Anseelse nogen af dem , skønt Ingen af dem gjorde Nogen Fortræd . En Strimmel Jord mellem Vejen og Kæret var Almenning , ejedes af Ingen , fordi Ingen havde fundet det værd at lægge Beslag paa den , og her holdt et Bundfald fra Sognet til . Fattige havde altid skaffet sig Ly her , nogle af Hytterne var endda ældre end ellers almindeligt paa Egnen , gik tilbage til Jeppe paa Bjergets , Bondearmodens og Uvidenhedens Tid , det var som om en Rest Elendighed var bleven tilbage her , efter at baade Gaardmænd og Husmænd var gaaet frem . Man drak lidt i Kæret , havde Smugkro og ban - 30 kede hinanden lidt , Godtfolk havde ikke noget at gøre der og saa fra Frastand hen til Kærhusene som noget hemmeligt besmittet . Kæret selv var lurvet og skummelt , ufrugtbart , et Uføre af Tuer , Ris og Stargræs , hvor Ræven blev set ved højlys Dag ; om Natten angav Lygtemænd og Ugleskrig Retningen hvor Kærhusene laa . Saa det var ingen Anbefaling at være fra Kæret . Jørgines Moder boede i et lille ældgammelt Hus , som kun havde een Stue . Noget af den Fornemmelse der i ældre Tid hængte ved Natmænd og uærlige Folk klæbede ogsaa ved hende , uden anden paaviselig Grund end at hun var fattig og boede i Kæret . Hun kunde nu ikke mere arbejde , ud over at sidde hjemme og spinde , og Ingen forstod hvad hun levede af . Manden var død før Nogen kunde huske , ikke en Gang hans Navn var bleven tilbage af ham , Enken kaldte man Garnkonen , fordi hun spandt , hun havde aldrig hedt andet . Nu var hendes Børn voksne og ude at tjene , saa nu led hun ikke Nød , men i svundne Aar taltes der om at de sultede hos Garnkonen ude i Kærhuset . Der var to Børn , Jørgine og Tinus . Han var 31 noget til en Side , ludende og med krumme Knæ , med en faldende , travende Gang , for stor i Ansigtet og med hængende Underlæbe , han havde ikke kunnet lære noget , men havde Vid nok til at røgte Kreaturer og var bøddelstærk , saa han kom i Tjeneste da han blev voksen , skønt han var sær . Hvor langt de saa tjente fra Kærhuset , de to Sødskende , om Søndagen var de altid hjemme hos Moderen . Jørgine og Tinus var vokset op sammen i det lille Hus med Kæret og Heden udenfor , i dybeste Afsondring , Barndommens Verden , som ikke ved af Kaar ; først da de kom i Skole lærte de at de var fattige . En Gang da de var smaa hændte der dem noget uforglemmeligt . Der kom et Syn forbi paa Vejen , en Dame til Hest ! Hesten var en Skimmel , saa høj at den tabte sig i Himlen og Skyerne , den travede rask forbi , Damen gyngede med en blank Hat oppe i Luften , og fra hendes Fødder svævede et langt Slæb bagud paa den ene Side af Hesten , Damen saa sig tilbage , og i det samme skete et Under , for ud af Slæbet trillede to Æbler , faldt til Jorden og trillede og trillede et langt Stykke hen 32 ad Jorden . Synet forsvandt i en Sky , men Jørgine og Tinus skyndte sig efter Æblerne og fik hver sit , krøb hen til hinanden paa Knæene og sammenlignede hvad de havde faaet . Ingen af dem skønnede sig paa Æbler , for det var de første de nogensinde i deres Liv havde set , end sige smagt . De holdt dem sammen og saa at det ene var rødt og det andet hvidt . Jørgine havde faaet det røde , for det var nu trillet ad hendes Kant til , og det var jo saa langt det bedste — det kunde hun se paa Tinus , han blev ked af det , da han saa at hans kun var hvidt . Hurtigt byttede Jørgine da Æble med ham , og saa ham klare op , da han fik det røde , men det var ingen ringe Offer for Jørgine at afstaa det . Imidlertid forandrede Tinus Sindelag , han kunde ikke nyde det røde Æble alligevel , naar Jørgine kun skulde have det hvide , og tilbød at bytte igen , men da lod Jørgine simpel og hoverende , som om hun havde gjort en god Handel , hvide Æbler var jo i Virkeligheden bedre end røde , for de var saa hvide ; og saa beholdt Tinus da det røde Æble ! De havde leget saa godt sammen Barndommen igennem , uagtet Tinus var lidt tumbed , havde 33 bygget smaa Huler ind i et Dige og leget hele lange Somre med Smaasten , som gik for Høveder ; naar de vilde rigtig paa Æventyr satte de sig paa Dørtræet , Tinus med en lille selvgjort Pisk i Haanden , Jørgine i Kyse og rejseklædt , saa hyppede Tinus paa Hestene , psi , psi , og de kørte i By , en lang dejlig Køretur , som om selve Solen var spændt for . Legetøj ejede de ikke meget af , men det var uvurderlige Ting , dem de havde . Tinus ejede en Knap , en meget stor Knap , en Kavaj knap , og i et af Hullerne havde han anbragt en lille Pind , som kunde drejes rundt , det var en Klokke , han trak den op og saa sideværts paa Jørgine , smilede saa det knikkede ham i Øjnene ; og da han havde været Ejermand til den en Tid og været lykkelig syntes han ogsaa Jørgine skulde være lykkelig og skænkede hende Knappen , fortrød det og tog den til sig igen , men endte med at skænke hende Knappen . Jørgine havde to Hjertemuslingskaller , som var mage , det yndigste lille Skrin til at lukke op og i ; indeni forvarede hun et Stykke blegrødt Vat . De var stenrige , de to Børn , indtil de kom i Skole , der lærte de noget andet . Det viste sig at Bønderbørnene i den lille Landsbyskole var et Selskab som ikke udenvidere optog Garnkonens Børn i sig , der var en Forskel ; i Frikvartererne tog Jørgine Tinus afsides med sig bag Husene , hvor de spiste deres Mellemmad , Rugbrød med noget hvidt paa som muligvis var Fedt , de kunde ikke spises sammesteds som de lange gule Sigtemad ' er med Smør og Sødmælksost som Børnene fra Gaardene havde med i Skole . At de selv var en ringere Slags laa altid i Luften om dem . Jørgine var allerede som Skolepige større og stærkere end de fleste , et Skrummel , rød i Ansigtet og utækkelig , kun gjorde ikke Lykke mellem Drengene , hun var dem imod i Sulet , hun støjede , og saa var hun fra Kæret . Drengene havde en Leg med at klemme Lillefingeren sammen paa hinanden og sige : Vil du sige Gudskelov for den og den ! Og var det en man kunde være bekendt sagde man Gudskelov og fik sin Finger fri ; men hed det : Vil du sige Gudskelov for Garnkonens Jørgine ! saa lod man hellere sin Finger brække ; saa ringeagtet var Jørgine fra Kæret . 34 Naar der var Skolebal , og det havde man ogsaa i Landsbyskolen , vilde ingen af Drengene danse med Jørgine . Foragtede og kasserede Piger finder sig undertiden en Veninde at danse med saa , men ikke en Gang Pigerne vilde danse med Jørgine . Hun dansede da med sig selv ! Med udbredte Arme og svimle , henførte Øjne valsede hun ganske alene paa Gulvet mellem Parrene , sorgløs , ikke det mindste bitter , drukken af en eller anden indre Forestilling , Dansens Lyksalighed , som hun trods alt skaffede sig Part i , skønt Ingen vilde dele den med hende . For Tinus var Skoleaarene en Prøvelse . Moderen og Jørgine hersede med ham hjemme , og han fik da ogsaa lært at læse , men kun som en Art Hukommelseskunst ; Bogens Løndom , hvad det hele drejede sig om , gik aldrig op for ham . I Skolen forstod man ikke ham ; man skulde give ham en Ende af Remsen , saa kunde han , men forhørte man ham indenad var han færdig . Naar han da fik Skænd lagde han Hovedet ned i Armene paa Bordet og sørgede ; og Jørgine sad stiv paa sin Plads paa Bænken , med hede Øjne og 36 arbejdende Strube , kunde ikke redde ham , hendes Næsebor blev saa store . Konfirmeret blev han da , det var rigtignok Naaden der maatte til , og saa var de jo saa heldige at faa ham i en Tjeneste , endda med en Smule Løn . Røgteren paa en Gaard var i de Tider en noget misagtet Stilling , det var gerne Stoddere der beklædte den , gamle forfaldne Personer ; Tinus faldt til i den Stilling og blev med Tiden betroet , saa det vendte sig jo meget bedre for hans Vedkommende end man havde turdet haabe . Hver Søndag kom han hjem og var i langskaftede Støvler , et hemmeligt Ønske han fra Dreng af havde næret , og som endelig var gaaet i Opfyldelse . Han havde den Særhed at han aldrig fulgte Vejene , dem var han sky for , han gik altid tværs over Markerne , alle andre Steder end hvor der var Sti ; og det blev ligesom et Syn der hørte med til Søndagen at se Garnkonens Tinus komme faldende i sine lange Støvler tværs over Landet , som en Bjørn der var ude at løbe . Han gik i Kirke , for at Folk skulde se hans Støvler , og for at synge , til Ulejlighed for Kirkesangeren , der skulde holde Tonen : efter hver 37 Linje , naar Menigheden trak Vejret , hørte man et forsinket Kvæk , det var Tinus der var en Takt bagefter . Han gik til Alters hver Gang der var Altergang og sikrede sig paatrængende en god Plads , knælede med sit store Hoved , og Præsten vidste at han skulde passe paa ham , tog han ham ikke Kalken fra Munden med Magt tømte Tinus den ! Det var en god Skænk , og Tinus var tørstig efter et langt Trav over Markerne til Kirke . Tinus blev en fast Figur paa Egnen , uforanderlig den samme , naar han tonede frem . Folk kendte ham og bar over med ham . Han var jo trofast og det frommeste Væsen , naar man ikke tirrede ham . Det forekom at Vanskabningen fik Raserianfald , naar noget gik ham imod , han lod det da gaa ud over Stok og Sten , stod paa Hovedet , til Heden var af ham , det lo man af , og Tinus havde ingen Uvenner . Saadan gled han af sig selv paa Plads i Tilværelsen . Jørgine paa sin Side havde Vanskeligheder og Omveje at gaa , inden hun naaede saa vidt . I den Plads hun havde , i en Gaard oppe ved Hovedlandevejen , trivedes hun fuldkommen godt og fik en god Behandling , hun var dygtig og paa - 38 lidelig , men Gaarden og dens Folk var og blev en Verden hun aldrig blev optaget i uden som et Tyende . Mærkelig nok var Forholdet det omvendte , at det var hende der var den aabne og fremsagte i Omgang , hvorimod Folkene hun tjente hos , som alle andre Bønder , var tilbageholdne og indemurede , med en Bark af Forbehold udenom deres Væsen ; det frie , uhemmede der nu en Gang var Jørgines Natur følte de som en Mangel paa Takt , hvad det maaske ogsaa var , man taalte Jørgine , drog tvært paa Smilebaandet , naar hun larmede , men havde ellers ikke tilovers for hende som man har for sine egne . Naar Fjas fra hende og Karlene kom fra Køkkenet , rystede Jørgines Madmoder paa Hovedet , adskillige Tegn tydede paa at det vilde gaa Garnkonens Datter galt ! Men tosset var Jørgine ikke . Hverken var hun engleligt uvidende om Kødets Anliggender , det er man ikke paa Landet mellem Bønder , ikke heller ustyrlig eller slikken , selv om hun af Væsen var lystig , hun havde indre , store , formløse Forlangender som hævede hende over nærliggende Fristelser . Heller ikke var hun gammel nok , 39 endnu et Barn , fuld af Leg , Karlenes Tilnærmelser tog hun som en Spøg og gav igen med samme Mønt , Lussinger saa det sang , Spande Vand over Hovedet og umaadelige Lattersalver , der var altid Larm og Haandgemæng hvor Jørgine færdedes . For Karlenes Vedkommende stak der noget under som ikke altid var kønt ; man havde den Forestilling at hos en Pige fra Kæret var der Haab , man havde hørt saa meget dernede fra , Billighed baade i den ene og den anden Retning , Jørgine havde vel ikke noget at være stor af o . s . v . o . s . v . Tonen mellem Karlene var ikke den fineste , man drillede hinanden med Garnkonens Jørgine , som om man allerede , mere end en , havde noget at skamme sig over , hende vedrørende ; i Tanken , og i Snakken , bemægtigede de sig hende allesammen , men Sandheden var dog den , at Ingen havde mere at rose sig af end et Par Buler i Hovedet efter Sammenkomster i Skumringen med Jørgine . Paa Legstuerne dansede man med Jørgine , nu vilde man danse med hende , og hun var altid salig paa Gulvet ; men man grinte bag - 40 efter , som om man havde udvist Mod ved at gøre det . Anderledes var Ungdommen ikke . Genstanden for al denne Hede og Urenhed kom ganske uberørt derigennem . Jørgines Tid var ikke endnu . Hun suste sammen med Karlene , og de indfandt sig i Flokke hvor hun færdedes , paa mystisk Maade meddelte det sig igennem Luften hvor hun var , et Bad af Karlfolk dyppede hun sig i fra Morgen til Aften , Kurmageri og Efterstræbelse , ofte af den tydeligste Art , var den Luft hvori hun aandede . Jørgine var stor og frodig , med en Dug af Fruentimmer over sig som nogle faa Kvinder har , og som er sikker paa Opmærksomhed hvor de saa kommer . Ingen kunde passere Jørgine uden at betale Tribut , hver paa sin Maade . Om det saa var Manden paa Gaarden hvor hun tjente , en gammel speget Bonde , som indtog en høj Værdighed for Bordenden , kunde han ytre Liv i hendes Nærværelse ved uanstændigt Frisprog , til stum , nedgravet Forbitrelse for Konen , der lagde Mandens uhumske Brand til Jørgines øvrige Overtrædelser . Konen kørte hende med haardt , uafladeligt Arbejde fra Gry til sen Aften og slap 41 hende ikke før hun segnede af Søvnighed paa Stolen og tabte Karterne af Haanden ; hendes eget Køn skaanede hende ikke . Alle andre Kvinder omfattede Jørgine med et glasagtigt Blik og en egen aandeløs Holdning , hvori Tortur stod skrevet . Anders Hansen , Forkarlen paa Gaarden efterstræbte hende som alle andre og havde en Fordel , idet han Dagen lang var i hendes Nærhed . Han trættede hende med smaa overdækkede Opmærksomheder , bar Vand for hende , friede hende for at køre Møg og andet af det groveste Arbejde , havde et langt lunt Blik tilovers for hende hver Gang han mødte hende . Anders Hansen var en gammel Mand , i Jørgines Øjne , hun havde aldrig kendt ham andet end som voksen , og dog var han maaske ikke mere end sidst i Tyverne , men saa ældre ud , han var lang og knoglet , allerede lidt bøjet af Arbejde , med lange stive Arme , han var styg , saa ud som rusten Jern i Ansigtet , med røde haarde Skægstubbe , Øjnene var smaa , vildsvineagtige , men kunde faa et varmt Blik . Han var tarvelig , gik i gamle lappede Klæder , gennembagte af Sved og Jord , og dog tjente han godt , men man sagde han var nøje . Med Snak ødslede 42 Anders Hansen heller ikke , og han skulde ligesom trækkes op først , inden han sagde noget ; med megen Rømmen sig , Hiven og Udklaring af Halsen , som om Talens Brug nøje maatte forberedes ; i Almindelighed hjalp han sig med et Nik eller et forstaaende Blink i Øjet ; imidlertid naar han endelig sagde noget havde det Vægt og plejede at flytte paa Tingene . Den Ulejlighed han gjorde sig for Jørgines Skyld aflokkede opmærksomme Iagttagere et Smil ; han havde ingen Held med sig . Som en klog Mand indyndede han sig hos Moderen , mente Nogen at have lagt Mærke til , om det nu var sandt ; Anders Hansen gik paa Jagt , var en Jægersmand i ledige Stunder , paa sine Farter i Hede og Kær var det da ikke sært han nu og da kom Kærhusene forbi og faldt ind og aflagde Garnkonen et Besøg . Søndag Aften naar Jørgine havde været hjemme slog det ofte til at Anders Hansen skulde samme Vej hjem og fulgte hende til Gaarden , hvor de begge to tjente ; for Jørgines Sikkerheds Skyld gjordes det ikke nødig , og hun var ham ikke altid lige taknemlig for det , men det maatte hun nu indrette sig paa fra den Kant . 35 Jørgine var artig imod Anders Hansen , som man er mod dem der er ældre , men hun aandede op og kaglede i de unge Karles Selskab , skønt de fleste mente hende det alt andet end godt . Ungdommen er ikke anderledes . 43 IV. KAPITEL BRYLLUPPETIJørgines hele Stilling indtraadte der en Forandring , idet hun kom væk fra Egnen og fik Plads paa en Gaard et Par Mil længere ind ad Landet til , langt nok til at det ikke laa i Luften hvem hun var og at hun var fra Kærhusene . Det var en stor Gaard med mange nye Mennesker , Egnen var en anden , mere velhavende , Folk ikke saa forpirkede paa hinanden , Jørgine blev taget for Medmenneske , fik endogsaa Veninder ; her havde hun lykkelige Dage . Paa Gaarden dreves et Mejeri , det var før Andelsmejeriernes Tid , i en lille Stil , men efter nymodens Principer , med Centrifuge , her faldt Jørgine til og blev en drabelig Mejerske , i alle Dele udstyret derfor og med Liv og Sjæl gaaende op i Arbejdet som en Forelskelse . Datteren paa Gaarden havde været henne og lære Mejeriet og havde tilegnet sig ogsaa andre Ting , Bevægelighed og 48 et aabent Væsen , hun sang , og Jørgine galede , lærte nye henrivende Sange , og de to fyldte det svale , genlydende Mejeri , som var anlagt i en Halvkælder , med et Jubelkor Formiddagen lang , mens Centrifugen suste , de klaprede med høje Træsko paa vaade Fliser og dyppede Armene , som var bare til Skulderen , i dybe Kar med Mælk , gjorde Ost og æltede Smør , altsammen køligt og rent og duftende som Pigerne selv , og altsammen under Sang , naar der blev skuret , og naar der blev pjasket med Vand , og naar der blev kernet , med Hestene gaaende i Hestegangen udenfor , og skraldet med Spande paa Stengulvet og rørt rundt med Termometer i Mælken ; og Genlyden svarede igen fra alle vaade Vægge , det kan nok være hele Mejeriet sang ! Datteren og Jørgine kom ud af det som to Sangfugle sammen , og aldrig havde Jørgine følt Verden saa ny , Tilværelsen saa strømmende og forhaabningsfuld , som i de Maaneder dette Pigeliv i Mejeriet varede . Hun foldede sig ud og blev to Gange glad , fordi hun var det af Naturen , og fordi man undte hende det her . Ingen skulede paa hende , Datteren , Ane Katrine , saa paa hende som en Ligestillet , skønt 49 hun naturligvis ikke var det , det glemte Jørgine hende aldrig for . Ane Katrine og hendes Veninder fra Gaardene vidste slet ikke at der eksisterede en lavere Verden , de levede kun i deres egen , var behagelige og vennesæle naar de kom sammen , sad i Sofa og talede , og paa Bordet havde de en Assiet med Syltetøj , hvoraf de med passende Mellemrum tog en Skefuld , hvorpaa Skeen blev sat i et Glas Vand , de hæklede og sammenlignede de nyeste Blondemønstre , og de havde allesammen » Tro , Haab og Kærlighed « i Rav eller Guld ved Urkæden , Kors , Anker og Hjerte , uden hvilket man ikke var fuldstændig ; de samlede allesammen til Sølvskab ; Ane Katrines var indrettet med Fløjdøre og en Knap man trykkede paa , saa gik begge Døre op af sig selv , og der stod man blændet ! Ane Katrine var forlovet og skulde giftes med det første , ud af Gaarden og ind i en anden , som laa temmelig langt borte , i en anden Egn , hvor hendes Fæstemand , Arving til en stor Gaard , var fra . Naar hun var rejst mentes det at Jørgine havde lært nok til at overtage Mejeriet , det var jo mageløse Udsigter for hende ; men saa blev 50 hun rigtignok skilt fra Ane Katrine . Jørgine kendte næppe sig selv igen , hun gik i Sko om Søndagen , var sprunget fra Træsko og Tøfler som en Askepot lige ind i Æventyret . Hun havde eget Kammer ! Ja hun som før havde sovet i Folkestue og delt Seng med andre Piger , hun sov nu alene som en Standsperson i et lille Værelse for sig , havde Kommode , med to Sneglehuse paa , og Myrthe i Vindueskarmen ! Saa kom Ane Katrines Bryllup . Det stod ved Foraarstid og skulde være et Todags Bryllup , men blev et Tredags ; Ane Katrines Bryllup — et helt Liv efter talte Folk om det endnu ! Gildet var forberedt Uger i Forvejen , med Slagtning , Brygning og Bagning og Indkøb , hele Slægten skulde indbydes , i alle Forgreninger , nær og fjern , og flere til , hele Gaarden blev lagt ud til Gilde , Laden og Udhuse rømmet og gjort om til Gæsterne at overnatte i . Svimmelhed og Festrus bemægtigede sig alle Sind paa Forhaand ; der var dem der aldrig siden fandt det . let at vende tilbage til Hverdagen . Festdagen oprandt , med Aprilvejr , og Gæsterne begyndte at komme , det ene Læs Stadsvogne efter det andet , Gaarden og Tofterne udenom var en Myretue af festklædte Bønder , Slægtninge langt ude som ellers kun saa hinanden med Aar imellem , et stort Stævne , der i Virkeligheden kun 52 varede et Par Døgn , men saa længe det varede og i Erindringen bagefter fik Karakter af det der aldrig faar Ende . Brudgommen ankom om Formiddagen , i Spidsen for et helt Tog fuldpakkede Vogne , men selv udtryksfuldt alene i en splinterny Fjedervogn og med to sorte Heste for , fuldstændig ens ; og idet han svingede ind i Gaarden , i skarpeste Trav , og slog et stort Skrald med Pisken , magede han det saadan , ved en velindstuderet Manøvre , at de to kulsorte , skummende og fnysende Heste stejlede og rejste sig paa Bagbenene , idet han holdt lige foran Indgangsdøren ! Klarinetmanden hilste ham med sine mest øvede Signaler og Løb , og ud trinede som en Sol Jørgine , i en Opvartningspiges lykkelige Skikkelse , hvidt Forklæde til Foden og med Smæk , hvidt paa Haaret , i Haanden en Bakke med Velkomst og Skænk ; gennem mange Stuer og en Bikube af feststraalende Mennesker førtes Brudgommen til Storstuen , hvor Bruden tronede mellem Kvinder , i Slør og fuld Offerstads ; og umiddelbart efter brød man op for at køre til Kirke . Konerne havde siddet ved Bordene i Ventetiden 53 og knyttet Smaapenge i smaa hvide Papirspakker , Sølv til Præsten , Kobber til Degnen , at deponere paa Alteret , naar Vielsen var til Ende og man under en Salme med mange Vers , Præsten valgte den længste , defilerede op forbi den Guds Mand , der knælende og i Messehagel vendte Ryggen til , mens Ofret blev erlagt . Ud igennem Gaarden , og tilbage ind i Gaarden igen , et Par Timer efter , klang da Køremarschen , Solskinnet selv , der var bleven Musik , og mange fik en Ild i Kroppen , som Krigsheste naar de hører de kendte Stormsignaler . Jørgine sitrede . Det bares hende for at Bryllupsmarschen varslede ogsaa hendes Skæbne , altid havde gjort det , saa længe hun kunde huske , Musik , Fyrighed og Livsglæde var det Element hun aandede i . Og Folk lagde Mærke til hende , den høje kønne Pige der vartede op mellem andre Piger af de bedste Familjer , man spurgte hvem hun var , det var Jørgine , den ny Mejerske , Solen skinnede paa hende , og hun , hun skinnede igen . Og Spisningen begyndte , lange bugnende Borde ; ind svang Suppe og store Stege , Klipfisk og Sødsuppe og Saltmad og Tærter , omtrent uaf - 54 brudt , men efter nøje Regler ; Dagen efter » Andendagsmad « ; og i Pavserne al den Gammen Gensynet og en spirende Rus frister til . I Lillestuen , Mandens Allerhelligste , med Chatollet , Bøssen bag Døren og et Hundeskind under Bordet , trofaste , afdøde » Delle « , samledes de Ældre og Udvalgte , Slægtsoverhoveder og Mænd fra store Gaarde , Brudgommens Familje . Der var Mikkel i Mejlgaarden , svær som en Tønde , med det blussende Ansigt og de altid indeklemte Øjne , som om han morede sig fra Vuggen til Graven ; der var Just , aldrig kaldt andet eller mere , men kendt af Alle , lang , ludende og lyttende , som om han lagde Øret til Alles Velfærd ; kort sagt Egnens rigeste og viseste Mænd ; og det højagtede Selskab satte sig til Kortene og Kaffepunschene , blev et yngre og livligere Selskab end man skulde tro , efterhaanden som Timerne gik ; gennem mange Stuer hørte man Mandens svære lodne Latter , som en skogrende Hingst , derinde fra den tykke Tobakstaage , naar et Spil faldt morsomt ud , og Kaffekopperne der klinkede sammen , idet man skaalede allesammen paa en Gang rundt fra Bordet ; Trumfer , Bulder og Røg som fra et Krater 55 trængte ud derfra , sødet af varm Spiritusaande og en Luftning fra Spyttebakken ; Mændene fik en Funke i Øjet og begyndte at lægge paa Beterne , alt tegnede her til den rette Gildestemning . I Stadsestuen , aldrig brugt til Hverdags , sad de store Koner ved Kransekagen . Her var Offerbordet med alle Brudegaverne , bredt udstillet , ingen Foræringer i Stilhed , Velstanden paa Bordet ! Konerne var vel til Mode , sad i sorte Silkes Hovedtørklæder , under megen rolig Gammen , somme med et sammenrullet Blomsterblad i Næseboret for Vellugts Skyld eller en Dusk » Ambra « i Haanden , taget fra Kringgaarden udenfor ; her var meget at snakke om ; der kunde være dem der ikke havde set hinanden siden de var Piger , og som havde et halvt Livs Tilskikkelser og Erfaring at udveksle ; hule Øjne og vanskabte Figurer vidnede om hvad Aarene havde gjort ; men hvem ønskede dem ulevet ? Op ad Dagen ankom et Slæng af Ungdom , som havde haft Arbejde at skille sig ved først . Der kom Tvillingerne , et Par unge Karle af Familjen , de var vandrende tilfods og havde hver en rød Spanskrørsstok i Haanden , med deres Navne - 56 træk indlagt i Messingtraad i Krogens skraat afskaarne Endeflade , begge med nye langskaftede Støvler , indenfor Bukserne , men med et Opslag saa at de kunde ses , begge i Vadmel og med rudet Halstørklæde , store brune og sorte Ruder , hver med Klokke i Vestelommen og fireradet Sølvurkæde med Skyder , begge med et stort lysegraat Hovedtøj , en Slags højpuldet Filthue eller Hat med Skyggen forlænget fortil , paa Mode den Gang hos Bondeungdommen , og begge med den kækt paa Sned , til samme Side , ovenover ølkæmmet Hanekam . Hinanden lig var de i Pibe , begge udstyret med Kurlændere ; de var begge fuldstændig kirsebærrøde i Hovedet og med Skorper paa Ørene af den skarpe Vind under Foraarspløjningen for nylig . Det var det sikre Dansemandskab der ankom , slige to , en Dobbeltudgave ; mange flere dukkede op , Karle og Piger , som om Vejene og Gaardsleddene fødte Folk . Inden Dansen begyndte samledes man til Leg ude paa Tofterne , Brydning og Kraftprøver , uundgaaelig naar ungt Mandskab kommer sammen . Her opgik imidlertid en ny Sol , en ekstra Seværdighed , næsten som et helt Cirkusnumer : Frands , Mikkels Søn i Mejlgaarden , han gav Op visning i den højere Ridekunst ! Frands laa inde som Dragon i Randers og havde Orlov i Anledning af Bryllupet , han var i Uniform , blaa som Himmel og Hav , med en lille tagdannet Hue ned paa det ene Øre , raslende Pallask med Slæbesko , en hel Hær at se til ene Mand ; han var bleven en Kunstberider i Randers , de stærke men stive Karle saa til med Undren , Frands voltigerede af og paa Hesten omtrent uden at røre den , sidelængs og endelængs ; fra Pigerne kom lydelige Udbrud , de vaandede sig af Beundring ; Frands drog Værget og gjorde Battemang , Lyn og Sus i Luften af den lange syngende Klinge , Udfald og Parade , Pigerne blinkede derfor , det var grumt og dejligt , Frands var Dagens Mand og havde Møje med at lægge Beskedenhed for Dagen . Han sagde snart Jeg til sig , snart A , var bleven en Bymand , men ihukom sin Oprindelse . For adskillige Lidelser i Randers fik han nu Oprejsning , næsegrus Beundring og Dyrkelse hjemme i Landsbyen . Frands var i Forvejen Folkets Yndling , som Søn af Manden paa Mejlgaarden , og en forvoven Krabat , i Kongens Klæder 58 besejrede han Enhver , selv Konerne spidsede Mund og gav sig over , naar han kom nær ; under hele Bryllupet svømmede han i Yndest . Mens der blev spillet Kort og uafladeligt smaaspist og drukket og røget Tobak , satte Nogle sig sammen om et Bord og sang Viser , ærbødigt og efter Evne , man stak Hovederne sammen over gamle Opskrifter der var skilt ad i Folderne og maatte lægges sammen af Stumper paa Bordet , tragiske Viser , om en Adelsmand i Strassburg , om et sørgeligt Baadforlis for nylig , om Aksel og skøn Inger , der ud i Skoven gik ; man sad igen som paa Skolebænk , med lydige , uskyldige Ansigter , og forsøgte at faa de prentede Sager , Katastrofer og Skæbner i det Fjerne , til at gaa op i Toner . Men omsider lyder Signalet fra Storstuen , Spillemanden har trukket Violinen af Rævebælgen og stukket Klarinetten ind , han stemmer , dybe prøvende Toner , Diskanten , den er klar , det fortryller Sjælene , og snart dundrer Gulvet under de Dansende , Storstuen fuldpakket saa at det fjedrer i hele Huset . Og Gildet skred frem , man jubilerede og dan - 59 sede , Natten igennem , og næste Nat med , efter en besvimelseslignende Blund paa en Seng en Gang op ad Andendagen ; alt hvad der hed Tid forsvandt , der var kun en evigtværende Rus af Dans og Venskab , og Mad og Dans og Venskab igen . Det var de gamle varme , svingende Rotationsdanse , ikke Hjernearbejde som Dans senerehen i Tiden , Polka og Vals , Mazurka med Spjat , Rheinländer - Hopsa , fynsk Polka , dertil de raske Turdanse , Trekanten , Firkanten , den røde Hue , den toppede Høne ... Taktfast gik Firkanten , med dens rappe fyrige Musik , den var i to Ture , som afvekslede med hinanden , i den første skiltes Parrene , hvoraf der var fire i hvert Hold , og gik ud og ind imellem hinanden , ligesom i Lanciers , en Gang rundt , og tilbage igen , hvorpaa Parrene samledes og dansede Zweitritt Melodien ud ; og saa begyndte man forfra . Det var en fejende , ikke uvoldsom Dans , som krævede Rytme og Armkraft af sin Mand og Tømmer i Ryggen paa Kvinderne , den var i stor Yndest og kunde lokke saavel graanede Mænd som Koner af ældre stive Aargange paa Gulvet . For Spillemanden var det en ekstra Anstrengelse , 60 Melodien forlangte Galop af Buen og Paapasselighed , om Takten skulde holdes , og Spillemanden lagde Øret til Kassen og sad som hensovet af bar Indadvendthed saalænge han holdt den i Gang . Firkanten gav salige Øjne , Selvforglemmelse og dampende Vesterygge . Saa var der » Slidskenen « , som der nu og da hævede sig Røster til Fordel for fra de Dansendes oprørte Hav , en til Afveksling kælen og skælmsk Dans , der gav Anledning til Udfoldelse af en vis Gratie , uden Fordringer og ikke til Overdrivelse , for Teater laa de Dansende fjernt , ogsaa en Art Koketteri . Her dansede man kun to og to , og Dansen krævede Sang . Til at begynde med skiltes man og sang til Musiken : Gaa fra mig , gaa fra mig , gaa fra mig , min Ven ! , idet man samtidig vinkede utilnærmelig af med Haanden og gik baglængs i Takt til Musiken . Derpaa nærmede man sig atter hinanden og vinkede , med søde Øjne : Kom til mig , kom til mig , kom til mig igen ! Mens man stod lige over for hinanden lagde man nu højre Haand med et Klap og et Tryk imod den Meddansendes venstre og sang , La , la , la , la , la . Og sin venstre imod den Meddansen - 61 des højre : La la , la , la , la ! Endelig lagde man begge Hænder imod hinanden paa en Gang , som Udtryk for den fuldkomne Forsoning : La la , la la la , la la la , la , la , la ! Og derpaa greb man hinanden , idet Musiken gik over i Vals , og roterede af , skævt hældet til hinanden , een Sjæl og eet Hjerte i Dansen , som en Dobbeltstjerne i Firmamentet , til Musiken var ude ; saa skiltes man under samme Sang og med de samme Fagter som dem man begyndte med , og saaledes vekselvis saalænge Spillemanden blev ved , Frastødning og Tiltrækning , Tvist og Forsoning , en Dans hel egnet til at lægge Elskovs Væsen for Dagen . De mere dristigt anlagte trak sig tilbage fra hinanden i hele Stuens Længde , for saa at suse sammen tværs over Gulvet som to Himmellegemer Tyngdeloven udøvede sin Virkning paa , den korte Adskillelse havde ikke været til at bære . Med Bøndernes Usikkerhed overfor alt hvad der hedder at stille sig til Skue , men ogsaa deres stille Lune og Varme rummede » Slidskenen « adskilligt der begyndte i Leg , gjorde Natten uforglemmelig og siden lagde Grunden til nye Brylluper , nye Gilder . Uimodstaaeligt var jo saadan et lunet 62 Pigeansigt med sammenknebne Øjne og den varme , varme Haand hun pressede imod ens Haand , Smilet hvormed hun gik og den kejtede Villighed hvormed hun kom , den oprigtige Varme der brød igennem Genertheden . Der var unge Folk der saa hinanden for første Gang ved slige Gilder og allerede Andendagen blev set med hinanden halvt forkert om Livet forsvinde om bag en Hyldebusk i Haven , uøvede i hinandens Nærhed , men allerede fuldt og fast paa det Rene med at det skulde være dem for Resten af deres Dage . Frands og Jørgine ! Ud paa Natten blev det aabenbart for Enhver der havde Øjne at se med at det skulde være de to . De var ikke af Gulvet sammen , dansede aabenlyst med Ingen andre end hinanden , ventede tørstigt , naar den ene Dans endte , for at styrte sig i den anden , og det var en Dans værd at se ! Bevægede de andre Par sig som Sole og roterende Dobbeltstjerner , saa brød de to gennem Universet som en Komet , Salen rundt og paa Kryds og Tværs ad den gennem de tykkeste Lag af Dansende , avet om ! Frands havde været i Randers ! Han skar den baglængs , farligt lænet tilbage over sit Tyngdepunkt , han kræn - 63 gede over som et Fartøj i en haard Bidevind , kom rundt med et vældigt Knald af Støvlehælen i Gulvet og svang videre , kløvende sig Vej med Skulderen som en Stævn gennem de Dansendes Bølgegang , Hovedet drejende , og den lille Kepi ned paa det ene Slagsbroderøje , mens han navigerede bagud med det andet ! Det forstod Enhver , at det var Bylivets Blomst , det var Verden , som Frands havde tilegnet sig paa sin glimrende militære Bane ! Og i Armene paa ham suste Jørgine , lang , stærk og smidig , med slyngende Skørter og Fødder saa vævre som Kattekillinger , hun kunde følge ham , lærte Kunsten avet om lige med det samme ! En Mjaven af Beundring kom fra Konerne paa Udkigsbænkene , sjælden havde man set to Dansende passe saa godt til hinanden , saa flot og fejende et Par . Hvad man dog lærte i Byerne ! Frands og Jørgine var jo ikke de eneste der havde fundet hinanden , almindelig Opdagerglæde og lykkelig Udvælgelse prægede Gildet . Bønder saas lidt den Gang , nye Mennesker var allerede et Under , man blussede op , skønt med faa Midler til at vise det , meget hidsigere og hensynsløsere 64 end man skulde vente . Brændende Venskaber opstod ved første Blik , selv mellem Pigerne , de var uadskillelige med det samme , jo nyere de var for hinanden ; de der var kommen som Gæster kiltede Stadskjolerne op , laante sig Træsko og vadede sammen med de unge Piger fra Gaarden , Malkestol i Haand , ud paa Tofterne eller i Nødset , naar Køerne skulde malkes ; Arbejdet der skulde gøres blev til en Fest og Forlystelse mere , under en Snak som gjaldt det Livet at faa udtømt sig for hinanden . 57 Paa Gildets anden Nat var der drukket meget , Forvaagethed og Ørhed efter Dansen greb om sig og gjorde Hovederne hede , man vidste knap længere hvad der foregik ; Spillet i Lillestuen gik temmelig højt , og der blev handlet svimmelt om Gods og Fæ , som Bønder vil naar de kommer sammen ; og Konerne samlede sig i en Flok , som Høns naar Høgen er nær , Mændene var paa et Punkt hvor man lader alt springe ; men der skete ingen Skade , Selskabet var for sluttet , sprang der noget af et Sted saa blev det dog i Familjen . Andendagen var en Søndag ; ud paa Eftermiddagen fik Jørgine Besked om at Nogen ønskede at tale med hende , og Budet fnisede forlystet , Jørgine ud udenfor Porten , og til sin Rædsel saa hun der Tinus , med Hovedet ned i Maven som en Trold , saglende og venlig , i sine lange Støvler og søndagsfro , han var intetanende travet den lange 66 Vej , uden Tvivl paa tværs af flere Herreder , over Kære og Udmarker , for at lykkeliggøre Søster Jørgine med et Besøg . Hun jog ham bag om Husene , havde Held til at han ikke blev set , gennem Haven og ind paa sit Kammer , og der holdt hun Tinus , den lidetforstaaende men lydige , indespærret til det blev mørkt , kneblede ham med Svedsketærte og gav ham femogtyve Øre , befalede ham saa at gaa hjem ; Tinus begreb ikke Søsterens Sindsbevægelse , men var lykkelig over Gaverne og tudsede af i Mørkningen , uden at Nogen saa ham . Jørgine drog et umaadeligt Suk , ganske fortrukken i Ansigtet , da hun var vel af med ham . Fra Gildesalen lokkede Violinen , og Dansegulvet dundrede . Frands fik et bevæget Liv i Ansigtet , da han saa hende igen , hvor havde hun været henne ? Han var svirende , med raa , taagede Øjne , greb med en stor haard Haand om hendes og førte hende ind i Valsen . Den anden Nat gik Dansen mere spredt , Spillemanden hang over Strengene og traadte Takt med Foden som i Søvne ; de Unge var bleven urolige , Pigerne som skulde varte op svigtede deres 67 Hverv og var hele Tiden paa Gulvet i Stedet . Alle Pigerne viste Tilbøjelighed til at optræde i Skare og indtog en udfordrende Holdning . En Art Lønsprog havde dannet sig mellem de Unge allerede under det korte Samvær , visse hemmelige , betydningsfulde Slagord , og smaa Kliker var bleven til af sig selv , med en særlig dominerende i Spidsen , bestaaende af de hensynsløseste Karle og de frieste , mest fremtalende Piger fra Gaardene . Et farligt Frimureri greb om sig , Pigerne stak Hovederne sammen , rødmussede og galne i den øre Nat , under forblommet Snak , halvhørt af Karlene , Nogen havde mistet en hvidskaftet Kniv , om Nogen havde fundet den ? Latter og Vrinsken kom fra Krogene , man gjorde vild Jagt gennem Husene , alle fire Længer , op under Tagene i Halmen , man dundrede paa laasede Kammerdøre , hvor det formodedes at Par som man med et Falkeblik havde savnet havde lukket sig inde , adskillig forvoven og underforstaaet Snak gik i Svang . Det var Tid at ende , mens Legen var god . Gildet havde haft sin Tid , Sjælfuldheden forbi og Tykblodethed traadt i Stedet , Lysene brændte 68 ned og kvalmede i Stagerne . Det begyndte at dages . Et nyt Hold Opvartersker , Daglejerkoner med ædru , vaagne Træk havde indfundet sig og begyndte at sætte Ting paa Plads , ramme Stole i Gulvet hvor de skulde staa , knalde Spande ud midt paa Gulvet og slaa Vand paa Brædderne , det stank raat af Dagen derpaa . Mange Gæster var brudt op , flere fulgte efter , hængende som halvdøde i Vognene , det tog Timer , de Unge sprang af og ind i Dansesalen igen , en sidste Gang , med et værgeløst Blik til Vennen , som med begge Hænder trykkede Venindens Haand mod sit Bryst og bad som for Livet om en eneste Dans endnu . Hestene skrabede i Jorden og tyggede paa Milen , og skænde gjorde Faderen i Agestolen , men han holdt en halv Stunds Tid endnu , selv ude af Stand til at faa Ende paa en Snak med Venner ved Siden af Vognen . Ikke Morgen men Dag var det naar Vognene endelig svingede ud af Gaarden , og hun bøjede sig ud fra Agestolen , i Rejseklæder og Kyse , underfuldt forfinet af Træthed , og smilede det sidste Smil , som et Barn før det lægger sig , til En bagved , idet Hestene slog over i Trav . Mange saa aldrig hinanden uden denne ene Gang , et Minde siden for Livet . Hjemefter blev der sovet i Vognene , med Violintonerne spøgende i Øret og et Lyshav fra Solen paa de lukkede Øjenlaag , Drømme man ublidt blev skumpet ud af , Lemmerne som Bly , og fuldstændig ødelagte , som med Knipler bankede Fødder . Sent vilde det Gilde blive glemt . 69 Et Eftergilde stod endnu Tredjedagen , af Familjen og de nærmeste Venner , Gæster som havde for langt hjem og var bleven liggende over , man stod op igen efter Døden som de gamle Nordboer og genfandt Erindringens Tavler i Græsset , drøftede de to allerede sagnagtige Dage og genoplevede Hurlumhejen , fik Begivenhederne speget ud fra hinanden og bragt i historisk Rækkefølge , ladede efter endnu en Gang med Latter , hvor ikke nok var bleven let , forundrede sig over Folk og satte dem paa Plads . Paa et Tidspunkt havde Brud og Brudgom trukket sig tilbage naturligvis , ubemærket , men dog set af Enkelte ; og Andendags Aften sent var de i Stilhed kørt til deres nye Hjem , mens Dans og Lystighed endnu gik paa Gaarden og Graderne steg . Frands den Forfærdelige var da bleven lagt i en Vogn Mandag Morgen , af Venner der vidste 71 at han skulde være til bestemt Tid i Randers , Sablen ovenpaa ham , og Kepien lagt over Ansigtet , som en Fyrste paa Lit de Parade . Faderen , den store Mikkel , sov et eller andet Sted paa Gaarden , en Svinesøvn , som ikke maatte forstyrres ; over Middag tørnede han imidlertid frem af sig selv , glinsende og med tilknebne Øjne , fornøjet , sulten , og meget , meget tørstig , og Mandens dybe Skogren hilste ham , haa , haa , Mikkel var sejglivet ! Godt blev der da let og snakket igen , og Gildet malet paa Erindringens Væg , et Jordeliv at se tilbage paa , godt smagte Galtens Flæsk , koldt og med Sennep , Saltmad og Øl ; man vendte med Opdagerglæde tilbage til simpel Mad , som i en svunden Tilværelse , Spegesild og Grovbrød , dertil den fattige Mands Snaps ; det blev Mandag Aften inden de sidste Gæster forlod Gaarden . Og den Nat blev der dødsstille paa Gaarden . Om Nogen havde vaaget kunde de have hørt Graad , kvalt af Puden , saa godt det lod sig gøre , paa to Steder paa Gaarden , i Sovekamret hvor Konen paa Gaarden snøftede over Datteren , Ane Katrine , som for altid var rejst ; hun saa endnu en lille Pige i hende , som med Kam i Haaret og Tavle under Armen gik til Skole , nu var hun gaaet , i en fremmed Mands Vold , og kom aldrig tilbage . Det andet Sted det peb var i det lille Pigekammer ud til Haven , hvor Jørgine , Mejersken , sov . Ak ja , Hjalmar , hendes store luftblaa og eneste Ven , han var nu fjern ! V. KAPITEL FØLGERNEHen paa Sommeren blev Jørgine klar over at hun var med Barn . Siden Ane Katrines Bryllup havde hun hverken set eller hørt noget til Frands , han var jo i Randers og blev ikke hjempermitteret før til Efteraaret ; nu skrev hun til ham , meget ængstet , og haabede paa Livstegn fra ham ; i tre Uger ventede hun paa Svar , men fik ingen . Da gjorde Jørgine noget resolut , hun rejste til Randers , gik hele Vejen tilfods til Hobro , flere Mil , stakaandet som hun allerede var , klarede alle Skær ved Stationen og Billethullet , og de var ikke faa , det var første Gang hun var med Jernbanen , og kom virkelig ogsaa til Randers ; her begyndte hun saa at se sig om efter Frands i de vildsomme , menneskefyldte Gader . Den første Uniform hun saa troede hun var ham og gik til med bankende Hjerte , men det var ikke ham , hun saa mange Dragoner , men in - 76 gen af dem var Frands . Hun begyndte da at spørge Forbipasserende , om de ikke vidste hvor hun kunde træffe Frands , Mikkels Søn i Mejlgaarden . Nogle morede sig over hende , andre rystede paa Hovedet , lod til at have ondt af hende , men kendte ikke Frands . Endelig da man forstod at han skulde være Dragon henviste en Herre hende til Kasernen og var saa gæv at følge hende et Stykke og vise hende Vejen . Her var hun saa inde og saa Hærskarer af Dragoner , blev helt forvildet over saa mange hun saa , men Frands var ikke at finde , hun spurgte efter ham og fik udførlig Besked , blev vist til et Kvarter i den anden Ende af Byen og travede den halve Dag , med Graaden kværkende i Halsen , ene i den ængstende By . Frands var heller ikke der . Tilsidst gik hun tilbage til Kasernen , men blev staaende udenfor den , havde ikke Mod mere til at spørge Nogen igen . Ja , og der stod Jørgine , en sørgende Pige fra Landet , som var bleven for trind , udenfor en Kaserne ! Hvad det saa var for en Skæbne der var hende ugod , hun traf ikke Frands og vendte tilbage til Hobro med Aftentoget , kom hjem sent om Natten , 77 haltende og nedbrudt , uden at have faaet noget at spise hele Dagen , stum efter Timers Enegraad paa Landevejen den lange , lange Vej tilbage . Om Høsten havde Jørgine svært ved at gaa med i Marken , og hendes Tilstand kunde ikke mere skjules , man talte ikke derom , endnu , men hun saa sin Dom i Alles Øjne . Frands skulde komme hjem om Efteraaret , hun saa ingen anden Udvej end at vente til hun kunde træffe ham ; og saasnart hun hørte at Soldaterne var kommen hjem fra Tjenesten begav hun sig en Søndag til Mejlgaarden . Mejlgaarden laa temmelig for sig selv , omgivet af de store Jorder der hørte til Gaarden , den var firelænget , med ualmindeligt lange Udhuse , paa den høje Laderygning en Vejrmølle ; Kreaturstalden laa med en uendelig Række smaa halvmaaneformede Glugger som et mangeøjet Væsen ud mod Omverdenen , og Stuehusets Gavl lignede et Ansigt , med Mund og Platnæse og to smaa dystre Øjne oppe under Tagskægget , et maabende Ansigt , udslettet af Vejret , ovenover hældede store gamle Træer fra Vest til Øst , slidte af Vinden ogsaa de ; Stuehuset var af Bindings - 78 værk med kalkede Tavl , det havde tre Skorstene . En Port med muret Bue førte tværs igennem Laden ind i Gaarden , som genlød hult af Lænkehundens Gøen og Valsen omkring i sin Lænke . Der stod en Kobberpumpe i Gaarden , med et støbt Vandingstrug ; paa hver Side af Indgangsdøren voksede en rundklippet Elm , der gjorde Vinduerne bagved blæksorte ; det lange , lange Stuehus talte med alle sine Vinduer om gammel , andre uvedkommende Velstand . Straks indenfor Døren i Gangen lugtede der fedt og godt , som af varmt Brød , en gammel Luft der ikke blev fornyet , af Senge , af Skorstenssod , af Mad , Mejlgaardfolkets Lugt . Stakaandet og med en synkende Følelse af at det var bedre at dø gik Jørgine ind . Frands var virkelig kommen hjem , hun overraskede ham i Stuen , han forsøgte at undvige gennem en anden Dør , men Mødet var denne Gang uundgaaeligt . Han kom til at blinke og fik som en pludselig Tandpine , og under hele Mødet sagde han ikke et Ord . Jørgine sagde noget , han hang hjælpeløs med Hovedet som en vaad Hund , med krænget Mund , fuldstændig ude af Stand 79 til at tage Situationen . Han var jo ikke i Uniform mere , eller med Sabel , saa han stod værgeløs overfor Angrebet ! Tilsidst steg Blodet ham til Hovedet , som om han vilde faa Slag , hvis denne Sammenkomst skulde vare længere ... Jørgine gik forbi ham , ind i næste Stue , og der traf hun Forældrene . Det var en ikke ringe Frimodighed hun udviste , uden videre at trænge ind i Mejlgaarden , det berørte Mikkel ubehageligt , han gabede , men taalte at høre hvad der var den her Piges Ærinde . Da Sammenhængen var gaaet op for ham gryntede han , han saa paa Jørgine en eneste Gang , med hævede Bryn , forarget , ingen Humor som ellers , ts , ts , ytrede han , ikke uden Sorg paa hendes Vegne , han rejste sig med Besvær , han var en gammel Mand , skubbede sig ud bag Bordet med Hænderne paa Pladen , han gav sin Kone et Blik som var arrigt : Fruentimmerspektakel , her fik hun tage Affære , og forlod Stuen . Og Kjesten gik da i Ilden . Hun gav sig Tid , Tid kan man jo altid afse , fik Jørgine bragt til Sæde og gik » fram « , satte Mad paa Bordet og lod koge Kaffe ; Jørgine brød sammen og fik et Graadan - 80 fald , som rystede hele hendes Krop , men hun skød Ryg og holdt al Lyd nede , Kjesten snakkede for hende ; og da hun havde udgrædt satte de sig og fik talt ud . Kjesten forhørte hende , og Jørgine aandede om den Elendighed hun var kommen i . Det viste sig at Kjesten vidste Besked i alle Enkeltheder om hvem hun var , hun kendte godt Garnkonen ... Men nu Frands — ja der var tolv Sønner paa Gaarden , tolv Sønner havde Kjesten født , og kun een Datter , Gudskelov , Drenge kan klare sig selv , Piger kan man ikke beskytte — og af de tolv var Frands en af de yngste , ingen Udsigter for ham hvad Gaard og Grund angik , som Jørgine maaske havde bildt sig ind , ikke med det første , gifte sig kunde han ikke med god Samvittighed , for hvad skulde han gribe an , han der kun gik som Karl paa Gaarden og ikke endnu havde samlet sig til noget selvstændigt ? De andre Sønner var Prangere , Handelsmænd , en drev en Kro , en var Spillemand , et Par havde giftet sig Gaarde til , det kunde man da ikke sige om Frands at han var inde paa ( her skrukkede Kjesten en Smule haardt ) ; kun den ældste , Mikkel , kunde 81 faa Gaarden naturligvis , og af Arv blev der ikke saa store Sager som man troede til de andre ... Saaledes pillede Kjesten ned hvad Jørgine havde bygget op af umulige Drømme om at rykke ind i Gaardfolks Himmerig . Men Frands ... indvendte Jørgine , og tænkte paa de gyldne hede Ting der var kommen fra hans Mund de to gale Nætter ved Ane Katrines Bryllup , fuld Mands Snak , indsaa hun nu — men Frands ... Han vil ikke have dig , sagde Kjesten og gjorde sig grum , som naar man har en Høne mellem Knæene og Hovedet skal af den , hun saa Jørgine lige i Øjnene , hun havde mørke Øjne , uden Bund i , men de saa Jørgine af Marken . Han vil ikke have dig , det ved jeg fra ham selv og kan sige dig det . Han er for ung , du faar have ham undskyldt . Og saa til sidst , med et rødt Blik : Er du nu sikker paa Frands har været den eneste ? For ellers var der jo da Tid endnu til at udlægge en anden ... Jørgine bøjede Hovedet og opfangede de styrtende Taarer med begge Hænder , fik vaade , bæ - 82 vende Hænder . Kjesten drog Pusten , hun havde nu slaaet og gav Jørgine Tid til at fatte sig , bed et Stykke Knaldsukker af og satte sig til at hælde Kaffe i sig af Underkoppen , blæsende paa den og sugende paa Sukkeret . Jørgine rejste sig langsomt : Ja ... , saa ... Bi lidt , sagde Kjesten og gik tværs over Stuen til et højt Skab , lukkede det op med en Nøgle , og trak en Skuffe ud , hun kom tilbage med en gammeldags Buddike gjort i et Stykke af Træ , udskaaret i Almuestil og blaamalet , med et Skydelaag for den ene Ende , hun lagde den i Jørgines Haand , som sank med den , den var tung som en Strygebolt . Den fik jeg af min Moder da jeg var femten Aar , sagde Kjesten , for at jeg ikke skulde være pengesøde hvis noget skulde hænde mig , den var fuld af Markstykker , som hun havde samlet . Da de gamle Penge gik ind lod jeg dem bytte i nye Femogtyveører . Den holder fire Hundrede . Nu skal du have den . Og kom saa og vis mig Barnet , naar det er bleven et Aar gammelt . Dermed skiltes de . Jørgine gik hjem , med hvad hun havde faaet « , som man siger med uskøn Deltagelse , naar sligt hænder . Og Frands havde reddet sit Skind . Han var Løve igen paa Legstuer og tog mod Hentydninger fra andre Karle , stolte paa hans Vegne , uden at straffe dem derfor , tværtimod , Frands skrævede , var Bedriftens Mand , de lønlige Æventyrs Mand , Bytyren som var afsløret , Bytyrens Gerninger kan jo ikke skjules ! Frands sang en anden Sang ret snart , da Tinus kom paa Lemmerne af ham . Ja , Tinus havde hørt sit og fortolket Sagen paa sin Maade , fældet Dom i den , enfoldigt , og skred selv til Eksekutionen , han passede Frands op en Aften paa Landevejen og gjorde morderisk Overfald paa ham , krøb som en Bjørn op af Grøften i Mørket og rev Frands omkuld ved Benene ; Frands forsvarede sig og var jo bomstærk , men 84 Tinus krøllede ham sammen i sine lange Arme og tugtede ham , længe og grundigt , med Knoer og Knæ , op og ned ad ham , bukkede ham med Hovedet , til Frands ikke mere rørte sig . Han blev fundet om Morgenen og havde lidt af Nattekulden og var saa forslaaet at han laa i mange Dage , spyttede Blod , de frygtede en Overgang for hans Liv . Overfaldet vakte udelt Harme paa Egnen ; tressede Kasketter viste sig , og Tinus blev kørt til Løgstør . Han græd i Retten , lagde Hovedet ned i begge Arme paa Skranken og sørgede , mere fik de ikke ud af Forhøret . Naa ja , saa idømte de Taaben en Mulkt for Vold og sendte ham hjem , og det Røre lagde sig igen . Men Folk var bleven vrede , og Familjen i Kærhuset stod sig ikke ved at Tinus havde taget Retfærdigheden i sin Haand . For Jørgine var det en Ulykke . Hun skreg , da hun hørte om Frands ' Afstraffelse , som om det var hende selv der havde faaet Strygene , hun bævede , Frands , Frands , var som afsindig af Smerte , Tinus vilde hun ikke se for sine Øjne , skønt han vel havde ment hende det godt . Men hun blev nødt til at se ham , for efter November Skiftedag sad de begge to sammen med Moderen i Kærhuset , Tinus var naturligvis bleven furet fra sin Plads , som han havde halvt af Naade i Forvejen , man turde ikke have ham ; og selv opgav Jørgine sin Stilling , var nødt til det , hun kunde jo ikke bestride den mere . Ja der sad de og saa paa hinanden , de tre , Garnkonen stille fortvivlet , Tinus og Jørgine ledige , hvad skulde de leve af , hvor skulde de vende sig hen ? Trods alt syntes Jørgine ikke hun var gaaet fra Mejlgaarden helt uden Haab ; efter hvad der nu var hændt var alt Haab ude , og hun hørte da heller aldrig siden noget fra den Kant . Jørgine brækkede sig og sad hen med svømmende Hoved , det nye Liv rørte sig i hendes Indre , en Hæl under Hjertet , her , det der ventede hende , her var noget som var sikkert ! 85 VI. KAPITEL ANDERS HANSENEn Aften efter at Jørgine var kommen hjem til Moderen fik de Besøg af Anders Hansen , som Jørgine før havde tjent sammen med . Han var i Kisteklæder og Støvler , satte sig og trak sig op med det samme , en lang Hiven og Støden i Halsen , som i et Ur før det skal til at slaa , men saa fik han ogsaa sagt hvad han vilde . Han henvendte sig til Jørgine og Moderen , mest Moderen , og mens han talte knappede han først Frakken op , saa Trøjen , og saa Vesten , som om han gennem alle Lag trængte ind til sit Inderste i Sagens Anledning ; helt inde fra Kroppen hentede han en tyk Tegnebog , smækkede en Gummistrop af den og belagde sine Ord med Papirer , saadan og saadan , ti Aars Løn lagt op urørt , med videre ; nok var han ti Aar ældre end Jørgine , men uden de ti Aars Forspring havde 90 han heller ikke haft noget at byde hende . Og baade Heden og Kæret var ikke ringe Jord , hvis man tog fat paa den , der kunde blive Brug for Tinus ogsaa — her kom der Liv i en kugleformig Sorgens Bylt henne i et Hjørne , Tinus lyttede — saadan og saadan ; og endelig sluttede Anders Hansen , som en Klokke der har slaaet Tolv , Dommedagsslag , med Efterklang og Stilhed i Stuen længe efter . Jørgine græd , en sidste Hjærtegraad , som om Livet græd sig ud af hende , Garnkonen tænkte , og Anders Hansen tændte sig en Pibe . Det blev sen Nat inden de skiltes , men da var de enige . Allerede tre Uger efter blev de viet . Det havde været bedst om Bryllupet var gaaet af i Stilhed , men det vilde Anders Hansen ikke , Bryllupet skulde ses , det Patent vilde han have paa det . Saa blev Jørgine da gift . Hun kom ikke agende til Kirke , med Klarinetten galende foran i Agestolen , det var ikke om Foraaret , men en skummel Decemberdag hendes Bryllup stod . Og hun fik Gaamarschen , de gik tilfods fra Kærhusene op til Kirken ved Landevejen , Musik skulde der til , Spillemanden som 91 var bestilt gik i Spidsen foran det lille Tog paa fire - fem Par , Brudefolkenes beskedne Familje , med Tinus som en Haltefanden bagest i Optoget . Takten var langsom , forsigtig , for Bruden havde Tørvekurv paa , som vittige Hoveder siden sagde . Anders Hansen havde gjort det godt , føjede de til , han fik sin Kone fiks og færdig ! Og Jørgines Myrthe ? Ja den var gaaet i Løbet . Den stod saa udsat i Vindueskarmen i Jørgines Kammer , kunde ikke undgaa at blive raget ned naar Nogen banede sig Vej derigennem , Urtepotten gik i Stykker udenfor paa Brostenene , og Myrthen havde Nogen traadt under Fødder . Om Vinteren rejste Anders Hansen en Knaldhytte mere nede ved Siden af Garnkonens Hus , og der flyttede han og Jørgine ind . De blev ikke mere set , i tredive Aar blev de ikke set , havde trukket sig tilbage til Kæret og kunde undvære Folk , som man havde kunnet undvære dem . Det rygtedes at Anders Hansen havde opkøbt halvfjersindstyve Tønder Land , Hede og Kær , udyrket Jord , som om det var det rene Antal han samlede paa . Hede kunde den Gang faaes , 92 paa de Egne , for 16 Kr . Tønden . Hvad han vilde med saa meget Lyng , det blev hans Sag . Nu staar der en firelænget Gaard , med lange , kampestenssatte Udhuse paa Stedet , Lade , Hestestald , rødkalket Stuehus og Vindmotor paa Taget , alt som det skal være , en lukket Gaard , sig selv nok , for et uøvet Øje ikke til at kende fra andre gamle Stamgaarde paa Egnen . Og alle Kærhusene er forsvundet . Anders Hansen havde købt Jorden under dem , Tiderne blev andre , der kom Jernbane til Egnen , med Stationsby , hvor alt jordløst Kravl flyttede op , de forladte Slotte faldt ned efter dem , og Anders Hansen gik hen over Grunden med Ploven ; han dyrkede Almendingen op , og det skumledes der noget over , men da Jorden tilfaldt den der gjorde det var der ikke noget at gøre ; det var dog adskillige Tønder Land . Nu ligger der gode Agre hvor før et Bondeudskud florerede som en Rest fra Hoveriets Dage , haarde , svundne Tider . Hvad der før udgjorde Grænsen mellem Hede og Kær ligger som Jorderne til en stor velholdt Gaard . Anders Hansen drev Agerlandet langt ud i Kæret , drænede og 93 afvandede ; til den anden Side er Heden simpelthen forsvunden , lige til Horisonten , Agerland overalt hvor der før kun var lyngklædte Bakker . Det er ikke fed Jord , men udstrakt , og den nærer en Besætning ; i Virkeligheden har den himmerlandske Hede aldrig været gold , Somme mener at den har været dyrket før , en Gang i Fortiden , og at Krige eller Pest gjorde at den sprang i Lyng igen ; i hvert Fald Mesteparten er nu under Kultur , eller kommer det , og det er Folk som Anders Hansen der har ført an , og hans Lige der er gaaet efter . Men hvad det kostede , af Slid og Møje , Heltemodighed paa et Sted , der de første mange Aar var som en Forvisning , udenfor Folk , til man selv blev Folk , det er det Umagen værd at se lidt tilbage paa , for dem der kan huske det . VII. KAPITEL PLOVENAnders Hansen og Tinus samt Studene gjorde det ; der gik fire Stude og braadede ude i Heden , sagde man . Nu ser man ikke Stude paa Landet mere , men den Gang var de uundværlige , i det stride jydske Landbrug ; det var en stor Slags , gerne lyse , hvidbrogede , med gullige Klove og lange , svungne Horn , en gammel indfødt Race , som der vistnok var noget af Uroksen i endnu . De var langsomme , flyttede sig som Kloder , omtrent ikke til at se , Ben for Ben , men gav man dem Tid fik de i Dagens Løb deres Bane tilbagelagt ; hyppe paa dem nyttede Ingenting , men hvad man saa spændte dem for saa drog de af med det , i en og samme urokkelige Takt . Et Par Stude var det første Anders Hansen anskaffede sig og en Brækplov , en Plov af stort 98 Numer og ekstra svært smeddet , med den begyndte han saa at vende Heden . Først brændte han Lyngen af , og der blev Hugormen svedet med det samme , saa gik han og Studene løs paa den sorte Lyngskjold , der dundrede som et Logulv under Fødderne , Brækploven skar ind i den og under den , vendte den i brede svære Furer , ud og ind og op og ned den første Gang , en forvredet Brakmark at se til , Plovmanden balancerede bagved og blev slynget ud af Furen naar Ploven krængede over , men slap ikke Taget , smaarendte og havde et Øje frem og bagud paa Furen , sparkede sidelængs naar den blev staaende paa Kant og ikke vilde lægge sig , det var en Dans bag Ploven , Svedearbejde , haardt Arbejde . Sten kom op i Furen , store Kampesten som stak dybt i Grunden , dem tog Tinus sig af , gravede dem ud og varpede dem ovenpaa Jorden ; siden var det hans og Anders Hansens Søndagsfornøjelse at skyde dem og kløve dem ud , et Jættearbejde der traadte dem i Legs Sted . Stenene sidder nu i de fugede Granitmure paa Anders Hansens Gaard . Naar Lyngen var brækket laa da de blaa , jernsandede Agre og luftede et Aarstid , og nu skulde Anders Hansen have noget til at gro i dem . Af Gødning var der lidt , hjemme i Hytten havde de de første Aar kun en eneste Ko , der delte Stue med Jørgine ; men det ene skulde komme af det andet , først Jord til at holde Kreaturerne paa , saa noget at gøde Jorden med . Anders Hansen saaede Lupiner , dejlige grønne og guldgule Marker , der duftede som et Paradis , og pløjede dem ubarmhjertig i Jorden igen , som en Drøm om Afgrøde der kom og gik , det friskede noget paa Mulden ; næste Aar kunde han drive Spergel , som gik i Studene ; siden Boghvede , noget for Mennesketand ogsaa ; Kartofler , Livsfornødenheden sikret ; endelig Rug , og saa syntes han Jorden var klædt , selv om Rugen var gennemsigtig , nu begyndte det at ligne Landbrug . Det første Brødkorn paa Anders Hansens Mark gik gennem hans Haand , fra han saaede det til det var bragt i Hus , tærsket og kastet , han kunde holde Sækken i stiv Arm , mere var der ikke . Ti Aar efter solgte han Korn til Byen og fragtede den selv , med sit første Par Heste . 99 Haardnakket lagde han hvert Aar en ny Brakmark til , friskbrækket Hede , mens han samtidig sloges med den opdyrkede Jord for at faa Grøde i den ; nogenlunde hvert Aar kunde han føde en Ko mere ; efter en Snes Aars Forløb byggede han Gaarden , Udhusene først , siden Stuehuset . Anders Hansen stod op før Solen ; efter Davre , skoldet Mælk med Brødterner i , lagde han en Skraa ind , » Udkradsning « , Tobak og Tobaksaske og Tobaksovs samlet op af Skuffen , en jævn Haandfuld , den synede som en Bule i Kinden , og et Spor flød ned i Skægget fra Mundvigene , paa den gik han til Middag , arbejdende i lange Skindærmer , med et Spejl hvor man tørrede Næsen ; han var aldrig ledig , aldrig af sin Mark , Bedriften var hans Lidenskab ; Fornøjelser , Prat med andre Bønder , Bønnemøder , Politik , Køren i By , Prangen paa Markeder , Svir , Stadsklæder og kønne Heste , kendte han ikke . Ingen kendte heller Anders Hansen . Hvert andet Aar eller saa kom han kørende op paa Landevejen , skarpt kørende , med en Agestol bag i Vognen , selv sad den høje , tillukkede Mand foran paa en Sædefjæl ; saa vidste man Manden paa 101 Kjærgaarden var efter Jordemoder . Og han kørte af med hende saa det sang i Landevejen og Skærverne sprang , sort og stum som han var kommen . Der var dem der begreb at her gjaldt det Jørgine . I Begyndelsen gjorde Anders Hansen og Tinus alt Arbejdet i Marken alene , Jørgine tog en Haand med i , naar hun kunde spares fra Huset , men efterhaanden fik de Hjælp af Børnene ; saa saare de var store nok til at løfte et Tøjr gjorde de Gavn , med at flytte Kreaturer og rende i Marken ; efter 14 — 15 Aars Forløb var der voksen Hjælp paa Gaarden , og siden blev de for mange . Jørgine fik 14 Børn med Anders Hansen . Af dem udvandrede en Slump efterhaanden til Amerika , nogle blev Næringsdrivende og tog til Byerne , Døtrene blev gift og velforsørget . Da den ældste Søn var myndig solgte Anders Hansen ham Gaarden , men blev boende paa den som Aftægtsmand og gjorde Karlearbejde for Sønnen til sin Død . Han tog Kuld i Tørvegravene et Foraar og faldt i en Sygdom , hvorunder han svedte noget umenneskeligt , hele Sengen var vaad , han regerede og 102 talte i Vildelse , og saa vidt man kunde forstaa var det om Stude og et svært Plovbed han fantaserede ; saaledes gik Anders Hansen til Døden som et Arbejde der kostede Møje , men som han fik Bugt med . Han blev begravet paa Graabølle Kirkegaard , og Familjen satte et anseeligt Monument over hans Grav , en støbt Cementsten ; Murene i Anders Hansens Gaard vil holde længere end den . Tinus var da allerede død , han blev kun nogle og Fyrre . Sine sidste Aar blev han forfremmet fra Nødset til Stalden , hans Livs hedeste Ønske , at komme til at passe Heste , og Jørgine konspirerede længe for ham , lod et Ord falde til Manden nu og da , indtil Anders Hansen føjede dem , og Tinus rykkede ind i Stalden . Tinus var den eneste fra Gaarden der viste sig mellem Folk , mærkelig nok , han travede til Kirke , naar han havde faaet Ur og Kæde , som forlangte at ses , han stod da og knappede op ved Vaabenhuset mellem Kirkefolket , paa Snevejrsdage , og skød Vesten frem , med Hænderne i Bukselommerne , skulde hele Tiden se hvad Klokken var , som om han var utaalmodig over at Præ - 103 sten ikke kom . Da han var bleven Staldkarl og kørte til Mølle , pudsede han sig , selv paa Hverdage , og kørte stiv op igennem Landsbyen , han troede sig bemærket af Verden og havde et funklende Blik tilovers for Vejfarende : her kom Tinus kørende ! Garnkonen , Jørgines Moder , døde paa Gaarden , gammel og uden at have haft en Sorgens Time siden Anders Hansen flyttede til dem i Kæret . Hun fulgte den store Forandring fra Aar til Aar med stum Ærbødighed , saadan som man ser paa Evner og fuldbragte Ting fra Afmagtens Dal . For Anders Hansen havde hun en religiøs Respekt , hun flyttede sig altid for ham , unødigt , rejste sig og gik til Side naar han var nær , lydløst , saa meget kan et Fruentimmer da gøre , ikke staa i Vejen for Frembringeren ; selv da hun sad forankret i en Stol rykkede det i hende , naar Anders Hansen kom ind ; Ærefrygt og Tak stod præget i hendes alvorlige , siden Mandens Død en Gang for alle forgræmmede Træk , til det sidste . Men da Veteranerne ikke var mere , og alle Børnene ude , flyttede Jørgine fra Gaarden op til Stationsbyen og tog Ophold i et lille Hus , bygget til 104 hende . Her gik Landevejen , hvor hun som Pige havde set Bryllupstogene køre til Kirke ; nu var den i Færd med at blive Gaden i en By . Her sidder hun da med Udsigt til det ny Liv der rører sig , nye Tider , og med Minderne om gamle , haarde , begrædte , svundne Dage . 100 VIII. KAPITEL AARENES FRUGTJørgines Drøm i sin Tid om at blive Gaardmandskone gik i Opfyldelse ; men det kom meget anderledes end hun havde forestillet sig , det gør Virkeligheden som oftest . Den forandrer sig undervejs . Jørgine var begyndt paa Bunden ; efter de mange strenge Aar stod hun paa Toppen af hvad hun forstod ved Tilværelsen , det var Anders Hansen der havde baaret hende og hele Verden paa sin Ryg op ad Bakken . Men Tiden havde vendt sig imidlertid , hun vidste ikke hvordan det var , Afstanden var ligesom bleven borte , idet hun tilbagelagde den ; Forskellen mellem Folk var ikke som før , det var lutter Klasse da hun var ung , og hun var nederst , havde kun fundet det naturligt , nu var der hverken op eller ned mere , og det var vel godt det samme . Verden var ikke til at kende igen . Ud over 108 Bondestanden havde hendes Tanker aldrig rakt , den fine , høj danske Verden havde hun i sin Tid kun set fra det Fjerne , de Par Embedsmændsfamiljer der var paa Egnen , de var bleven i hendes Erindring som Luftskikkelser hun aldrig havde været nær , Billedet af Damer , naar de gik Spadseretur ned ad Vejen , i Hatte med Fjer , tynde om Livet og med et stort fyldt Agterparti , som en Slags Fugle , det var i Tournurernes Tid , med underligt bevægelige , hvide Ansigter , krøllede af Munterhed , talende som Sølvklokker ; Standspersoner var anderledes nu . Der var dem der kaldte hende Fru Kjærgaard nu , saa vidt var det kommet ! Verden havde bragt det med sig , hendes Børn var draget ud i Verden og kom tilbage med den . Næsten hver Sommer var hendes Børn hjemme paa Besøg fra Amerika ; en af hendes Sønner førte eget Automobil med , paa faa Kvarter fløj hun med ham de gamle Veje mellem Købstæderne hvor hun som Pige havde vandret i Snørestøvler , Evigheder , og aldrig faaet Ende paa Milene . Selv havde hun været i Amerika to Gange og besøgt Sønnerne , som drev store Erhverv ; 109 Børnebørnene var det unge Amerika , nybaarne , kviksølvagtige Væsner , uden et Begreb om Standsforskel i deres store , aabne Øjne , der ligesom udstraalede et nyt Liv , en ny Verden . Men den Side af Jørgines Tilværelse faldt ligesom udenfor den der havde været hendes egentlige , til Børnebørnene rakte hendes Sinds Udvidekraft ikke , hvor megen Umage hun saa gjorde sig . Anders Hansen oplevede at se dem , men han og de forblev helt fremmede for hinanden . De smaa Amerikanerbørn stod forbavsede , simpelthen uforstaaende , naar Bedstefader med et ejegodt Smil forærede dem afbrændte Tændstikker , som han havde samlet i det Øjemed at glæde dem , Skatte i hans Øjne endnu , i Forbindelse med Begrebet Barndom . Han var bleven i en Tarvelighed , som Eftertiden ikke fatter mer . Det lykkedes aldrig Jørgine at faa ham anstændig , han vilde ikke gaa i Byklæder og undflyede til Tørvegravene eller afsides i et Udhus og bandt Riskurve , naar Jørgine forsøgte at stadse lidt op for de Fremmede , der dog var deres eget Kød og Blod . Paa Gaar - 110 den havde de , som sig burde , en Række pyntede Stuer , hvori Ingen opholdt sig til Hverdags , som man kun bevægede sig igennem paa Hosefødder ; Anders Hansen havde vist overhovedet aldrig været der , han blev i Folkestuen , men var iøvrigt sjælden inde ; han var den sidste suveræne Bonde , af hvis Hoved Kabudsen aldrig kom , for hans Liv var hengaaet og hengik til hans Død i det Fri . Ellers havde de aldrig været uenige . I Træde med Nogen kunde Anders Hansen vanskelig komme , han var af for faa Ord ; personlige Følelser eller et saakaldt indre Liv satte han til Side ; hvad der boede i hans Kone af mulig Sjæl var ham ikke bekendt , saalænge de levede sammen af Gavn . Jørgines Fejltrin i sin Tid havde han aldrig omtalt , aldrig ænset , han var af stort Gevind og udslettede de Spor andre havde efterladt sig ; den Førstefødte , en Pige , var og blev jo da Jørgines Datter . Frands — i mange Aar havde Jørgine haft en hemmelig Kilde der holdt hende underrettet om ham , hun gensaa ham aldrig ; han havde det godt . ) ( De første Aar i Kæret havde været pinehaarde , 111 men Mangel var aldrig kommen indenfor deres Døre . Som gift Kone bevarede Jørgine sin skadeagtige Livlighed og Lattermildhed , var altid glad , uden sin Lige til at overkomme alt Arbejde og syngende af fuld Hals , altid med et Barn paa Armen , en Hale af Unger efter sig , og et i Vente . Anders Hansen hældede Øret til som til Fuglesang , naar Jørgine hvældede i Huset , han ytrede sig ikke om hendes Kunst , var ikke Kender , men hun var hans Glæde . Han havde faaet den i sin Varetægt han vilde have . Ja saadan var den Stunds Tid gaaet , som Livet er , naar man skal se tilbage paa det . Jørgine var igen bleven alene . Naar hun saa ned i sine Minder faldt Tilværelsens Tyngdepunkt af sig selv omkring den Tid da Børnene var smaa . Underligt , eller naturligt nok blandede hun da altid Tinus da han var Dreng sammen med Erindringer fra sine egne Børns Barndom . Med en Ve som aldrig vilde lægge sig huskede hun Broderen og hans Modgang , da de gik i Skole , det lille Hjerte ; der boede en Godhed i ham , som kun hun kendte . Hans Smil , naar han fik noget , lyste til hende 112 tværs igennem alle Aarene ; hun havde set nybyggede Huse blive gamle og skæve og rokke mod Jorden , men aldrig blev det gammelt , Tinus ' Smil , naar hun havde haft Ærtebælge med til ham , eller naar hun en Gang var kommen hjem og havde givet ham et Kræmmerhus Kongen af Danmarks Brystsukker . Saa længe de var smaa havde hun kunnet beskytte ham , naar ikke ydre Omstændigheder blev dem for stærke . En Lejlighed havde tilbudt sig til at komme op at køre , en Gang , med en Vogn , Manden havde nikket Forlov , og Jørgine var entret op over Bagsmækken mens Vognen var i Fart , men Tinus havde ikke kunnet vinde med , og løbende bagved kom han den hoppende Vogn for nær og slog sig i Munden paa den , hun saa ham sakke agterud og smile med de blødende Tænder , glad paa hendes Vegne over at hun var kommen med i Vognen , aldrig glemte hun det , aldrig kunde det glemmes . Men en Sorg havde hun haft i sit Liv , en stor virkelig Ulykke , som formørkede et Punkt i hendes Liv , og endnu en Menneskealder efter ikke var til at tænke paa , et af hendes første Børn , 113 en lille tre Aars Pige , der var omkommen i et Vandhul i Kæret , det lille vaade Lig som hun bar ind , hun krympede sammen og blev til Is endnu som gammel Kone , naar Mindet dukkede op , hun længtes efter sin Død , før vilde den Sorg aldrig blive slukket . Den store grimme Lade var bleven bygget hen over Stedet , og hun gyste for den som hun havde gyst for Stedet , aldrig kunde Synet udslettes , og med det fulgte Kæret , det gamle sorte Kær med Tuer og Ris , det havde taget Told af hendes Hjerteblod . Ja , ja , ja , Livet havde faret haardt med hende , og hun havde været saa lykkelig . Nu boede hun ved Landevejen , hvor hun havde hørt Bryllupsmarschen i sin Tid , Dage der ikke var mere — Bilhornene hørte hun nu , Folk jog og blæste rent foran sig : Aa de kom tidligt nok frem ! Hun , hun boede Kirkegaarden nær , hvor den lille Pige laa , hvor Anders Hansen laa . Hvad mere kunde hun vente ? Men havde hun ikke frembragt Liv , var hun ikke bleven Moder til en Slægt ? Kartoflen , naar den er tidig , saa graver man den op , og ved Roden hænger alle de nye friske Kartofler , store og smaa , som en hel Familje , men den gamle Læggekartoffel fra i Fjor , den er sort og skrumpen og fuld af Vand , kunde det være anderledes ? Saa sidder da der Jørgine , gammel og ene , men med en Duft i Sjælen , som en blomstrende Kartoffelager , en Sommer , den skønne , lange , søde Sommer , Liv som hun havde taget imod , og som hun havde givet . I Stuen hos sig har hun Fotografierne af alle Børnene , de ser paa hende som svundne Aar ser ; og udenfor gaar » Gaden « , en Gang Landevejen , den skal blive ved at gaa , den har set meget , og skal se mere . Men det er ikke længere Jørgines Historie . 114 JOHANNES V . JENSEN : JØRGINE KØBENHAVN HAGE & CLAUSENS FORLAG ( J . FR . CLAUSEN ) 1926 