text: Ungt er endnu Ordet Ungt er endnu Ordet Portræter og Personligheder Ny Samling GYLDENDAL 1958 JOHANNES V. JENSEN UNGT ER ENDNU ORDET et Udvalg af Johannes V . Jensens efterladte Essays , er redigeret af Carl Bergstrøm - Nielsen . Bogen er sat med Linotype Granjon og trykt i Gyldendals Forlagstrykkeri , København . ( C ) 1958 by Gyldendalske Boghandel , Nordisk Forlag A / S , Copenhagen . Printed in Denmark . 4090 INDHOLD Det skrevne Ords Magt og Ret 9 Om dansk Digtekunst 15 Jydsk Mundart . Blicher til Ihukommelse 26 Gustav Wied 33 Knud Hjortø 36 Jeppe Aakjær 40 Journalistik og Literatur 45 Hørups Skole 56 Hartvig Frisch 60 Olaf Poulsen 66 Portal til Danmark 81 L . A . Ring 90 Christian Engelstoft og Kai Nielsen 91 Kai Nielsen og hans Fatum 98 Heinrich Heine in memoriam 110 Adelbert v . Chamisso 116 Grimms Eventyr 121 Wilhelm Busch 126 En Flyvers Sind 136 Whitmans Apoteose 145 Det skrevne Ords Magt og Ret Tale ved et Møde i P . E . N . - Klubben og „Nordische Gesellschaft " , Lybæk . For nogle Aar siden havde jeg Lejlighed til at tale ved P . E . N . - Klubbens Møde i London for et engelsk Publikum om Ordets , Literaturens og Pressens , Betydning ; jeg vilde gaa uden om Sagens Kerne hvis jeg ikke her til Indledning gentog væsentlig de samme Sætninger : De skriver , og jeg skriver - hvad Betydning har det for Verden ? Hvad haaber vi selv ? Er der noget godt i dette , altid at skrive , at sidde paa en Stol mellem fire Vægge , som en Slags frivilligt Fangenskab , og pine sin Hjerne ? Givet er det , at det er det haardeste af alt Arbejde , det at skrive , haardere end at grave Grøfter - men varer det , som Grøfterne dog gør ? Et Slags Indtryk bliver der paa Jorden efter Grøftegravning hvad Indtryk gør man paa Offentligheden med sin Pen ? Hvordan husker Publikum ? Hvordan husker Tiden ? Jeg vil sige Dem her , med Fare for at gentage for Dem hvad De véd , hvad Børn véd , at det skrevne Ord er den eneste Ting der varer . Tidens Erindring , det er netop Ordet . Denne Verden er meget virkelig , men den kan dog kun ses i smaa Partier og i Nuet ; hvad der foregaar paa den anden Side 10 UNGT ER ENDNU ORDET Jorden eller i Fortiden , vil man vide noget om det er man henvist til skrevne Efterretninger , eller Billeder . Naar Hensyn tages til hvordan Virkeligheden fortolkes i Almindelighed , selv af Øjenvidner , tror jeg helst paa den skrevne Efterretning , Verden som Fiktion , om man vil , jeg mener det Indbegreb der er nedlagt i Literaturen , af duelige Mænd i Fortid og Nutid , Virkeligheden gaaet gennem Aand . Dette er det skrevne Ords , som det skrivende Folks Standard . De der tror paa Udviklingen véd at ydre Omstændigheder , naturlig Udvælgelse og Omgivelsernes Indflydelse , har gjort Mennesket til Menneske ; men fra det Øjeblik Alfabetet blev opfundet , Hukommelsen hævet over Organismen , har Mennesket selv med egen Haand lagt et nyt Udviklingsmoment til , som fungerer indenfra . Bogen er blevet et Middel til at forandre den menneskelige Natur . Vækst kommer nu fra Aanden . I en ganske materialistisk Forstand skal dette forstaaes . Det menneskelige Væv , Cellerne , har en Hukommelse , af fysisk Art , som er oprindeligere end Bevidstheden . Hvad man en Gang har læst , selv om man ikke har været moden nok til at forstaa Meningen deraf , ja endogsaa selv om man har glemt det , vil forblive , med et eller andet Præg , i en Underbevidsthed ; en Tanke som har været under Indflydelse af Læsning , som saa at sige bærer et Stempel af Bogstaver , vil blive tænkt paa en anden Maade næste Gang , med en anden Nuance - til en vis Grad vil man handle paa en anden Maade : man er blevet forandret , minimalt , men forandret ! Det skrevne Ord vil hævde sig . I DET SKREVNE ORDS MAGT OG RET 11 Udviklingen gælder det haarde Ord survival ; men det er jo Ordet , der vil overleve ! Det moderne Menneske bygges op indenfra . Herpaa beroer Literaturens og Pressens Magt . Og her skulde det skrevne Ord føle sit Ansvar . Hvad man kalder Aand er et Multipleks , føjet sammen af hvad tusind udvalgte Hjerner har tænkt og magasineret op paa Tryk , fra Platon til Charles Darwin . Individet dør , Slægter dør . Men Aand bestaar . Oplysning og Opbyggelse , hvad man faar ud af Studier , er det Milieu i hvilket ethvert Menneske træder ind som raa ; i det skulde man blive et andet Væsen , inden man er færdig . Ved Aand skulde man dog ikke forstaa blot Læsning , Bogormens , Pedantens Gnavearbejde , som lukker for Tilværelsen , under al Viden ligger den suveræne Natur ; sand , levende Aand fornyer sig , hver Gang den fornyer sig , udenfor al Literatur . Men ogsaa det nedfælder sig i det skrevne Ord . Aldrig har Verden trængt mere til Undervisning end nu , hvor Nationer staar mod Nationer og smelder Døren i Ansigtet paa hinanden . Der er ingen anden Maade at trænge ind til Menneskeheden paa end gennem det skrevne Ord . En Hindring ligger i de forskellige Sprog - og dog , i Forestillingernes Verden , i indre Billeder , er alle Mennesker ens . Alt hvori der er Liv gaar gennem Oplysning . Literatur og Presse er det Spindelvæv mellem Ved og Bark der betinger hele Træets Vækst . Hav Tillid til Bøger ! Hav Tillid , mere end nogensinde før , til det skrevne Ords Magt ! Den ukrænkeligste Rettighed der findes er Ytringsfriheden , hver Mands Ret til at danne sig sin egen Mening og til at udtale den . Det er Frihedens første Forudsætning ; for den har der været udgydt Blod , stille Lærde har man set gaa paa Baalet for deres Overbevisning . Historiens Epoker ligger i Lys eller Skygger , i Forhold til hvordan det frie Ord har været taalt : Antikens Klarhed , de formørkede Aarhundreder i Middelalderen under Kirkens Aandstvang . Den Kultur vi nu roser os af , under den er Ytringsfriheden det dybeste og urokkeligste Fundament . Der bliver gjort Skade med hvad der skrives , ikke alt er i Oplysningens og Sandhedens Tegn ; ikke desto mindre , selv den forvorpne Løgn skal have Frihed til at skrive sig paa Dagens Tavle . Den karakteriserer sig selv derved , i det lange Løb , i et sundt Folk . Men Forbud laaner selv Uretten Ret . Saalænge der gives Censur , eller blot Mulighed for Censur , har vor højt priste Civilisation endnu ikke hævet sig over et Stadium , som ellers kun kendes fra vilde Folkeslag . Det sørgeligste og mest ydmygende Tilbagefald i Kultur der fulgte med Verdenskrigen var Undertrykkelsen af det frie Ord ; Verden har ikke genvundet aandelig Balance derefter endnu . Mange af Aandens Mænd fik en Bugt paa sig ved den Lejlighed , som Tiden ikke senere har formaaet at rette ud igen . Literatur og Presse tabte i Anseelse , ikke uden egen Skyld heller , en Ulykke som DET SKREVNE ORDS MAGT OG RET 13 man ikke skal være meget fintmærkende for at føle endnu . Det staar til Pennens Mænd at genoprette det skrevne Ords Autoritet og for altid hindre at Attentat paa den urørligste af alle Menneskerettigheder nogensinde gøres igen . For Tiden udøves der Censur indenfor Evropas Grænser , i Navnet paa to store politiske Retninger , Fascisme og Kommunisme , uens i Arten , og hule hver for sig , men enige om at holde sig oppe gennem Undertrykkelse af den offentlige Mening . Det bliver vedkommende Befolkningers egen Sag selv at skille sig ved det brutale Aag der er lagt paa dem ; er de glade for det , for endogsaa Trældom er der dem der har et uhyggeligt Instinkt for , saa ogsaa dem om det . Men i Lande hvor man dog har undgaaet en saadan Misere , Aandens Forlis , i Virkeligheden de sidste Trækninger efter Verdenskrigen , uden Fremtid i sig , som der skriges om , i Lande med en bevaret Ro vil man med Foragt vende sig mod Bøddelbegrebet Censur og det Ufrihedens Princip hvormed det haandhæves - Diktatur , en utaalelig Glose , som rummer sin egen Negation : det er endnu aldrig set at man har ophævet Tvang ved Tvang . Mod Tvang har alle Frihedskrige været ført , det er Indholdet af Historien , bortset fra Dynastiers Rivninger om Territorier , i Politik , folkelig Selvopholdelsesdrift , har der altid været gjort Front mod Diktaturet , i enhver Form . Demokratiets Program , udformet gennem Aarhundreder , gaar ud paa Selvbestemmelsesret , Bevillingsret , det er Overhøjhed over egne Affærer , Forsamlingsfrihed , Ytringsfrihed ; og hertil vilde jeg 14 UNGT ER ENDNU ORDET endnu føje et gammelt personligt Privilegium , Væbningsfrihed , som ingen fri Mand nogensinde skulde lade sig berøve . Hele Befolkninger kan lægges i Slaveri ved Hjælp at et Par Browningpistoler , hvis man paa Forhaand finder sig i Afvæbning , det har været set . Væbning er Befolkningers Ret , ikke Regeringers . Men hvis af Demokratiets gamle Privilegier Ytringsfriheden falder , saa ramler hele Resten af Programmets øvrige Punkter , for paa den hviler de alle . Literaturens og Pressens Mænd staar Falanks om det skrevne Ords ukrænkelige Ret . Man bedes tage det i en god Mening at jeg her lægger erfarne Udøvere af Literaturens og Journalistikens Kunst de selvfølgeligste Ting paa Sinde ; men man ser Eksempler paa at netop Begyndelsesgrundene kan gaa i Glemme , Ormen kan blive saa lang at Halen ikke mere véd hvor Hovedet er henne . Lad ikke den simple Ting blive glemt at Literaturens Mand ikke kan trues , lokkes eller fristes eller bringes til Tavshed , at han ikke kan drives fra sin Overbevisning , og Retten til aabent at vedkende sig den , hverken ved at hænges eller brændes eller endevendes ! Det skønneste Billede paa Aandens Ret , og dens Magt , er givet i den historiske Situation da Martin Luther stod for Konciliet i Worms , en eneste lille Mand , omringet af Jordens Mægtige , men gennemknitret af Ret , ustraffelig - hvilken uhyre Styrke giver ikke Bevidstheden om at staa alene med Sandheden ! Jeg vil bede Dem samle Dem i Erindringen om dette Udbrud af ukuelig human Aand . 1931 12 UNGT ER ENDNU ORDET Om dansk Digtekunst Efter hvad jeg har hørt sige skal det være en Anskuelse Flertallet er enig om , at Poesi , Vers , udgør en inferiør Part af Literaturen ; Digte læses ikke , sælges ikke , i Forhold til Romaner og anden Prosaliteratur . Det er muligt Majoriteten har Ret , hvis Stemmeflerheden her som ellers er det afgørende . Til Gengæld findes der et Faatal der tværtimod anser Poesi for Literaturens fineste Blomst , en sproglig , intellektuel Form for Musik , som Prosaen ikke ejer . Poesi opstaar under et emotionelt Højtryk , der finder Forløsning i Rytmer og Rim , Takt og Klang . En naturlig Adskillelse er her med det samme givet mellem Prosa og Poesi : først hvor Prosaen svigter indfinder Tilskyndelsen sig til at gaa over i bunden Stil . Derfor er Digte sparsomme og sjældne , som ædle Stene . Blandingsformer gives , episk Digtning , som nu mere hører en Fortid til , fortællende Digte , lige til versificeret Prosa ; men den egentlige Impuls der skiller Poesi fra Prosa hænger sammen med at Stoffet er af sangbar Natur . Sang , det umiddelbare musikalske Udbrud , er den elementære Oprindelse til al Poesi . Fra de gamle Grækeres Tid har Begrebet Lyrik været knyttet til et Musikinstrument . Selv uden Musikledsagelse , eller vokalt Foredrag , kan et stemningsbevæ - 16 UNGT ER ENDNU ORDET get Digt ved den blotte Læsning bibringe Indtryk af melodisk Svingning og Tone . Dansk Digtekunst er ikke meget iøjnefaldende , men intim , som det danske Landskab og det danske Gemyt , der har frembragt den . Tidlige Former for Poesi her i Landet er Folkeviserne . De har været sunget , med et Omkvæd , hvori alle har deltaget , et Kor , samtidigt har man danset , simpel Runddans i Kæde , med hinanden i Hænderne . En gammel Sammenhæng er her bevaret , Musik , Sang og Dans gaaet op i en Enhed , vel en levnet Form af Soldyrkelse i Ungtiden . Man maa forestille sig disse Sangdanse traadt under aaben Himmel , paa den grønne Vold , som det hedder i Folkevisen selv Duft af Grønsværen og af blomstrende Lindetræer , Folkevisens Yndlingstræ , aander os i Møde fra Folkeviserne . I ingen Poesi færdes der saa megen ung Kvindelighed som i dem , de svaje Jomfruer med høje Hovedlin vi kender fra middelalderlige Billeder . Teksten i Folkeviserne er bevæget , ofte med et stærkt Handlingsmotiv , Datidens Liv , der passerer forbi i Fantasien som Friser og Tapeter , og som har faaet Tone . Der er dem for hvem Folkeviserne har været en organisk Part af Tilværelsen gennem hele deres Liv , umistelige Traditioner , som man til enhver Tid kan vende tilbage til . Skovalderen i Danmark og vore Forfædres Trin i Middelalderen , som vi kan finde Spor af i Smaapigers Sangdanse endnu , er bevaret deri . De var haarde Halse , Datidens Svende , de stødte op Muld med Sværd , som det hedder i en af Viserne , naar de stod udfordrende over for hinanden . De var endnu meget sejlende , som i Vikingetiden , det danske Ørige tegner sig i Folkeviserne , som i Begyndelsesstroferne af en af dem : I vinder op Sejl af Silke ! I sejler isaa brat ! Drømt haver Svenden om Jomfruen alle Nat . Drømt haver Svenden om Jomfruen alle Nat . I vinder op Sejl af Silke ! I sejler op under Ø ! Drømt haver Svenden alle Nat om saa væn en Mø . Drømt haver Svenden om Jomfruen alle Nat . De lyse Nætters Sværmeri , Kvinden altid i Tankerne , er bevaret i saadanne Strofer , der synger sig selv . Efter at Folkevisen var tonet ud , med en Stilhed efter sig , som naar Gøgen tier i Skoven , gør Salmedigtningen sig gældende . Havde Korsang før lydt i det Fri , „mens Linden hun løves " , som det hedder i et af Omkvædene , saa er den nu kommen i Hus . For Folk der er født paa Landet knytter Salmesang sig til Mindet om Landsbykirkernes kalkede , nøgne Indre , ved Vintertid med isede Mure og Teglstensgulve , kolde som i Gra - 18 UNGT ER ENDNU ORDET ven . Man fyrede ikke i Kirkerne endnu paa den Tid da jeg gik til Konfirmation , man tog sin Straf , frøs fordærvet i Staderne og sang , med Kulden dalende ned over Hovedet fra de frosne Hvælvinger : „Hvo ved hvor nær mig er min Ende ? " , sang man , eller „Søde Jesus , vi er her ... " med Degnen syngende for i Overfrakke op og ned ad Kirkegulvet . Sunget blev Kingos sværttømrede , robuste Salmer , vel egnede for knortede Bøndermænd , eller Brorsons Bodssalmer , med deres milde , lidt hede Himmellængsel , noget for Kvinderne ogsaa . Salmedigtningen kulminerer med Grundtvig . Ham skylder vi „Dagvisen " , den fornyede Tekst som den nu synges . Den har bevaret sig i Erindringen fra da man gik i Skole , og er associeret med klare Barnestemmer , baaret af den stærke Melodi , der har noget af Lurtoner i sig . Fælles for saavel Folkeviser som Salmer er den regelmæssige Strofebygning , der betinges af Melodien . Det samme gælder senere verdslig Digtning , Ambrosius Stub , Johannes Ewald , hvis Vers var tænkt sangbare . I hymnisk Strofebygning naaede Johannes Ewald et Højdepunkt i Kongesangen „Kong Christian stod ved højen Mast " . Ogsaa den sungne Strofe var Udgangspunktet for Oehlenschlagers Poesi , hvortil han føjede andre , udvidede og varierede Former . Oehlenschlager var et født lyrisk Geni , men ingenlunde uden Skole , bevidst Teknik , man kunde sige om ham at han havde studeret sit Haandværk . Han var hjemme i de oldgræske Tragikeres Versemaal og tilførte det danske Sprog dy - OM DANSK DIGTEKUNST 19 namisk Udtryksfuldhed og Pragt dermed . Lige saa fortrolig var han med oldnordisk Metrik og benyttede den med Fynd i nogle af sine mytologiske Digte . Folkevisens Rytmik var ham i Blodet baaren . I et af hans heroiske Digte , „Harald Hildetand " , gennemfører han en dobbelt metrisk Strofebygning . Anvendelsen paa en Gang af oldnordisk Stavrim og moderne Rytmer og Rim . At digte er at overvinde Vanskeligheder , Vers kræver Regelbundethed og et gennemført Rimsystem , alle Linjer rimet , ikke hveranden , som nyere Skoler ofte lader sig nøje med ; vil man bestille noget , naar man skriver Vers , eller vil man ikke bestille noget ? Oehlenschlager var Professor i Æstetik , en Formens Mester ; men uanset hans Kundskaber er det jo den rige Følelse og Sødme der indtager for hans Poesi , Træfsikkerheden i Sproget og den simple Melodiøsitet , der minder os om at han var i nær Berøring med Mozarts Tidsalder . Efter Oehlenschlager , der staar som et Enhedsmærke for sin Tid , følger en lang Række Digtere op igennem det 19de Aarhundrede , hvis Kvalifikationer ikke skal eftergaaes i Enkeltheder ; her ses Opgaven i at forfølge Principet for bunden Stil , Oprindelse , Udvikling og Forfald . Flertallet af danske Digtere i det 19de Aarhundredes første to Tredjedele fortsatte de Oehlenschlagerske Traditioner , hver af dem en enkelt Side af hans Genius , det sanglige Motiv blev fastholdt , i hvert Fald den regelbundne , gennemrimede Strofe . Mod Slutningen af Aarhundredet udartede den til tom Kling - Klang , mindre det regelmæssige Metrum end en opslidt poetisk Sprogbrug , Roman - 20 UNGT ER ENDNU ORDET tikens Begrebsverden , der var endt som Kliché . En Undtagelse var Emil Aarestrup , som indførte Natur i sine Digte ; han blev derfor misagtet af sin Tid og først skattet senere . Som en anden isoleret Kraft optraadte St . St . Blicher . Mellem mange andre vilde man nævne Chr . Winther , der vel var Romantiker , men med megen oprindelig Naturfølelse og Sangbarhed i Sproget . Herfra gaar Tanken til Holger Drachmann , der literaturhistorisk henregnes til Naturalismens Gennembrud , for en Del med Rette , men som kan siges i lige saa høj Grad at høre Romantiken til . En eminent lyrisk Aare var han i Besiddelse af , og han er blevet sunget ; men hans Begrebsverden hørte en fiktiv Verden til , en Gang for alle kresende om Shakespeares „En Skærsommernatsdrøm " . En af Romantikens digteriske Impulser lader sig føre tilbage til Genopdagelsen af Shakespeare i tyske literære Krese , hvorfra de gik over til Danmark ; danske Oversættelser af Shakespeare har derfor været tysk prægede . Drachmann var oprindelig Maler , og foruden Sange har han skrevet Digte der virker som Billeder , ofte løse i Kompositionen og vidtløftige , men af en Værdi for sig . Det malende , uregelmæssigt formede Foredrag gjorde sig gældende i det hele taget i den Periode Holger Drachmann tilhørte . Det kom som en Reaktion mod den romantiske Reflekspoesi , pointeret af J . P . Jacobsen og hans Følgere , Bestræbelsen efter det søgte Udtryk og Opløsningen af Versets Teknik . Man brød med de metriske Former , enten helt , til Fordel for frie Rytmer , som J . P . Jacobsens revolutionerende , en Gang højt OM DANSK DIGTEKUNST 21 beundrede Tankedigte ; eller man tillod sig en vilkaarlig , uregelmæssig Versebygning , mere slentrende og konverserende end egentlig sangbar , ejendommelig for Halvfemsernes Digtere , der da heller ikke synges . I en Periode hvor dansk og norsk Literatur stod hinanden nær bidrog Ibsen og Bjørnson afgørende til Brudet med den romantiske Dialekt , dels ved et Sprog der var deres eget , dels ved Tilførslen af nye Motiver . Bjørnson var ikke nogen stor Versekunstner , er det tilladt at sige , men alt hvad han rørte ved blev til Sang . Ibsen var langt behændigere i bunden Stil , han skrev formfuldendte Vers , men er ikke blevet sunget , i det Omfang som Bjørnson . Tilsammen havde de en kraftig Andel i at rydde Sproget for romantiske Relikter . Hvori bestod de ? Ja det var en lingo , givne Sætstykker i Sproget og i Tanken , hvorom der kunde samles et lille Leksikon for sig . En tilsvarende Dialekt og Begrebsverden havde man i Romanen , fra Ingemann til H . F . Ewald og Børge Janssen . Romantiken nærede sig rigeligt af Folkevisen ; lige saa ægte den er , lige saa ulidelig var Imitationen deraf , en Art Unatur , der satte Blomst i provinsiel Nationalisme . Efter at Poesien i det 19de Aarhundredes Slutning havde reageret mod den romantiske Epigonliteratur blev det nødvendigt at gribe bagom Reaktionen igen , hvis man vilde noget mere end dens Formløshed og snakkende Tone . For at forny en regelmæssig Strofebygning , egnet for Sang , maatte man ned paa Jorden , vor Tids Sprogbrug og Forestillingskres , men 22 UNGT ER ENDNU ORDET i den metriske og klanglige Fortætning der er Versets Natur . Det konventionelle , formodet „poetiske " Udtryk maatte undgaaes , selv om det er det Flerheden kendes ved , i Stedet maatte Stof optages fra Naturen , om man vil dens Prosa , men i Forbindelse med den musikalske Virkning af Rytmer og Rim . Man kan saaledes sige at Versekunst er gaaet gennem tre Etaper her i Landet , Romantikens skolede Strofebygning og efterhaanden tomme Reflekssprog ; Reaktionen derimod , hvor Sangbarheden gik tabt ; og en Tilbagevenden til regelmæssige Metre med Undgaaelse af et ikke længere brugbart poetisk Apparat . Om Romantiken i sig selv iøvrigt ikke et ondt Ord , den havde sin egen Rang ; men den tilhørte sin Tid . Regenerationen af dansk Poesi , fra den Periode da den var snakkende , til den blev lyrisk igen , staar i Gæld , blandt flere , til en jydsk Gruppe Digtere , i Forgrunden Aakjær og Thøger Larsen . Sjældent er Naturtoner brudt igennem i et Lands Literatur som det skete paa en Gang med disse to . Kunstpoesi pirkede de ikke med . Ingen af dem skrev nogensinde en Sonet , det var Naturen selv der aabnede sig op i deres melodiske og malende Foredrag . Uforlignelig var jo Aakjær , naar han var bedst . Den fulde Nærhed ved Tingene naaede han i sine Dialektdigte , som det dybt bevægede Digt der hedder „Jen ' hjemm " , Ene hjemme . Det er her lykkedes ham at indeslutte alt hvad han vidste til Grunden om jydsk Bondesind , jydsk Natur , en gammel Bon - OM DANSK DIGTEKUNST 23 demands Tilbageblik paa sit Liv , fortalt af ham selv , med den Fatning simple Bønder besad , som en Graad der er bleven til Tone . Digtet rummer en Fortid paa Landet , som aldrig kommer igen , for Bonden , Bondens Tid er forbi , og Dialekten vil gaa ; den Kres der forstaar Jydsk vil blive mindre og mindre . „Jen ' hjemm " alene kunde gaa for alt hvad Aakjær har vidst , den inderste Kendingstone i den Verden han havde kendt saa nøje , og som nu er en svunden Verden . Men ogsaa mod Fremtiden var Aakjær vendt , hans Digte paa Rigsdansk vil ingen have Møje med at forstaa , de vil leve , naar Stationsbyerne har gjort det forbi med alt hvad der hedder Landsmaal . Aakjær bliver sunget , faa er bleven sunget som han . Aakjærs Digte vilde jeg ligne ved en Skov , gammel jydsk Egepurl , tækket af Vinden , men med Skovbund hvor der er Læ , Enge udenfor , med en Aa igennem , i Skoven Vildnis , Tornebuske , som man ikke skal hænge sig i , Revl og Krat , men ogsaa fritstaaende , velvoksne Træer , løvede i Toppen og genlydende af Fuglesang . Naar Aakjær er god unddrager det sig simpelthen Forklaring hvordan dette Mestergreb i Sproget pludselig og isoleret er dukket op i Fjends Herred . Det samme gælder Thøger Larsen og Lemvig . Onsdag den 23de Maj i Aaret 2142 , altsaa om henved 200 Aar , naar vi bliver talt om som Tiptiptipoldefædre , vil der gaa en total Solformørkelse hen over Danmark , og man vil da kunne læse et Digt af Thøger Larsen , „Hemmeligheden " , der er skre - 24 UNGT ER ENDNU ORDET vet for Lejligheden . Det er indlagt i en lille Fortælling om en Astronom der lod et Dokument indemure i sit Observatorium , som først maatte fremdrages ved næste Solformørkelse ; og en ny Astronom læser det da i 2142 . Det viser sig at være et Digt , et meget jordisk og indtrængende hedensk Digt , paa en Gang livsbekræftende og med Dødens Kulde i sig , som den Skygge der falder over Jorden ved en Solformørkelse . Det er skrevet af en Mand der havde optaget Tilværelsen i sig som et fysisk Under , var gaaet bag om den og tilbage til den igen , fuldt overbevist om at Livet kun rækkes dig denne ene Gang , nu mens du lever . Men det var Thøger Larsens Tanke , som opfyldte ham helt , at Nuet lader sig strække til Fremtiden ogsaa , til overhovedet al Tid , en fordybet Tanke , som ikke har med nogen Form for Metafysik eller Mystik at gøre . Det faldt Thøger Larsen naturligt at forlægge sin Gravsang to Hundrede Aar frem i Tiden , mellem to Solformørkelser . „Hemmeligheden " er et mærkeligt , stort , suverænt Digt , kødeligt og følsomt , et Skridt hen over Døden af en Mand , mens han endnu var i Live . Og nu er han jo død , det blev som han tænkte , at naar man er død er man længe død . Thøger Larsen var en omfattende Aand , med en akademisk Viden , skønt bondefødt og uden at have studeret ; i Lyset af sin elementære Naturfølelse erhvervede han sig Kundskaber . Men først og fremmest var han en Kender og Elsker af dansk Natur . Ingen har besunget Vejret som han , den danske søde Sommer , Tordenvejret , og de lyse Nætter , Maanen , Maanen , OM DANSK DIGTEKUNST 25 den Gravsten i Himlen ! En Sprogets Magi udfoldede han , strækkende sig til alle nære og fjerne Ting . Paa de jydske Bondemøer , naar de gik i Badet i Lemvig Fjord , ødslede han de ømmeste Ord . Paa den Mindesten der blev rejst for Thøger Larsen ved Stranden mellem Lemvig og hans Fødested , hvor han havde haft sin Gang , en svær bræskuret Istidsblok , gravet op ude ved Vesterhavet , blev der mejslet en Indskrift , en Tekst valgt mellem hans Digte : Landskab kaldte han det . Det danske Landskab havde dannet hans Sind og med følgende sønlige Linjer gav han sit Sind tilbage til Jorden hvor han var fra : Det suser svalt over Muld og Strand i Danmark , Bakkers og Bølgers Land , og Hvisk i Træerne , nær og fjærn , og Kvad , der mumler i Møllens Kværn og Brus fra Brisen mod Søens Bred og Aandepustet fra Blomsterbed er Danmarks Stemme , der moderøm betror dig en blid og bundløs Drøm . 1948 OM DANSK DIGTEKUNST 17 Jydsk Mundart . Blicher til Ihukommelse Landets Opdeling i Øer og en større Halvø har vel været Grundaarsagen til Forskellene i Mundart indenfor de adskilte Landsdele ; et væsentligt Skel danner her Lillebælt mellem Jylland i Vest og Øerne i Øst . Hertil er kommen Isolationen paa Landet indtil for et Par Generationer siden ; den kunde gaa saa vidt at lokale Nuancer i Sproget lod sig skelne fra det ene Herred , undertiden Sogn , over Grænsen til det andet . Man tør sige at Bønders Bevægelsesradius endnu i Slutningen af forrige Aarhundrede ikke oversteg en Mil , tilbagelagt med Kæp i Haand . Til Købstaden , to å tre Mil , maatte der ages ; men saa var man paa Omraader hvor Tolk kunde gøres nødig . Saa kom Jernbanen , og Cyklen , hvorved Landet blev som en Forstad til Byen ; endelig Radioen , Byen selv flyttet ud paa Landet . Hele Levesættet gik i Opbrud , Folk paa de isolerede Bosteder tog ikke Aftægt mere , men flyttede ind til Stationsbyerne , hvor Bysproget begyndte at virke paa dem . Bevægelsen har jeg kunnet følge paa et Strøg i Jylland , Overgangen fra Ravjydsk til en Art poleret Omgangssprog , dog med bibeholdt A , hos en og samme Person , uden at man vidste det . Man havde en Gang sagt Svøbe , men sagde nu Pisk . De nye Trafikmidler medførte at Folk blandedes med hinanden , under Indflydelse af Højdansken i Byerne , som umærkeligt har gjort sig gældende . Der tales vel endnu Dialekt , men en anden end den sluttede Mundart for et halvt Aarhundrede siden , med nye fremmede Bestanddele ; Begrebsverdenen er blevet en anden . Dialekten betød før et Skel i Klasse mellem Bønder og Byfolk , forringende for Bøndernes Vedkommende , af hvilken Grund man i Købstæderne skinhelligt indførte at kalde dem Landboere , for at holde paa dem som Kunder . Klasseforskellen er nu i Forsvinden , og Dialekterne med den . Tilbage af Landsmaalene vil antagelig en lang Tid endnu blive Tonefaldet , et arvet Anlæg , Stødtonen i Jylland , som følger med over i Højdansken , det syngende Maal paa Fyn , saavel som Københavnernes Baby - Diktion . Enkelte spredte Forsøg paa at holde Liv i Dialekterne møder man vel endnu ; de hører næppe Fremtiden til . Men hvad der forefindes af trykt Literatur paa danske Landsmaal er der Grund til at omfatte med Pietet som Mundarternes sidste Tilflugt ; de tales ikke mere rent af Bønderne selv . Af disse nedskrevne Dialekter kan det forudses at den korrekte Udtale vil forsvinde sammen med en sidste Generation , der nu er til Aars . Ved Mundarterne i nedskreven Form er der den Mislighed , i hvert Fald gældende for Jydsk , at de staves efter Øret , et mere eller mindre træffende Lydsprog , som kan variere indenfor samme Dialekt med de forskellige Personer der har staaet for 28 UNGT ER ENDNU ORDET Nedskrivningen ; man maa derfor have hørt Sproget og huske det som det har lydt i levende Tale for at læse det og være paa det rene med Sjælen deri . I Almindelighed har Dialekt fra Byboers Side været opfattet kuriøst , et humoristisk Virkemiddel , med Hævd paa Scenen , hvor Molboerne gaar nu igen , velbekomme ; Genren genkalder Slaven i den antike Komedie . Men paa Stedet hvor Dialekten blev talt , saa længe den blev talt rent , indefra , var den et Sprog for sig , udtryksfuldere indenfor sin egen Idekreds end Høj dansken , og ingenlunde en Morsomhed for Byfolk at skratte over . Rent Jydsk havde en slaaende Præcished , en Ting kunde kun siges paa een Maade , og ikke paa nogen anden , Udtrykkene gik til Roden af den danske Tunge . At disse lokale , paa sin Vis fuldkomne Idiomer har maattet vige ligger i Tiden , den Kulturbevægelse der stræber mod Sløjfningen af Grænserne mellem Land og By , Skovalder og Byalder , i videre Omfang mellem Nation og Udland . Sogne - og Separatistbevægelser vil ikke kunne hindre at det gaar den Vej . Jydsk Mundart har været knyttet til Heden , givet Isolationen i Vold , stærkere der end noget andet Sted ; med Ophævelsen af Afstande , der før betød noget , og i direkte Sammenhæng med Hedens Opdyrkning vil Mundarten gaa ud af Sproget . Men uadskilleligt er Heden og jydsk Dialekt bevaret i Blichers Navn , nu et Omraade der ikke mere kan søges i Virkeligheden , men som er flyttet uforgængeligt over i Poesiens Verden . Lige - JYDSK MUNDART 29 som Naturfredningen undtager enkelte Partier af Heden fra Opdyrkningen og Beplantningen vil Blichers Digtning bevare en svunden afsides Slægt fra Forglemmelse , de Hedebønder han har givet Liv gennem det Sprog de talte , saa at det næsten er som om de lever og aander endnu . Af Blichers Digte i jydsk Mundart , som kendes af alle , er der to jeg vil nævne her der fyldigst giver den Side af hans Forfatterskab , Visen om Mads Doss og Mett Kølvro , som findes i Novellen „Kærlighed paa Dagvognen " , og det fortællende Digt om Ejler og Karen fra „E Bindstouv " , det første et Eksempel paa det lyse , sorgløse og drøje i Hedebondens Sind , det andet tragisk , med Træk af Armoden , Standsforskellen og Ubarmhjertigheden mellem Bønder paa Blichers Tid , en dyster Realisme , som ogsaa kendes fra Novellen „Hosekræmmeren " . Som en tredje Nuance kunde omtales Mundartdigtet om Slaget paa Reden , den lettere Form hos Blicher , hvor Hedebondens materielle Horisont og hans af Ernæringen prægede Fantasi tages paa Kornet , uden Malice , eller tilstræbt komisk Virkning , men saa temmelig sandt . Mads Doss og Mett Kølvro er Hyrder , Bønderbørn der vogter Faar i Heden , og mødes fra hver sin Side af Uendeligheden , hujer til hinanden fra Højene , saadan som et Sagn fra den sorte Døds Tid melder om et Par Overlevende , til de omsider finder hinanden og spiser deres Melmad sammen , ene to i en Verden af Lyng , med Vejret over sig , og en Flok knotne Faar til Undersaater . JYDSK MUNDART 27 Vermehren har malet Faarehyrden paa Heden , den gamle Mand med Strikketøjet og i Stunthoser , alle Blichers Hedebønder foreviget som i een Person ; man vilde give meget til at det lille Menneskepar var blevet malet , Mads Doss og Mett Kølvro , spisende sammen , med lange Sigtebrødsmader i Hænderne , og en Mil Hede ud i hvert Himmelhjørne ; Hans Smidth kunde have gjort det . Mødet mellem dem tegner sig som en hel henrivende Tilblivelsesmyte , de første Mennesker om igen , som paa en øde 0 . De to smaa Vildes Sprog er bevaret i Blichers Gengivelse , en Slags Gøen , som en Udlænding en Gang i Middelalderen karakteriserede det Tungemaal han hørte de Indfødte benytte sig af overfor hinanden i Hedeby , Stødtonen , som man da kan høre i Jylland endnu . I Blichers Haand og med Benyttelse af Mundarten er Motivet bleven til Musik . Man tage Visen for sig ; den skulde synges , den synger næsten sig selv . Er Visen om Mads Doss ren Musik , saa er Historien om Ejler og Karen i bunden Stil et skæbnetungt fremadskridende Recitativ , i den mørkeste Dommedagstone . Handlingen er følgende : Ejler er Karl paa Gaarden og har været Kæreste med Datteren Karen , med den Følge at hun er bleven med Barn . Men de maa ikke faa hinanden , for han ejer ingenting , og Moderen er ham fjendsk , Enkeltheder som kommer frem ved en Dialog mellem Ejler og Stæren , et Foraarsbillede der afsætter Situationen saa meget grellere . Hurtigt udvikler den sig til at JYDSK MUNDART 31 Karen dør i Barselseng , og at Barnet følger hende , efter et skærende Opgør med Moderen , der blotter en Haardhed og Hadskhed mellem Kvinder paa Landet som næsten kan minde om Kina . Al den Ulyd der hængte ved Isolationen paa Landet ledsager Temaet , Hundetuden , Uglen i Kirketaarnet og Kattens Mjaven i Arnen : Mørkerædheden og Fatalismen hos de gamle uforløste Bønder . Gru og Fortvivlelse afslutter Billedet , Ejler tager sig af Dage , ikke under dramatiske Omstændigheder , men paa plump Bondevis , den lige Vej i Døden ved Hængning , med Stæren som Vidne , svarende til en gammel Iagttagelse af at Folk tager sig af Dage om Foraaret , og Historien afsluttet lige saa skærende som den begyndte . Kun i Mundarten , saadan som Hedebønder selv har tænkt og talt , kunde disse to Livsbilleder være overleveret , med en Intimitet der skildrer sig selv , det ene en Prøve paa Naturmenneskers Fund af hinanden i en paa en Gang uskyldig og aaben Form , som Indflydelsen fra Byerne ikke endnu har givet Bønderne Erstatning for , de er kun blevet løse i Munden ogsaa ; det andet Tilværelsen i den trangeste Forfatning , saadan som Afsondrethed og Forvoksning indenfor givne nedarvede Leverammer havde ført den med sig . Med Oprindelsen glemt og uden nye Impulser fra Omgivelserne kunde man næsten tale om en Menneskeart for sig , der havde dannet sig paa Landet i Aarhundrederne op til vor Tid . Et Hudskifte , som naar Krebsen kaster sin Skal , finder nu Sted . Uden Beklagelse 32 UNGT ER ENDNU ORDET ser man Mundarten forsvinde sammen med indestængte og fornedrede Kaar , som nu snart vil høre Fortiden til . Sidst jeg besøgte et Marked i Jylland saa jeg een Kabuds , Resten Baskerhuer . Men Blicher takker vi for at en Tone er bevaret , som fra Graven , af svundet Liv , Livslyst og Smerte , der brød sig Vej hos dette simple og ydmyge Folkefærd paa hans Tid , der uden andet Haab fødtes og døde paa den jydske Hede . 1942 30 UNGT ER ENDNU ORDET Gustav Wied Naar og hvor jeg første Gang traf Gustav Wied , kan jeg slet ikke huske ; det gaar tilbage til en Periode i København , som hverken syntes at have Begyndelse eller Ende , og hvor Gustav Wied selv var en af de faste Institutioner , en Figur paa Strøget , der dukkede op nu og da med samme Regelmæssighed som Markedsdage og Terminer fra sit Kastel i Roskilde , med en Tugtens Stav i Haanden , for lang til ham og vist egentlig mere en Antikvitet end et Vaaben , og parat til at stikke med Brodden af det kendte Satyrskæg , som han kælede meget for , men som efterhaanden blev graat som paa en gammel Rotte ; i de sidste Aar var det blevet ganske hvidt og ledte Tanken hen paa vor egen lille danske Julenisse . Nu dukker han ikke mere op , vi flytter uden ham , hin Periode i København er brat og voldsom kommen til Afslutning , Verden er bleven mere skærende end alle Satirer , og Gustav Wied er død . Midt under Krigen er han død , den civile Død , men som en Soldat paa en Maade ogsaa han , og en Menig . For det var hans Væsen at uddrage den bitre Draabe Sæbevand , der falder til Jorden , af den skinnende Boble , som minder om Skabelsens Under . Niveauet var hans Lidenskab , Illusionen hans Fjende . Han afrev Distinktionerne foran Fronten . Men i det , der var hans Reserve , hans Menneskelighed , havde han Ret . Jeg husker sidste Gang , jeg traf Gustav Wied . Det var paa Gaden , for nærmere kom jeg ham desværre aldrig . Der var kommet os noget imellem , eller rent ud sagt , jeg havde overfaldet Gustav Wied , urimelig og unødigt ondt , i en literær Anledning , som Ingen husker nu , og da jeg en Dag saa ham paa Gaden , gik jeg hen til ham og spurgte , om han kunde glemme mig det . En ringere Mand vilde have afvist mig , som jeg havde fortjent , men Gustav Wied saa mildt paa mig med de lidt skelende , ejendommeligt tætsiddende , paa een Gang sky og varme Øjne og sagde , at han havde slet ikke været gal paa mig . Hvem der har kendt ham husker ikke den lave lodne Stemme ? Han talte som Bønderfolk , der levede meget alene , paa ensomme Gaarde . Inderlighed , stille Godhed var Grunden i hans Natur . Og det er , hvad der taler ud af hans Forfatterskab , naar man ser bag om Grimassen , som tidlig Modgang og Indtryk af latterlige Modsætninger havde udviklet . Menneskevenlighed og Følelse ligger til Grund for det System , der snart ytrer sig i Humor , snart i Vrede , undertiden alt for menneskeligt , og Systemet endte jo ogsaa med at løbe af med ham , han indviklede sig i egne Modsætninger , var en uglad skønt lykkelig Mand , opsøgte ofte Disharmonier , blot fordi han troede , at man ventede sig det af ham , han var svag nok til at danne sig i Spejlet af den offentlige Mening , hvilket andre og stærkere end han er faldne for ; men inderst inde var GUSTAV WIED 35 han sikkert en retlinjet og blid Natur , hvem Meningsløshed og Raahed i sin Tid lagde de hvasse Redskaber i Hænde . Han tilhørte en Overgangstid og reddede sig ikke ud over den . Gustav Wieds centraleste Bog „Livsens Ondskab " , den , hvortil alle tidligere fører op og alle senere fører fra , den frodigste og den , hvis Skikkelser mest umiddelbart huskes , reagerer mod „Realismen " s skabagtige Æstetik , og han vilde med den være marcheret lige ind i Virkeligheden , hvis ikke Redskabet havde gjort ham til Virtuos . Nu , da han ikke selv kan le ad mig , drister jeg mig til at sige , at „Livsens Ondskab " er en meget kærlig Bog . Men han optog ikke nyt Stof i sig efter den . Gustav Wied holdt af Folk , som de er . Men de er jo ikke som de er . Han er det ikke selv . Et Stykke Danmark , som gør os ondt og som vi hænger ved , gaar bort med ham . 34 UNGT ER ENDNU ORDET Knud Hjortø Et af de første Prosastykker Knud Hjortø offentliggjorde stod trykt i Tidsskriftet Vagten, hvor flere af Datidens unge Revolutionære indenfor Literaturen hvæssede Pennen , det var i 1899 ; Stykket , der hed „Rapsodi ", begyndte saaledes : „Nu vil jeg være forfærdelig fræk .." Med saa stærke Ord introducerede Hjortø sig i Literaturen . Faa vilde nu knytte Begrebet Frækhed til Knud Hjortøs Forfatterskab eller til hans Person ; og dog dækkede Udtrykket den Gang en Impuls , en Start , som var betegnende for ham og for Tiden . Naar man sammenligner den Periode der laa forud for 1899 med den der kom efter maa man sige at Hjortøs Forehavende var forvovent , han brød afgørende med en Tid og satte en ny ind i Stedet . Flere andre , en hel Generation , var med i den Bevægelse , men hver for sig isoleret ; for sit Vedkommende gjorde Hjortø Springet , ud af det 19de Aarhundrede og ind i det 20de . Finder man det endnu Umagen værd at erindre den literære Atmosfære i Slutningen af forrige Aarhundrede , saa var det jo et helt Slægtled som med en parfumeret Glose laant fra Frankrigs Forfaldstid yndede at kalde sig fin de siecle , det KNUD HJORTØ 37 døende Slægtled , som paa en dog ganske haardhudet Maade havde forpagtet Literaturen og drev den med samme Udfald som naar man afklæder en Gaard . En Ting kan man være enig om , hvordan man saa ellers vil bedømme Slægtledet , det turde ikke være forkert at stemple hele Kuldet og Skolen med eet Ord : Unatur . Det var Natur der kom efter den . Omkring 1900 fandt et Omslag Sted der førte til at en importeret , uægte og usund Retning i Literaturen , med sit stronghold væsentlig i København , afløstes af et Opbud fra Landet , en ny Række Forfattere der kom med Næring fra Jorden . Man kender Navnene , de har siden haft Nationens Opmærksomhed . Uundgaaeligt naturligvis ogsaa at et Slæng er fulgt efter som ikke har haft anden Entre til Literaturen end den digre Muld under Træskoene . Til dette Opbud , fra en Tid da ingen Medbør gjorde Opmarchen let , hørte Knud Hjortø . Natur , Naturlighed , var Nerven i hans Væsen . Situationen kunde , almindeligt taget , minde om en der har været kendt før i Danmarks Historie ; Stærkodder , som kommer hjem og smider Fløjtespillere og Hunmænd , der har indyndet sig ved Hove , paa Døren . Knud Hjortøs Arbejde bestod i at stramme Sjælene og holde dem paa Sporet , Selvtugt var hans Livs Opgave ; Nøglen hertil rakte han til andre . En Fenrisulv opsporede han i sin Natur , droges med den og efterlod den bunden ; hele Menneskehedens Civilisation har ikke anden Historie . En Ulykke slog ham , men 38 UNGT ER ENDNU ORDET han rettede sig under den , rensede sig for Mørket indadtil , mens det truede ham fra uden ; med den gamle ubøjelige Prometheus var han i Slægt . Uforgængelig hvilede han i sig selv ; han fyldte sin Form , var blevet et med den . Det slog mig , da jeg havde vænnet mig til Tanken om Hjortøs pludselige Død , at han skulde have været modelleret . Han var i sig selv en Statue , en talende Figur , helt igennem formet . Plastik som han gik og stod . Billedet af ham som Person , hans Fysik , det Indtryk man havde af ham , og som forstærkede sig hver Gang man saa ham , burde have været fastholdt . Han var en kraftig bygget , sund Mand , vel udfyldt over det hele , uden at virke korpulent , Klæderne sad ejendommelig tæt paa ham , krympet ved Leddene , et Indtryk af Styrke forplantede sig selv til dem . Han lignede mere en Bonde end en Sportsmand , der var det Tømmer i ham som Arbejde med Jorden i Slægtled giver . Indvirkningen af Byen havde ikke været i Stand til at løsne ham i Lemmerne ; men som han saa ud gav han Indtryk af fortættet Kraft . Han stammede direkte ned fra Bønder , sjællandske Bønder , fra de gamle Bygder bag Fure Sø , en Indflytningsdal , hvor Slægten har siddet langt tilbage i Tiden ; der var noget oprindeligere over ham end hos andre Sjællændere man har set . Den solide Bondeskikkelse bar et udmærket , fuldbaarent og dygtigt Hoved , med en dyb Hjernekasse og smaa faste , velformede Træk , en vel skaaren Næse , lille , karakterfuld kon - KNUD HJORTØ 39 centreret Mund og en rund Grube i Hagen , som føjede noget frodigt til det strenge , sluttede Udtryk . Han var skaldet , hvilket kan virke som en Distinktion , naar Kraniet taaler at ses . Den tiltagende Øjensvaghed havde uden Tvivl ført med sig at Trækkene var stivnet og havde faaet noget maskeagtigt ; sammen med en lyttende Holdning , der jo kom af at han maatte opfatte Alting gennem Øret , gav dette stille , isolerede Minespil ham noget meget forfinet , støbt og indadvendt , som tilstrækkeligt seende , grimasserende Folk jo ikke har . Sin Skæbne bar han modigt , uden at en Gang Resignationen var at kende paa ham , han var sluttet sammen om sin Tanke , og robust som han var gav det ham noget helligt , noget af det rene Menneske . Han var kommen til Ro i sin Race . Og saadan skulde han have været modelleret , som en af Romerbusterne , der fastholder Formen , naar Livet ikke er mere . 1933Jeppe Aakjær Han var præget af en Stavn og af en Tid , let at afgrænse , men stærkest i hans Væsen var et suverænt , selvlysende Udbrud af Natur , som man ikke i en Fart bliver færdig med ; saa længe man i Danmark føler sig som Folk vil man hos ham finde en Tonart der giver Nationen i dens Kerne , en gammel Stammes inderste , i sig selv uforklarlige Kræfter . Det er nu Skik at mønte et i Literaturen allerede sagnagtigt Jylland ud i Herreder og Sogne , med hver sin lokalbestemte Hjemstavnsdigter ; Aakjær var fra Midten , et naturhistorisk Omraade man kunde kalde den midtjydske Steppe , grupperet omkring Viborg som et Centrum , stort , aabent Land , med en fjern Bebyggelse , ligesom længere mellem Molekylerne end andetsteds , Heder og Kær , med en næsten stillestaaende Aa igennem , en blæsende , ejendommelig langvarig Verden , hvori man kommer ensom til Bevidsthed , i mange Dele ikke ulig Rusland ; Aakjær fik sine Afstande i Sindet her , og et Spring i Tanken som man faar naar man længe nok , i Generationer og som Individ , har været ene . I dette vidtstrakte Land , med dystre Farver og megen Himmel over , begyndte han som Hyrde , Hjorddreng , som det hed i Dialekten , et lille Menneske overgivet til Vejret , Naturen og JEPPE AAKJÆR 41 Dyrene . Ingen har intimere og mere musikalsk givet Udtryk for Hjorddrengens Kaar end Blicher , i hans kendte Sang om de to Børn , der vogtede Kvæg hver paa sit Sted i Heden . Netop saadan var det : langt , langt ude i Kærene øjnede man en ensom Figur med en gammel Frakke over Akslerne i Regnvejret , mens de løse Kreaturer stod langt fra hinanden mellem Tuerne med Halen imod Vejret , det var Hjorddrengen ; og hørte man nogen synge , en Fjerdingvej ude , under den ensomme Himmel , da var det ham der „hvældede " , Ensomheden og et stort Hjerte som løb over , ganske som Blichers Sang . Besøgte man ham fandt man en Dreng med klare lykkelige Øjne , altid bevæget over at faa Selskab og uendelig opfindsom for at man ikke skulde gaa , man maatte dele hans Glæder med ham , et Pibehoved han skar , med en Hjort paa , en lille Vandmølle han havde gaaende i en Bæk , eller noget godt han læste , „Husvennen " eller „Rideknægten " , man maatte sidde med ham i hans Jordhule ind i et Dige og blive hundekold ogsaa der ; og naar man endelig gik smilte han og saa langt efter en , kunde jo ikke komme med , men var rig fordi han havde haft Besøg . Saadan er Aakjærs Tilværelse begyndt , med en Nøjsomhed , som gjorde alt til Glæder , en Fattighed , som var alt andet end Fattigdom ; og det prægede jo hele hans Liv , Taknemlighed , Glæde over hvad der kom , for det var altid mere og rigere end det han kom fra . I et af hans Digte , det umiddelbare Glædesudbrud : „Jeg bærer med Smil min Byrde " er det for den der har hørt Hyrdedrengen i Kæret som om man hørte ham igen . Af Hyrdedrengens tilfældige og med Ensomhedens Andagt omfattede Lekture , vædet af Regn , og ikke uden Spor af Smørrebrød spist dertil , skulde siden for Jeppe Aakjærs Vedkommende spire en Literatur . Fra Kærene kastedes han saa ind i Tiden , og den mærkede ham , udvendigt mere end nok , Oppositionsmanden , den politiske Paroles Mand , saadan som man kender ham , og som han blev staaende , med den Tid han hørte til , Firserne og Firsernes Problemer . At gøre dette Regnskab op frister Øjeblikket ikke til ; store Modsætninger i hans Væsen gjorde sig her gældende , meget af hvad han en Gang fandt aktuelt , og siden historisk , kan man ikke se var nogen af Delene ; nu da han er død , ser man i hvert Fald at det var kort altsammen , som alting er forbigaaende . Men Varighed , den sande store Dimension , som er over Tiden , finder man i hans Digte . Her slaar en Urkraft igennem . Den nye Tone i hans første Digte , som passende hedder „Derude fra Kærene " , og det uforgængelige i hans Poesi , er Sangbarheden , det var ikke skrevne , nette Ting , Konversationsvers , som Størsteparten af hvad man sætter sammen i Byerne , det var fra Bælgen , Livslyst som banede sig Vej i Sproget , en blodrig Hensynsløshed , men af en sjælfuld Art , kun i Vers kunde den faa Luft . Da Aakjær blev 50 skrev jeg et Stykke til hans Festdag og forsøgte at sætte ud fra hinanden hvori Aakjærs Kunst bestod , et Særsyn man ikke saadan løber til at forklare : jeg kan ikke gentage mig her , men mener jeg ramte noget sandt , man faar JEPPE AAKJÆR 43 grave en gammel Artikel op , hvis man bryder sig om Aakjær og hvad jeg kan have sagt om ham . Siden da lagde Aakjær ikke væsentlig til sin Produktion ; men Tiden har heller ikke tæret paa den , den Part af den hvori Geni slog igennem , tværtimod , Aakjærs store Digte staar monumentalere jo længere de rykker i Baggrunden . Og nu har de faaet det endelige Perspektiv en Mands Arbejde faar naar han er død . En Bonde er død . Megen Bondedom dør med ham . Underligt nok , han var mere Bonde selv end han vidste om Bønder , naar det kom til Stykket , man faar studere ham , han var en hel Bondestand , ene Mand . Jeg har ikke Sind til at brede Aakjærs Væsen ud for en Læsekres nu , det føles hundsk at man skal skrive naar Venner dør , men det forlanges af en , og levende bliver de jo ikke igen af at man smider Pennen . Ja saa , Foraaret 1930 skulde han dø . Netop ved Paasketid , som havde meget af hans Væsen , skulde hans Væsen udslukkes . Det rykkede mig i Rødderne denne Paaske , som det gør hvert Aar , naar Kulde og Vind rotter sig sammen , men det trods alt bliver Foraar , Paasken har noget jydsk , gammel Hjemve gør sig gældende , Vinden i Nøglehullet der kalder , den jydske Steppe , man længes efter Milene , men føler at man nu er udenfor hvad der en Gang var Uendeligheden , i den gale Ende af den , og knebler Vinden med noget Papir i Nøglehullet . Til vor Barndom og til Bønderne kan der dog ikke vendes tilbage . 42 UNGT ER ENDNU ORDET Men nu er der saa aabent og aandende derovre , lutter Vind og Afstande , Viben som et Barneskrig i Kærene , og paa de bare Marker nyfødte frysende Lam , Østenvinden bitterlig kold , men Følfod i Grøfterne , hvor sorte Rande af Slam endnu tegner Konturen af smeltede Snedriver , Valenhed og en stor Forhaabning i Luften . Han havde saadan en Aarstid i sit Hjerte , tilstundende Foraar , efter en overvunden Vinter . Men dette Foraar skulde han ikke opleve . Solsorten forstyrrer mig i disse sidste Linjer over en Død , en vedholdende fortrøstningsfuld Strofe ude i Lindene over Gaden ; Foraaret passer sit . Ja Naturen er streng . Af sin Overflødighed sætter den en Mand sammen , og som et Lynnedslag rydder den ham ud , naar dens Arbejde i ham er endt . 1930 44 UNGT ER ENDNU ORDET Journalistik og Literatur I en Efterskrift til 9de Bind af „Myter og Beskrivelser " , Møllen , er der gjort Rede for disse mindre Arbejders Oprindelse som Bidrag til Pressen , der har givet dem deres sluttede Form og over alle Omraader varierede Indhold . Temaet kaldte paa en udførligere Behandling for sig af Forholdet mellem Journalistik og Literatur , som hermed følger . Sammenhængen er allerede Historie , skønt højst aktuel , en Alliance mellem Pressen og Literaturen der nu ligger nærved 40 Aar tilbage i Tiden , til 1905 , da „Politiken " aabnede sin Kronik , senere efterfulgt af andre Blade , et Gæstested for Bidragydere der ikke ellers tilhørte Bladenes faste Stab af Medarbejdere . For mit Vedkommende førte det til disse mange Aars Udformning af en Side af mit Forfatterskab der har sat sig Spor i „Myter og Beskrivelser " . Fordelen ved Publikationsmaaden var den at man først vidste sig i Forbindelse med et stort Dagblads udbredte Læsekreds , og siden hos Publikum kunde regne med et Forhaandskendskab til Bidragene , naar de af dem der var Kerne i ud over Dagen blev samlet i Bog . Reformen af dansk Presse fra 1905 at regne , da Henrik Cavling indførte det ny Format , blev gennemført med Mønster fra 46 UNGTERENDNUORDET amerikansk Presse ; selv stod jeg med stærke Impulser derfra , saa hvis Forholdet mellem Journalistik og Literatur skal udredes bliver den videre Sammenhæng at søge i Amerika . Hvad der blev afgørende for mig ved Besøg i Amerika var Indtrykket af amerikansk Presse , det nære levende Forhold til Virkeligheden og den raske Stil , der gjorde Reportage til en Kunst . Hvis Forskydninger i Literaturen som Udtryksmiddel skulde undersøges kronologisk vilde et af Trækkene være den Forskel i Bredde der gør sig gældende mellem tidligere Generationer og de senere , tag f . Eks . de engelske Romaner fra Fielding til Walter Scott og Dickens , der paa Nutidslæsere virker uigennemtrængelige ved en slæbende Stil . Literaturen dominerede den Gang endnu over Journalistiken . Nødvendigheden af en forkortet , mere slaaende Form , der svarede til vor Tids Tempo , kom til Gennembrud i Pressen , sammen med den hurtige Vækst i dens Kapacitet de sidste Generationer kan se tilbage paa ; og fra nu af er det Journalistiken der har domineret og paavirket Literaturen . Tydeligst lader Springet sig paavise i Amerika . Typen paa en Skribent hvis Virksomhed har sit Udspring i Journalistik men hævder sig i Literaturen ved blivende Værd er Mark Twain . Det kan siges om ham at han var Grunderen af en original , lokalbestemt amerikansk Literatur , efter at den før ham var en kolonial Aflægger af den engelske . Kraften i hans Forfatterskab hang sammen med en udbredt , intim Kon - JOURNALISTIK OG LITERATUR 47 takt med Virkeligheden , den amerikanske Hverdag , saadan som den mødte ham som ung Lods paa Mississippifloden og som Eventyrer i Vestens Minedistrikter , et Stof der med hans gode Hoved og overstrømmende Livfuldhed bragte ham ind paa Journalistbanen , efter Sigende Vejen til alt andet i Verden . For hans Vedkommende blev han derved og udformede paa Grundlag deraf sit store Forfatterskab , en Tid med dens Mennesker , Mark Twains Amerika , indfanget og for altid fastholdt i hans veloplagte , virile Stil . Reporter , i sublim Forstand , tør man kalde Mark Twain . Det unge , mægtigt arbejdende , brogede og lystseende Amerika i Slutningen af forrige Aarhundrede og Mark Twains Personlighed , sammen med hans uforlignelige Pen , gaar for Tanken op i en Enhed . Man dvæler i Almindelighed ved at han var „morsom " , blot Humorist , han var meget mere , han flyttede Amerika fra at være en Provins af England til at være sig selv , et Kontinent i Literaturen . Efter Mark Twain har den amerikanske , inspirerede , resolute , undertiden larmende Presse - et andet Skud af den var Henry Morton Stanley - mere og mere sat sit Præg ogsaa paa Literaturen . Den yngste Generation af amerikanske Forfattere er mærket af en Forskole i Journalistik , der saavel har skærpet deres Stil som bragt dem i nær , udbredt Tilknytning til et Milieu , de ved noget om Mennesker og Forhold ; Arten af den moderne , friskbagte amerikanske Romanliteratur kunde man karakterisere som lange , komponerede , gnistrende Avisartikler . I de senere Aar har man med Energi salvet sig med sek - 48 UNGT ER ENDNU ORDET suelt Frisprog , som en Hund vælter sig i en død Muldvarp , en Smitte man under forrige Krig paadrog sig i romanske Lande i Evropa , uden Tvivl følt som en Forløsning for tidligere Tiders puritanske Pruderi , men dog formodentlig kun en Overgang ; med den Fart og Friskhed der er ejendommelig for amerikansk Psyke vil man passere over og erobre nyt fængende Stof for sin episke Appetit ; det ligger lige for . I Modsætning til Indbrudet fra Journalistiken i Amerika stagnerede Literaturen i Evropa , i Fastholdelsen af en der given Smag . Romanliteraturen , der dog , selv ved fiktive Midler , er ment som Rapport fra Tilværelsen , søgte sin Verden i sig selv og blev , trods formodet Superioritet over Journalistiken , mere og mere stofløs , tilsidst indskrænket til den autobiografiske Roman , som er Literaturens eneste Tilflugt endnu . Et vist socialt Moment gjorde sig gældende , Forfattervej en opfattet som en Rang , der tidligt hævede over det Niveau man skulde vide noget om . De fleste Forfattere med et erhvervet Renommé bliver Ofre for en professionel Isolation , der spærrer dem ude fra nye Studier i Marken , diametralt forskelligt fra Journalisten og Reporteren . For de store Navnes Vedkommende gør Distinktionen som Forfatter og Person dem det umuligt at optræde incognito , og de er da ogsaa ofte Eksempler paa at kun de første uhemmede Ungdomsindtryk har været deres Kilde ; Resten af Tiden gør de Indtryk selv . Skal Forholdet mellem Journalistik og Literatur opgøres , psykologisk Rækkevidde , og Betydningen for Udviklingen , bliver Fortrin og Svagheder at notere til begge Sider . Det anses , uundersøgt , for givet at Literaturen i Bogform er fornemmere , mere indtrængende og af Varighed , der tales endogsaa om at skrive for Evigheden , end Journalistiken , der blusser op som en Halmild , Avis i Dag og gammelt Papir i Morgen . Det er rigtigt at Jounalisten skriver i Sand , men Nuet gaar gennem hans Arbejde i just det Moment da det er ladet med Tilværelse , det Skete , Nyheden , og er forsaavidt nøjere knyttet til Historien end Bogen , der kommer bagefter med et Ovensyn , men bagefter . Den positive Indvirkning paa den offentlige Bevidsthed gennem Pressen kan ikke direkte undersøges , den er til daglig minimal , men opsummerer sig og gaar i Underbevidstheden , ender i det lange Løb med at tone hele Forestillingslivet om , undertiden radikalt , i bevægede Tider , hvor et Blads vedholdende Agitation kan gribe direkte ind i Historien , men til dagligt langsomt indvirkende , undergravende , for Oplysningen er for en stor Del af negativ Natur , angriber og opløser Fordomme og aandelig Forvoksning , som den siden erstatter med en friere Horisont . Hvis der gaves Midler dertil vilde en ligefrem fysisk Forandring kunne paavises , for aandelig Paavirkning , Kundskab , selv i umærkelige Doser , gaar dog gennem Nervesystemet og naar Hjernen , med det Resultat at den efter tilstrækkelig lang Tids Forløb er en anden ; ellers gaves der overhovedet ingen Udvikling . Selv paa et Hundredaars to - tre Ge - 50 UNGT ER ENDNU ORDET nerationer er vi i Stand til at spore en Sindsforandring ; vore nærmeste Forfædre synes os naive , og hvad mener vi med det andet end at de var enklere , mindre sammensatte i deres hele Opfattelse af Tilværelsen , Verden snævrere end nu , da Efterretninger fra hele Kloden knitrer ind paa os hver Morgen gennem Avisen , ekstra prentet ind gennem Radioen . En Vækst i Viden , daglig akkumuleret , i Orientering og aandelig Kapacitet , har fundet Sted ; selv om det ikke kan paavises har Avisen , ikke uden Grund kaldet et Organ , lagt til den graa Bark , Mennesker er andre Mennesker end de var før . Hukommelse er ikke en Damp der forflygtiger sig sporløst , ethvert Indtryk , enhver ny Form for Viden bundfælder sig i Cellerne og bidrager til Bevidsthedens Omformning . Man kan derfor træffe arge Modstandere af en Tanke som i Virkeligheden allerede er overbeviste . Journalisten der undertiden selv er tilbøjelig til at opfatte sin Virksomhed som et Døgnværk , der er glemt i Morgen , har Grund til at føle sig i Kontakt med Tidens inderste Nerve . Endogsaa den anonyme Artikel i et Dagblad , Lederen , der har Bladets Autoritet bag sig , bygger paa den offentlige Mening , og den der skriver den og ellers er Offentligheden ukendt har Erstatning nok for den Celebritet og Glorie der omgiver fejrede Forfattere . Endelig bliver Avisartikler jo ingenlunde altid glemt , de der har Bid huskes , og er da gravet dybere ind , netop fordi de huskes af sig selv , end et literært Værk eller et Leksikon man kan tage ned fra en Hylde . Et af de Skriftstykker der ikke har kun - JOURNALISTIK OG LITERATUR 51 net glemmes var en Avisartikel , Zolas J ' accuse . En Drøftelse af Pressens Kaar i andre Henseender kan være en anden Lejlighed forbeholdt . Men nu Varigheden af Bogen , som den unge Forfatter med Navnkundigheden spirende om sin Pande ser udstillet i Boghandlervinduerne ? Ja , det der glemmes gør man sig jo ikke Regnskab for ; Titusinder af Bøger , Skønliteratur , som oftest uindbunden , Papir , udkommer og er allerede Aaret efter sænket i Forglemmelsens Grav . Nogle Navne overlever og gaar i samlede Værker , med Guldryg , at skue i et Glasskab , Klassikerne ; lad os være enige om at selv de kendes kun metodisk af Fagfolkene selv , de Skrivende , Literaturhistorien . Og selv her finder der en Udvælgelse Sted , af en stædig , ubarmhjertig Natur , de store Favoritnavne der atter og atter gaar igen , ligesom i Øjeblikkets Kunsthistorie , hvor to - tre Navne , endda af tvivlsom Kvalitet , indtil Idioti indtærskes i den offentlige Bevidsthed . Nuancerne overses , saavel i Literatur som i Kunst ; og Kritiken er her ikke bedre end Publikum , der slaar ned paa et eller andet udskreget Navn som en Afgud og dyrker det alene , i Virkeligheden Udskregetheden der gaar i Religions Sted ; en primitiv , ureflekteret Sekteriskhed præger til enhver Tid Smagen , med Forskydninger , mærkelig nok , da gængs Mening ellers i sig selv er uflyttelig . Og dog , Literaturen skiller sig fra Journalistiken ved sin Suverænitet og sine Traditioner , ud over Dagen , naar den er af Vær - 52 UNGT ER ENDNU ORDET di . Sand , fri Produktivitet ytrer sig som Fantasi og Følelse , Menneskenaturens Overskud af Livsudfoldelse og Muligheder , Fremstød i Usandsynlighedens Land , Sangbarhed , umiddelbar Glæde over Skønhed og Form , med et Ord Æstetik , overtaget fra de gamle livsglade Grækere . I sin Rod betyder det Sansernes Brug . Ja , Sans , for Skønhed , for Sundhed , det er Kunsten , det er Livet , ud over Livet , Sjælens Fangarme som rækker sig mod Fabel og Myte og vil vokse deri , et Spejl af Jordens Ynde , foruden Jorden selv . Poesi , det er Jordens Blomst , Poesi , ogsaa et græsk Ord , der oprindelig betyder at frembringe , at skabe , digte , som vi siger , at danne . Ingen har som de gamle Grækere virkeliggjort fri Indbildningskraft , i deres rige Myter , i Kunsten , Menneskebilledet i ædel Simpelhed ; man taler om Antiken , men aldrig vil dette begavede Fortidsfolks Sjælfuldhed blive antikveret , selv om et Par Tusind Aars Livsfjendskhed og Behag ved aandelig Trældom har skudt sig ind imellem . Her er vi ved Literaturen , Uforgængeligheden og Umisteligheden , i hvad der er levnet os af Antikens Skrifter , som genkalder Antikens Menneskelighed ; al anden Literatur stammer ned fra den , Literaturhistoriens store Navne , fra Renaissancen op til Nutiden . Der gaar en Stamme gennem al Literatur , Æstetik og Poesi , en Midterlinje , som er den Udviklingen selv har beskrevet , menneskelig Fremgang , i nøje Sammenhæng med menneskelig Oprindelse . Udenfor den gør Forgreninger sig gældende , Forvoksninger , Vildskud , enten overgivet Glemslen , eller sam - JOURNALISTIK OG LITERATUR 53 let op som Kuriosa af Literaturstuderende . Ingen Skrivende ved paa Forhaand om han er i Stammen , ikke en Gang Bestræbelsen derfor er afgørende , man kan ikke tildele sig selv Genius , først en Eftertid fælder Dommen , om et Forfatterskab er staaende eller ej . Jeg er af den Tro at de fleste Forfatterskaber hænger sammen med deres Tid og staar og falder med den , selv om de med samlede Værker forfremmes til en Hylde , øverst oppe paa Reolen . Literaturen ligner heri Journalistiken , skønt i et andet Tempo , den taler til en Generation , og har en agtet Sortie sammen med den . Der er heri noget naturligt og tilfredsstillende , man har kun eet Liv , og jeg ser ikke at der skulde være noget forfejlet i at ens Forfatterskab heller ikke har det . Man har tilhørt sin Tid , skrevet for den , har givet den noget at tænke paa , og har delt Fremskridt med den ; ingen anden Tid , før eller efter , vilde man egne sig for , kun den har man passet Maal med . Problemerne man har arbejdet med ved man vil leve efter en , man har selv overtaget dem fra andre , det er alle Tiders Problemer . Saa man overlader gerne en ny Tid at se sig i Spejl i nye Forfatterskaber , nye Fysiognomier , men den samme Higen . Lykke til ! Journalistik og Literatur kan indgaa i et Kartel med hinanden , Temaet hvormed disse Betragtninger begyndte . Pressen aabner sig for Literaturen , i den korte Form , endogsaa Digte , anset for klædeligt for et Dagblad ; for Skribenten er det saa mange Læsere mere , op til sekscifrede Tal , saa langt over hvad 54 UNGT ER ENDNU ORDET sædvanlige Bogoplag naar . Og at læses , det er dog hvad saavel Forfatteren som Journalisten er til for . I Amerika har man Journalistskoler ; de fattes her . Var det ikke en Ide at oprette et Akademi for Uddannelse i moderne Journalistik ogsaa her i Landet ? Rekruteringen til Pressen finder Sted ved en Udvælgelse mellem Folk uden særlige Forudsætninger , de der viser sig egnede for det , i og for sig sundt , men hvis Udvælgelsen fandt Sted efter en forudgaaende Træning , i Sprog , i Samfundskundskab , i Bladteknik , var saa meget mere vundet for en kommende Generation af Journalister . En vis Nedladenhed har hersket overfor Journaliststanden , under Haanden , man har talt om „Bladnegre " ; er det Ret ? Paa den anden Side har en Forestilling domineret tilstrækkelig længe om at Gaver for Pennen og Uvidenhed gaar Haand i Haand , Oprindelsen fra neden , allerede i sig selv et Adelskab , Baggaardens vordende Gorki , eller det fra Landet indkomne Naturgeni , havende vogtet Kvæg , og med sine i flere bindstærke Romaner let retoucherede Memoirer . Til alle andre Ting kræves en Uddannelse , en Eksamen ; Pressen , der er vor Tids mest udstrakte og potentielle Dannelsesmiddel , vilde staa sig ved selv at tage Initiativet til at en saadan Journalistskole blev oprettet . En Ting endnu , en duelig Journalist bestiller mere og er bedre betalt end Gennemsnittet af Forfattere , der efter egen Tilstaaelse at dømme trues af en Proletarisering ; Journalisten er derfor friere stillet , socialt bedre underbygget , hvortil kom - JOURNALISTIK OG LITERATUR 55 mer at det udadvendte og varierede i hans Arbejde holder ham friskere og en verdensmandsmæssig Standard nærmere end den professionelle Forfatter , der er optaget af sig selv , og som i sin Standsfornemmelse ofte har noget der minder om Teologers langhaarede og apostoliske Holdning . Men at Journalistik og Forfatterskab lader sig kombinere har været Udgangspunktet for ovenstaaende Artikel . Med et Ord af Hørup skal den sluttes . En af de faa Gange jeg talte med ham , da jeg som ung Forfatter søgte Forbindelse med Pressen , spurgte han mig hvad jeg vilde sige til at gaa ind for nogen Reportage , med Eftertryk paa Ordet , og et Sideblik for at prøve mig , hvordan det virkede paa mig . Jeg forstod ham ikke straks , men har forstaaet ham siden . I 1898 gav han mig Indvielsen ved at sende mig som Korrespondent til Spanien . 1944 JOURNALISTIK OG LITERATUR 49 Hørups Skole Jeg saa ikke Hørup ofte , han var allerede en mærket Mand og døde kort efter at hans livslange Kamp for Frisindet havde sat Frugt i Systemskiftet . Men et Indtryk bevarer jeg af ham da han endnu var i sin Kraft , en Gang han kom gaaende over Kongens Nytorv og jeg kendte ham af Ydre , uden endnu at have truffet ham , han kom gaaende i egne Tanker , rask , med en vindende Gang , som den der skulde et Sted hen , lange Skridt , og Fødderne plantet parallelt til hinanden , der var noget vægtigt og stærkt over Figuren , og Ansigtet havde et eget Udtryk af Humor og Farlighed , uagtet han ikke vidste sig iagttaget ; det var vist en Grundstemning hos ham , som ikke forlod ham , og som ogsaa kendes fra nogle af de Billeder man har af ham . I Berøring med Hørup kom jeg da han overlod mig at rejse til Spanien i 1898 . I de Maaneder jeg var borte hørte jeg overhovedet ikke fra Bladet , vidste ikke en Gang om de Korrespondancer jeg sendte hjem naaede frem , eller om de blev trykt ; da jeg kom tilbage fandt jeg at nogle af dem omtrent havde fyldt HØRUPS SKOLE 57 hele Bladet . Jeg tjente mine Sporer som Skribent med dem . Den Dag jeg var vendt hjem var jeg oppe paa Bladet i Integade , og Hørup kom frem bag Skranken og hilste genkendende , med et Nik og mange Smilerynker ved Øjnene , men uden at sige et Ord . Han var saadan . Men senere en Aften i Studentersamfundet , da der var Fest , og alle den Gang frygtede og beundrede Koryfæer var tilstede , tog han mig om Skulderen og gik hele Salen rundt med mig , til ikke ringe Opsigt for alle Tilstedeværende . For en ung Mand uøvet i Hovedstadssæder , og ude af Stand til at gaa tværs over et Gulv med alles Øjne hvilende paa sig , var det som at blive indført i Livet , en Udmærkelse der ikke kunde glemmes . I 99 aftjente jeg min Værnepligt som Infanterist og havde foreløbig Aftale med „Politiken " om at rejse til Sydafrika , hvor Boerkrigen var under Udvikling ; og da jeg mod Rekruttidens Slutning trak et uheldigt Nummer og skulde ligge inde til Vintertjeneste gik jeg op til Hørup og fik 500 Kr . , den Gang mange Penge , til at købe mig fri for . Med Afrikarejsen blev det imidlertid ikke til noget , af Grunde det nu kan være det samme med , og da jeg spurgte Hørup hvordan det saa stillede sig med de 500 Kr . svarede han at dem maatte jeg jo saa betale tilbage . Jeg gik lige op til Ernst Bojesen og fik Pengene , og derfra tilbage til „Politiken " s Kasse med dem . Dermed grundlagde jeg en Forskudsgæld , og min Skribentvirksomhed tog en anden Retning . Men Hørups Holdning gav mig et Indtryk af Strenghed i Affærer mellem Mænd , der ikke var mig selv fremmed , 58 UNGT ER ENDNU ORDET og som jeg bevarer som et af Trækkene fra de faa Gange jeg var i personlig Berøring med ham . I det Udvalg af Hørups Artikler og Taler der udkom efter hans Død , „V . Hørup i Skrift og Tale " , 1902 , findes der i det første Kapitel , „Politisk Tilbageblik " , som var private Optegnelser fra hans efterladte Papirer , dateret 1884 , følgende Tilstaaelse af hvad han forstod ved Realismen , det nye literære Gennembrud i Halvfjerserne : „Realismen var et fortræffeligt Stikord , netop det Ord jeg behøvede . Min almindelige Opfattelse var den , at Nationen var aandelig udvandet af for megen Æstetik . I 3 / 4 Aarhundrede havde vi arbejdet i en eneste Evne , vi havde ikke dyrket andet menneskeligt end Fantasien , al vor Dannelse var literær og hele vor Literatur fantastisk . Vi havde fortsat dette i en Politik , der ikke var andet end et Æventyr og en Illusion . Det begyndte med Slaget paa Reden , det endte med Flugten fra Als . Efter at dette Stykke Danmarkshistorie var faldet sammen i det store Brud 1864 , var Bonderealismens Tid kommen , det brede , materielle Folk op imod det spinkle , udpinte Aandsaristokrati , Politik i Stedet for Æstetik , rent borgerlige Interesser mod Smør , Jernbaner og skadeligt Vands Afledning i Stedet for tynde Noveller og afsindigt Postyr over en ny Skuespiller . De literære Folk forstod Realismen som en ny Form for det æstetiske , men det smagte altid af Fugl , og af Fællesordet Realisme lod der sig udlede mange Konsekvenser . " Man forstaar hvorfor Hørup kaldte sit nystiftede Blad netop HØRUPS SKOLE 59 „Politiken " . De koldblodige Ord om Bladets Alliance med det literære Gennembrud i Halvfjerserne har næppe smagt Lederne deraf . Citatet indeholder et Program , som jeg for mit Vedkommende har kunnet gøre til mit . Disse Linjer er viet Hørups Minde , som den i hvis Skole man har skærpet sin Pen , og søgt at følge ham i Troskab mod Danskhed , Oplysning og Frisind . 1944Hartvig Frisch Med Hartvig Frisch kom jeg i Berøring paa et Tidspunkt da han var Formand for Studentersamfundet , en lang smækker ung Mand med et højtrejst Hoved og et levende , aktivt Væsen . Siden kom han gennem Aarene til at staa for en som en Bestanddel af Tilværelsen , en Institution , uden hvilken Kredsen man regnede sig til ikke var hel . Og det er da en Part af en selv der er gaaet tabt , nu da han er død . Svært at vænne sig til Tanken om at man ikke kan gaa hen og finde ham , at det Rum han fyldte nu for altid er tomt . Det stærkeste Indtryk af Hartvig Frisch , hans Person og hans Sind , fik jeg da vi traf hinanden i Rom og var tilstrækkeligt sammen , rolige Timer , til at hans Væsen udfoldede sig helt som det var , solet , fordybet og funklende af Liv . Det var i Foraaret 1928 , han var da først i Trediverne , endnu med noget af de unge Aars Sorgløshed over sig . Under Opholdet i Rom arbejdede han paa den store Kulturhistorie han i disse Aar skrev , og som nu staar som et af Monumenterne for hans Kundskabsfylde og frisindede Syn paa Historien . Det var mere end et literært Job , det kan siges at han HARTVIG FRISCH 61 var i den Periode af sit Liv hvor man maa fuldbyrde sig ved at gaa til Roden af Tingene , gennemløbe Historien , inden man med alle Livsaander kaster sig over Nutiden og de Opgaver den forlanger løst . Han befandt sig i en produktiv Pause , mens han ordnede sit Hoved ved et Tilbageblik paa Fortiden . Tømret deri , og hvad Viden derom udruster os med . Historien var for ham Forskolen til Politik . At han havde slaaet sig ned i Rom med sit Arbejde var ingenlunde nogen Tilfældighed , han var her i sit Element , Antiken , som en Romer der efter en lang Udlændighed var vendt tilbage til sin Hjemstavn . Han læste Latin og Græsk som andre deres Modersmaal ; Antiken genopstod i de blændende Værker han skrev om Kriser i Hellas og Rom for et Par Aartusinder siden , men hævet ud over Tiden , aktuelle den Dag i Dag . Han var Filolog og en Lærd , men saa Liv hvor andre forsænkede sig i Papir , man kunde i hans Selskab faa en slaaende Følelse af at vi lever i Antiken endnu , en klar Verden , der mødes med vor egen , efter et Par Seklers aandelige Tusmørke . At færdes med Hartvig Frisch i Rom var lærerigt og en stor Fornøjelse , han vidste jo Besked om alt , udstraalede Viden paa en egen gylden Maade , naar vi gik mellem Resterne af det gamle Rom paa Forum Romanum , Titusbuen , via sacra , det var som om Augustustiden kom igen i Lyset af hans Besjæling . Til Indtrykket knytter sig Erindringen om tidligt Foraar i Rom , med kold , solet Luft og enkelte kortstilkede Foraarsblomster og vildtvoksende Laurbærbuske i Jordsmonnet mellem Ruiner - 62 UNGT ER ENDNU ORDET ne . Svunden Tid føltes her og noget lovende i Naturen , under den høje sydlige Himmel . Goethe var os nærværende under vore Ture i Rom . Hvor var han haabefuld og livsglad , et Lyssind , som vi nu ser var Grundstemningen , der beherskede ham gennem hele hans Liv . Tilknytningen til Antiken var den dybe Brønd Hartvig Frisch øste af , han var Antiken selv , i egentligste Forstand Akademiker , med det aandelige Fortrin man knytter dertil . Men til Trods for Aandsprivilegiet sluttede Hartvig Frisch sig til Demokratiet i den mest omfattende Form , Arbejderbevægelsen , tilsyneladende et Paradoks , og en Kombination han var ene om , som ikke let kommer igen . I Virkeligheden gaar akademisk Dannelse op i en Enhed med antike politiske Former , selve Glosen Demokrati er af græsk Oprindelse , som Republik er af romersk . Det typiske Eksempel paa Foreningen af akademisk , klassisk Dannelse og demokratisk Tankegang har man i Thomas Jefferson , Fader til den amerikanske Konstitution og en af de første Præsidenter ; ovenikøbet var han Godsbesidder og selvskreven til en konservativ politisk Holdning , ikke destomindre grundlagde han det amerikanske Demokrati , Folkefriheden , som De forenede Stater nyder den Dag i Dag . Man kunde henvise til Graccherne , de to Brødre der søgte at modarbejde den sociale Slagside i det romerske Rige allerede paa deres Tid ved at give Jorden , der var beslaglagt af Ridderskabet , tilbage til Bønderne , uagtet de HARTVIG FRISCH 63 selv tilhørte de privilegerede Storfamilier . De tilsatte Livet under Forsøget . Men de var et andet , tidligt Eksempel paa at den demokratiske Tanke udgaar fra Toppen , Bevidstheden om at Samfundet er til for de mange , ikke fortrinsvis for de faa . Hartvig Frisch kunne have levet tyve Aar endnu og grebet uoverskueligt ind i det offentlige Liv , ved sit universelle Overblik og sin sjældne Arbejdskraft . Men mest med Sorg tænker man paa at han saa tidligt skulde berøves selve Livets Gave , han der i skærpet Grad besad Evnen til at gennemtrænge Tilværelsen , med sit Vid , sin Forfinelse , sin Robusthed , som heller ikke manglede ham . Med et folkeligt Udtryk vilde man kalde Skolaren , der ved sin Doktorpromotion holdt Tale paa Latin , for en Guttermand . Et Træk rinder mig i Hu fra hans gode Tid , da han endnu fuldblodig og levelysten deltog i Livets Gaver . Det var en Vinter , hvor et Selskab fejrede Nytaarsaften hos en fælles Ven paa et Landsted ved Sjællands Kyst ud til Storebelt . Ved Midnatstid , da Skaalerne for det nye Aar var drukket og Deltagerne i Selskabet var varme , Hartvig Frisch ikke mindst , for han var en Mand af mere end een Drink , uden at det kendtes paa ham , og Tobak , Cigar eller Pibe , var sjælden af hans Mund , ved Midnatstid var der nogen der fik den Idé at man skulde gaa i Vandet , og den mandlige Portion af Selskabet begav sig virkelig ned til Stranden i den kolde Vinternat og tog sig en Svømmetur i Beltet . Det var bælgmørkt , og man havde Besvær med 64 UNGT ER ENDNU ORDET at finde sit Tøj i Sandet efter Badet . Hjem kom de som en Flok store Drenge , gloende efter Strabadsen og meget forfriskede , Hartvig Frisch et Billede paa Vederkvægelse og nye tindrende Livsaander der tændtes i ham . Han var som mere end eet Menneske at være sammen med , altid oplagt , med en Understrøm af Lykke i sit Væsen , Vitalitet , dybt greben af Deltagelse for alt og alle . Tidens Problemer , der angik ham personlig , og som han var mere indviet i end nogen anden . Og det var det sidste Indtryk man havde af ham , da han laa paa sit Dødsleje , efter svære Lidelser , der bringer en Filoktet i Erindring , og som han bar med stoisk Fatning . Til det sidste , inden Sygdommen fik Bugt med ham , var han flammende optaget af Problemer , en Ild i ham der var stærkere end Selvet , alles Anliggender der arbejdede i ham til hans sidste Stund . Uforglemmelig var det Indtryk man havde af hans Mod og Sjælsstyrke , da Tilstandens Haabløshed var gaaet op for ham og han imødesaa Udslettelsen som en ham uvedkommende Proces , da det ikke kunde være anderledes . Indtil faa Timer før sin Død var han klar , og som Sokrates var det ham der maatte holde Modet oppe hos sine nedbøjede Venner , der saa ham for sidste Gang , og ikke de ham . Saa skete det da med ham , det ene Øjeblik Liv , det andet Uliv , saadan som det venter os alle . Men hvor levende staar han for os i Tanken ! Man ser for sig hans lyse Smil , der blottede et lille Mellemrum mellem For - HARTVIG FRISCH 65 tænderne , man hører hans varme Stemme ; han var den vennesæleste Mand . Og er han selv gaaet , saa bliver hans store tungtvejende Produktion staaende efter ham . Den indeholder hans Sind , hans Klogskab , hans Puls , en Tankens Verden der ikke vil forgaa . Store offentlige Hverv var ham betroet , og flere ventede ham , men i en af hans sidste Publikationer fandtes en Bemærkning af ham om at det egentlig var som Forfatter han følte sig , og i den Egenskab vil han komme til at tilhøre Fremtiden . Han skrev en uforlignelig klar og sober Stil , som afspejlede hans udstrakte Dannelse , gennemtrængende Forstand og aabne Karakter . I hans Skrifter ligger Holdepunktet for en varig Indflydelse fra hans Aand , nu da han selv ikke er mere . 1950Olaf Poulsen Han gav med Frodighed Gestalt til mer end een forhutlet Pjalt ; og Narres lidet fine Skik fik Holdning , Aand , ved hans Plastik . Saaledes Stækkethed og Brøst Geniet gør til Øjenslyst . Løjtnant von Buddinge „Genboerne " var det første Stykke jeg saa i København , og jeg husker Olaf Poulsen - Løjtnant von Buddinge med lige saa stor Kraft som var det en Mand i det virkelige Liv jeg havde kendt . Det var en Oplevelse af samme Rang som Mødet med en hvilkensomhelst egenartet Skikkelse . Hvis jeg havde oplevet Frederik den Syvende vilde Erindringen om ham ikke staaet mere stoflig for mig end denne anden nationale Helt , som Olaf Poulsen og Hostrup har været saa lykkelige at digte levende . Jeg er i Stand til at gøre Rede for den Maade hvorpaa Løjtnant von Buddinge formede sig i min modtagende Fantasi , jeg husker nemlig den Figur jeg havde dannet mig ved Læsningen af Stykket , inden jeg saa det . Som Dreng læste jeg Holberg og Hostrup , og det gik mig ligesom Heine , der følte med Don Quixote og tog den bedrøvelige Ridder for Alvor - jeg opfattede baade Erasmus Montanus og Løjtnant von Buddinge tragisk . Erasmus Montanus tænkte jeg mig altid som en misforstaaet og upraktisk Mand , der med lidenskabelig Ironi og staaende alene værger Sandheden - noget som en Søren Kierkegaard . De Opførelser jeg har set har forresten endnu ikke bragt mig bort fra denne Opfattelse , jeg føler at Erasmus maa spilles paa en Gang mere nænsomt og mere blodigt end man gør . Derimod overbeviste Olaf Poulsen mig øjeblikkelig , hvad hans Løjtnant von Buddinge angaar . Jeg havde dannet mig en Forestilling om en høj og mager Mand , Løjtnant - og Postmestertypen , en Mand der ikke er uhæderlig , men som af pinlige Næringssorger tvinges til at blive det ; jeg saa ham gaa langbenet og høflig og alvorlig om i Stykket - ikke Spor af fiffig - jeg tænkte mig ham lidt rødnæset og vandbleg af Mangel , forkommen og valen , men stadig paa en vis Maade reserveret . Og denne svage Stakkel , der kæmper for Livet uden Trumfer paa Haanden , han klarer sig ikke . Stykket handler om hvordan hans kraftesløse Forsøg paa Svindel tilintetgøres af rige og haardhjertede Mennesker . - Olaf Poulsen vendte fuldstændig op og ned paa mine Begreber . Jeg kom til at føle samme Beskæmmelse og grusomme Lystighed som naar man bliver bragt til at le af en stakkels Ven og synes det er Synd , men at det ogsaa er godt , da man ved Gud ikke kan være ham bekendt længere . Er dette nu ikke saa omtrent Løjtnant von Buddinges indre Historie som komisk Figur ? Udmærker den epokegørende Humor sig ikke ved at den forvandler Ubarmhjertighed til 68 UNGT ER ENDNU ORDET Lyst ? Sagen er den at Løjtnant von Buddinge i sin Karakter samler alle de Træk man i Danmark bar over med og næsten holdt af , indtil han udleverede sig selv til det evige Grin . Han gør sig umulig , thi man tilgiver ikke naar man har let . Humor er den overlegne Magt der forløser ved pludselig at hoppe over selve Konflikten . Løjtnant von Buddinges Historie er i og for sig tragisk , men naar man ikke desto mindre morer sig er det et Tegn paa at Løjtnant von Buddinge er forladt af Mennesker . Ligesom en Klovn genkalder Billedet af en Abe , saaledes minder en komisk Figur om et overvundet moralsk Standpunkt . Olaf Poulsen , dette Nøgle af Muskler , er herligere som Løjtnant von Buddinge end den springende unge Hest paa Marken . Der er ikke noget spænstigere i Verden end Olaf Poulsens stolpeformede Ben , han er blodrig , hans Minespil er en Overdaadighed af fyrigt Lune , hans Kraft er altid nærværende som hos en Bold , han er den fortættede Frodighed . Aldrig er en forhutlet og afmægtig Lump bleven udstillet med saa ubændig en Friskhed som naar Løjtnant von Buddinge spilles af Olaf Poulsen . Det er mere end et Bundt jammerlige danske Instinkter , der overvindes i Løjtnant von Buddinges Skikkelse , det er Ungdommens Sejr i Olaf Poulsens Person over en gammelagtig Moral , det er den gavmilde , yppige Styrke der sprænger en Form af Ynk og Forfald . Ingen der har set Olaf Poulsen i „Genboerne " vil glemme hans Maske , særligt husker man Munden under den kummerlige Moustache ; den tykke fremstaaende Overlæbe giver ham Olaf Poulsen som Løjtnant von Buddinge i „Genboerne". OLAF POULSEN 67 Etatsraaden i „En Skandale". Baronen i „Umyndige i Kærlighed", Gamle Ekdal i „Vildanden". et paa en Gang brøsigt og forgræmmet Udtryk , og denne Mine bevarer han , Gud ved hvordan det er ham muligt , gennem hele Spillet . Det er Olaf Poulsens Kunst , at han med en Energi og en Uimodstaaelighed , der virker som Fanfare , omskaber sig totalt hver Gang han faar en ny Opgave . Han er endnu en af hine ægte Skuespilkunstnere der af Guds Naade har faaet Evnen til at illudere ! OLAF POULSEN 69 Evnen til helt at gaa op i en anden Tankegang , et andet Temperament end ens eget kræver Højdemaalet af Karakter og Race , saasandt den er stærkest der føjer sig lettest . Olaf Poulsen har den Oprindelighed der giver ham Raad til at række sig ud over sig selv ; han kan ikke tabe Ligevægten . Han er hel nok til at dele sig , han er rund , ogsaa aandelig talt . Fordi Olaf Poulsen er hel i sig selv kan han forny sig hundrede Gange og hver Gang helt . Han kan give sig hen . Derfor er selve det at han viser sig paa Scenen en Ytring af Geni . Derfor er Løjtnant von Buddinge ved Olaf Poulsens Kunst et Menneskebillede som man kan studere , ligesom man studerer Fotografier af Stjernehimlen med Mikroskop . 1902 Ved Olaf Poulsens Afsked Olaf Poulsen har faaet mig saadan til at le at jeg maatte gaa fra Teatret , jeg forstyrrede Forestillingen , gjorde Opsigt , der var ikke andet for end at gaa . Det var i 1893 , jeg var lige kommen til Byen som Student og skulde se Genboerne . At man kunde være saa morsom laa udenfor min Erfaring , det overrumplede mig , og jeg lo , til jeg fik krampagtige Smerter i Maven , forsøgte at beherske mig , men det var umuligt , og Folk i Teatret , som nok morede sig , men kunde holde Maade , begyndte at vende sig og se paa det unge Menneske i Parterret , der fik Latteroverhalinger , selv naar der ellers var nogenlunde stille paa Tilskuerpladsen . Men da saa Scenen kom hvor Klint er usynlig og raaber „Vogt dig " til Løjtnant von Buddinge , der valser om under alle mulige vanvittige Udtryk for Skræk , da var det ude med mig , jeg blev som Sten paa Maven af Latter , jeg fik Paroksysmer , som jeg blev henne i , jeg maatte værge mig ved ikke at se paa ham , og da jeg forstod dette her ikke gik , listede jeg af uden at faa set Forestillingen til Ende . Senere saa jeg Olaf Poulsen igen som Løjtnant von Buddinge og var nu mindre grøn , saa jeg kom nogenlunde ubemærket fra det ; men Gud hvor var han morsom ! Jeg tror Grunden til den uimodstaaelige Komik i denne Rolle ligger i at Olaf Poulsen genialt har udstyret den lurvede Officer med Træk som hemmeligt gaar En til Hjerte , man synes det er Synd for ham , der hænger dog ligesom en fedtet Tragedie bag Figuren ; ved en Modsætning i Følelsen kommer derfor Komiken til at virke overvældende , simpelthen reflektorisk . Olaf Poulsen gennemfører denne Rolle med en sjælden ani - OLAF POULSEN 71 malsk Kraft , han strutter , bruser , er ligefrem lodden af Inspiration . Jeg , der ellers aldrig kommer i Teatret , bevarer Erindringen om Olaf Poulsen som et stort Naturfænomen . Som Kunstner er han en af de sidste faa der kan give Udtryk for det menneskelige Gemyt hele Vejen rundt . 1916 Olaf Poulsen som Fysiognomiker Til nogle Bemærkninger om „Filmens Filosofi " i „Fra Fristaterne " føjes her en Udflugt paa Fysiognomikens Omraade , kun lige berørt i Anledning af Filmen i Forhold til Teatret , men et nærliggende Emne , hvorsomhelst der er Tale om Scenen og sceniske Virkemidler . Mimik , Udtryksfuldhed , var altid Broen mellem en Skuespiller og hans Publikum . En elementær Evne for Efterligning , at gøre sig til Spejl for en anden Personlighed , ligesom lade den flyve over sig , ligger til Grund derfor . Om livfulde Børn hører man ofte sagt at de bliver da nok Skuespillere , her er man ved Forudsætningerne , et primitivt Anlæg , der ytrer sig i levende Optagelse af Indtryk og Reproduktion deraf med hele Kroppen . Hos vilde Folkeslag , f . Eks . Ildlænderne , hører man om en paafaldende Efterlignelsesevne ; Anlæget lader til at være universelt , men overdækkes hos Flertallet af Hemninger og Overskud i anden Retning . 70 UNGT ER ENDNU ORDET Teatermennesker i Almindelighed tilhører en Type , letkendelig endogsaa paa Gaden , selv om man ikke ved hvem man har for sig , ved noget markeret og øvet i Trækkene , et Gummielastikumsansigt taler man om populært . Der er Grader indenfor Faget , Komikeren , Gøgleren , og hans barberede , brugte Maske tager man ikke fejl af , men ogsaa de store fremragende Karakterskuespillere lader sig kende paa det gennemarbejdede , ligesom hævede i Fysiognomiet : Coquelin , med de om Akromegali mindende Træk , Kainz , mere forfinet , men stærk og potenseret i Trækkene ogsaa han ; Typen er hos alle Skuespillere beslægtet , det er Ansigtet , Værktøjet , de arbejder med . Navnet Gøgler burde ikke være et deklasserende Ord , tværtimod , at agere , at gøre sig om i Billedet af enhver tænkt Personlighed , og at illudere sig ind paa et Publikum , er ingen ringe Kunst . Stjernekomedie er jo straalende , Favoriten der spiller sig selv , i diverse lette Forklædninger , men det hænder at man taber Stjernen af Syne til Fordel for en beskeden Birolle , hvori der spilles Komedie . Dette som Indledning til nogle Ord om Olaf Poulsen som Fysiognomiker ; man har nærmet sig ham hele Tiden under Definitionen af Mimikens Kunst . Han var Mimiker , Forvandlingskunstner , Gøgler , i ædel , eminent Forstand . Hans Geni vilde have berettiget ham til et Verdensnavn , hvis ikke Sproget havde sat ham Grænser , og hvis Den pantsatte Bondedreng". 72 UNGT ER ENDNU ORDET Klatterup i „Recensenten og Dyret". ikke Skuespilkunst , ligesom visse Organismers Farver , slukkes ved Kunstnerens Død . OLAF POULSEN 73 En Række Fotografier af Olaf Poulsen i hans forskellige Roller eksisterer efter ham , de skal lægges til Grund for en kort Værdsættelse af ham som Fysiognomiker . Noget teaterhistorisk Bidrag tilsigtes ikke , eller et Strejftog ind paa dramaturgiske Enemærker . Forfatteren har ikke set meget Teater og forbeholder sig afsides Anskuelser derom , men Olaf Poulsen maatte man se , i sin Tid , han var et Teater for sig , ene Mand , uforglemmelige er de Indtryk man modtog af hans Frodighed og Finesse som scenisk Imaginator . En af mine første Oplevelser i det hele taget , da jeg kom fra Provinsen til København , var at se „Genboerne " , og endnu henimod et halvt Aarhundrede efter staar Forestillingen for mig som et Nøgleindtryk af København og intim lokal dansk Kultur , en Side deraf ; ingen Udlænding vilde have Betingelser for at se andet i den gamle Studenterkomedie end en lunet , burschikos Farce . Men Hostrup skar i Sulet , en Rem af Huden i dansk Karakter , da han skrev „Genboerne " , en antiromantisk Figur , grummere blottet end de fleste gør sig klart , fordi man staar Tilfældet for nær . Stykket har faaet det uforgængelige over sig ved Olaf Poulsens Menneskefremstilling deri . Ser man nu paa Fotografiet af Olaf Poulsen som Løjtnant von Buddinge , det allerede underfundigt harcellerende Navn , slaar det at alene Masken og Udtrykket foran Kameraet som i 74 UNGT ER ENDNU ORDET eet Klip forraader hele Figurens Karakter . Det hemmeligt tragiske i Rollen kommer endda mere til sin Ret her end under Spillet , hvor Indtrykket , som man erindrer , opløstes af for mange Løjer , en Proces der har fortsat sig , mere og mere vistnok i senere Fremstillinger , de komiske Sider helt i Forgrunden . Men paa Fotografiet føles Rollen som et Dokument der ikke kan løbes fra : den brovtende afdankede Militær , halvgammel , det ogsaa , der søger at gøre sig Fordel af et tvivlsomt Standsprivilegium , for at bjerge sig i Land i et borgerligt , bemidlet Milieu , men ikke kan skjule hvad der stikker bag Martialskheden , Armod , Forhutlethed , som har bragt den venneløse Ungkarl ind paa Plattenslageriets slet kamuflerede Bane . Stykket har et historisk Perspektiv , som næppe har større Betydning for Nutiden , efter at Studentens sociale Triumfer er bleven afløst af Kobbersmedens Opstigning . Den Figur Olaf Poulsen skabte skal her ses som det psykologiske , om man vil naturhistoriske , Stykke mimiske Kunst den bevarer . Med en enestaaende Sikkerhed er Figuren opfattet og udleveret , ved en Maskering hvor Skuespilleren til Fuldkommenhed har omskabt sig i et helt nyt Individs Lignelse , saadan som Løjtnant von Buddinge staar der , med en militær Holdning , der er bleven til Pose , en ekstravagant Benstilling , i den lange Uniformsfrakke , som skiller ad over en temmelig vulgær Mave , og med den ene Haand paa Napoleons Vis i Barmen , den anden bevidst i Siden , Feltherre over det hele , men gennempræget af Upaalidelighed , med det usunde , opdunsede Hoved , OLAFPOULSEN 75 Halvskaldetheden , i Forbindelse med den nedgroede skumle Haarvækst i Panden , den hængende Knebelsbart , og de stirrende , forløjede Øjne under ophejsede Bryn : Brøsigheden og Forsumpningen , en Person hvem Omstændighederne har gjort til Falskner , men uden Held en Gang ; og saa dog trods alt et Medmenneske i Nød , en Ensom , en gammel vildfaren Han , som forgæves søger ind i Flokken og jages ud igen med Latter af Ungdommen . Nederlaget er som stemplet paa ham , den forgræmmede , bitre Mund , hvor Overlæben er tyk , som man kender det fra uartige , ofte straffede Børn , Kummer og Forhærdelse blandet sammen . Manden har lidt , i een Henseende er han ægte , Smerten der stikker i ham , under Forfaldet og Bravaden . Dette Træk er en genial Skuespillers Fund . Og der hører Energi til at fastholde Minespillet med den udskudte , forgræmmede Overlæbe hele Stykket igennem . Saaledes dannede Olaf Poulsen sine Karakterer , i Overensstemmelse med Naturen , Udtryk og sjæleligt Indhold gaaet op i en Enhed . Det stik modsatte Træk anvender han i en anden Rolle , hvor Karakteren kræver det , en fremskudt Underlæbe , gennemført med ubegribelig Udholdenhed saalænge han er paa Scenen , nemlig som Etatsraaden i Otto Benzons „En Skandale " hvor det den Gang endnu intakte københavnske Bourgeoisi er taget paa Kornet . Denne fremskudte kødelige Underlæbe , der ser ud som om 76 UNGT ER ENDNU ORDET mange Østers er passeret ind over den , giver hele Manden , en Gang en sanselig og selvgod Nyder , pirrelig og larmoyant , nu da Alderen gør sig gældende , og et Livs Middage har efterladt sit Præg af sur Fedme , fysisk Melankoli , som hos gamle syge Hunde , hver Gang han med sine ødelagte Organer skal klæde sig i Kjole og Hvidt , med Ordener , til en ny Middag . Nogle faa husker de Bourgeoisimiddage , endnu omkring Slutningen af forrige Aarhundrede , hvor man kunde faa et famlende Frimurertegn i Haanden af en gammel betitlet , aareforkalket , stivdrukken Herre , hvis Navn man siden , som om en Evighed var gaaet , har kunnet se paa et kostbart Mausoleum ude paa Frederiksberg Kirkegaard . Typen er nu død ud , selv København har ikke flere af dem . Men Olaf Poulsen satte det sammenspiste København et Minde i den gamle værkelige Etatsraad , for hvem Nydelsernes Bæger var bleven til Galde . Det kan se ud som om Olaf Poulsen har hentet Impulser til Masken , Underlæben og den polstrede Figur , fra Portrætter af Oehlenschläger , og københavnske Traditioner om ham , Forestillinger der var Københavnerne lig , de kunde ikke se andet i deres store Digter end den selvgode forspiste Konferensraad man med Slutninger fra Selskabet man selv tilhørte formodede han havde været . Olaf Poulsens Maske giver saa meget mere at tænke paa . En lignende Figur , grebet lige ud af Selskabet i Christian IX ' s København , skabte Olaf Poulsen i Topsøes Stykke „Umyndige i Kærlighed " , Baronen og Levemanden , i en tidligere Form . Billedet af ham , hvor han med chapeauclaque i Haanden , i et Interiør med Klunker og Antimakassar , studerer sin belagte Tunge i Spejlet , som ved samme Lejlighed røber hans hvide Slips , effeminerede Pandehaar og hule udlevede Øjne , giver som i een Situation , komponeret sammen med ubarmhjertigt Vid , hele Selskabet og Tiden . En anden Nuance , i en anden Sammenhæng , men ogsaa en afsløret Ruin , Datidens Forfald , som den blev skildret af Datidens Revsere , foreligger i Olaf Poulsens Fremstilling af Gamle Ekdal i „Vildanden " , fra Ibsens Side en uhyggelig Studie over en gammel senil og ansvarsløs Fantast , Offer for en vis lyrisk Gaaen i Spaanerne , der følger med provinsiel Isolation . Ingen , hverken Digteren eller Skuespilleren , har skaanet Staklen . Maskeringen , saadan som den er bevaret paa et Fotografi , leverer et slaaende Bevis mere for Olaf Poulsens sjældne Indfølingsevne og den haarfine Træfsikkerhed hvormed han sammenstillede sine fysiognomiske Virkemidler . Alle ovennævnte Roller skildrer Typer fra samtidig dramatisk Literatur ; de viser Olaf Poulsens moderne Intelligens og robuste , rammende Forvandlingsevne . I den klassiske Komedie , Holberg og Romantikerne , fejrede han Triumfer i Traditionens Stil , overalt udfyldt med den rotunde , spænstige Fysik og det ubetalelige Minespil der var de personlige Gaver han medbragte . Gydt i samme Form , men med vidt forskellige Nuancer , var de Figurer hvormed han henrykkede Publikum gennem næsten to Menneskealdre , hans 78 UNGT ER ENDNU ORDET Henrik i Holbergstykker , trivelig og med Smørhul i Kinden , det ene Øje knebet i , forslagen , skalkagtig , fuld af Kunster , og ikke en ond Blodsdraabe , dansk folkeligt Sindelag fra den sundeste Side ; som den pantsatte Bondedreng , en Okse af et Individ ude fra Sjælland , velnæret og himmeluskyldig , kommen lige fra Stalden , med Nathuen , og i Bindeærmer , vel nok et Nummer hentet snarere fra Marstrand end fra Naturen , men i hvert Fald et Stykke plastisk Teater . Indkøbenhavnsk og vrøvlet , en virkelighedstro Karikatur , var han som Klatterup i „Recensenten og Dyret " , en sorgløs , vennesæl , lidt bepimpet , nu uddød Slægt , hvis smaaborgerlige Horisont havde sit Ekspansionssted paa Dyrehavsbakken . Rotund , dansk , aaben og glinsende , med et grundtvigiansk Præstepræg over sig , var han som Birkedommer Krans i „Eventyr paa Fodrejsen " ; den levendegjorde Vesterhavsfisker med Harmonika og Gildeshat paa Hovedet , huldsaligt smidskende , som Ole Rass i „Strandby Folk " . Totalt forvandlet krøb han paa Scenen som Faldsmaal , i „Gulddaasen " , en sølle snusket Fyr , hvem Usselhed har gjort til Tyv , og som maa aflevere sit Rov , krummende sig som en Orm der er overgydt med Skedevand . I Sandhed intet menneskeligt var Olaf Poulsen fremmed . Er han her sammenkrøben og med Siden til , som ude i en bitter Vind , saa staar han i en anden Rolle , Dyrlæge Blase i „Kjøge Huskors " lyslevende med hele Facaden til , skrævende , med hævet Flaske og ævlende Mund , ikke Tvivl om hvilken Kulturtype han hører til . Olaf Poulsens Repertoire er saa stort at end ikke alle Roller huskes . OLAF POULSEN 77 Kun et begrænset Udvalg , nok til at karakterisere Olaf Poulsen med vekslende Masker som Fysiognomiker , er her skildret . Flere andre betydelige Roller er ikke omtalt . For Aar tilbage samlede jeg Fotografier af Olaf Poulsen i hans Roller med den Hensigt at anvende dem , ikke netop som teaterhistoriske Dokumenter , men alment , som Materiale værdifuldt for Fysiognomiken som Videnskab . Det klassiske Værk paa dette Omraade er Darwins „Expression of the Emotions " , et Højdepunkt ikke siden naaet . Her i Landet har vi haft et Bidrag i Schacks „Fysiognomiske Studier " , der dog kun beskæftiger sig med overfladiske , vilkaarligt tillempede Analogier mellem menneskelige Typer og Dyr ; siden har ingen drevet Studier paa dette Felt . Fra et bredere æstetisk Synspunkt har jeg i spredte Anledninger nærmet mig Undersøgelser i denne Retning , hvor Forholdet mellem Udtryk og Sindstilstand , Form og Sjæl , lod sig efterspore . Antydningsvis er Metoden anlagt her med Olaf Poulsen som Udgangspunkt . Det fysiognomiske har altid noget svævende , beroende paa det øjeblikkelige Indtryk af en Bevægelse . Men hvor et varieret fysiognomisk Udtryk er bleven fikseret af en stor mimisk Kunstner for Fotografen , mens det psykologiske Korrektiv dertil staar til Raadighed i den literære Kilde til Figurerne , foreligger der for altid , for andre Slægter at tage op , et Magasin for Forskning af Sammenhængen mellem Udtryk og Karakter . OLAF POULSEN 79 Det er en magisk Kunst , som man undertiden kan danne sig en Forestilling om paa Teatret eller i Filmen , naar en stormende Latter udløses paa Tilskuerpladsen blot ved en Ansigtstrækning paa Scenen , en mimisk Kortslutning , der paa lykkelig Vis slutter Strømmen mellem en Menneskefremstiller og et Publikum . Olaf Poulsen besad denne magiske Evne i en sjælden , uforglemmelig Grad . 1939 80 UNGT ER ENDNU ORDET Portal til Danmark Skulde man give en udtømmende Forestilling om dansk Natur gennem et Kunstværk , og maatte indskrænke sig til et eneste , kunde Valget kun falde paa Lundbyes store Billede „En dansk Kyst " , som er at se paa Galleriet . Det er malet i 1843 , for nu 90 Aar siden ; ingen Kunstner lige indtil vor Tid er kommen dansk Natur nærmere . Billedet tør siges at være det monumentaleste , saavel ved det centrale i Motivet , som ved Udførelsens Storhed , der findes i dansk Landskabskunst . Tænker man sig en Udlændings første Indtryk af Landet , naar man kom til det ad Søvejen , vilde det dækkes som en Generalnævner af Lundbyes Kystbillede . Danmark kunde ikke males uden som en Forening af Land og Strand . I de danske Somre , den Dag i Dag , hvor Befolkningen søger Kysterne , ved Badestederne , som oftest i Naboskab med en eller anden Grusklint ud til Søen , hvor Landet er brækket af , Grundformationen af det danske Landskab , maa man Gang paa Gang tænke paa Lundbyes store Kystbillede , en skovbevokset Klint ud til en Strand , intim dansk Natur , som ikke har 82 UNGT ER ENDNU ORDET forandret sig væsentligt siden Billedet blev malet . Naar en Sommer er gaaet , og man vender tilbage fra et Landophold til Byen , og af en naturlig Trang søger Museerne igen , for at sammenholde sine lagrede Indtryk med andres , standser man foran Lundbyes Billede og faar givet igen den Sommer der er svundet , Summen deraf , i en staaende Sublimering , alle Somre . Maalet for et Billedes Værdi er hvor meget det har af Erindringen om en Ting , naar Tingen ikke er for Øje mere . Et Stykke Natur der ikke netop er nærværende , og saa et Billede deraf , er lige stillede for Tanken . Lundbyes Kystbillede har en saadan Kvalitet , det er et stort Naturindtryk , tonet over i Erindringen . Totalindtrykket af dansk Natur , som bliver tilbage af alle Somre lagt sammen , kommer til Ro i Betragtningen af et Kunstværk som Lundbyes store Kystbillede . Det er som en Portal ind til Danmark . Det er mere end et Maleri , det er en Kærlighedserklæring , og Kunstneren var mere end en Maler , han var en Seer og Bekræfter . Foruden et umiddelbart Skønhedsindtryk indeholder Billedet Grundelementerne af Landets Historie , dets Tilblivelse og Placering som Land . En Analyse af Billedet er som en Rejse ind til Landet , Introduktion til en Danmarks Beskrivelse . Motivet er sjællandsk , men kunde , med Nuancer , være hentet fra en hvilkensomhelst af de danske Øer , eller fra Østjylland , de danske Indhave og Fjorde ; Vestkysten derimod ud til Havet , Klitterne , har en anden , strengere Karakter . Det er den PORTAL TIL DANMARK 83 beskyttede Strand , saadan som den er ved Isefjord og Roskildefjord , af en egen inddansk Ynde , solet og sommerlig , med et fint , smilende Bølgeslag , den venligste Natur , som den er naar man er glad for den , en dejlig Dag , Hjertet af Danmark . Andre Ekstremer for sig , til deres Tid , her er det det ublandede Lykkeindtryk , som er søgt gengivet . Det er jo ingen stor Natur , den danske . Men Dimensionerne ligger i Følelsen . løvrigt , det har noget kommunt , utilgængeligt for Oplysning , vedholdende at vurdere det ene Land i Forhold til det andet , som om et Sletteland kan gives Karakter i Forhold til hvad det har af Bjerge ! Værdi har et Land i sig selv , vel forstaaet af den Befolkning der er født deri og vokset sammen dermed . Storslaaet Bjergnatur for sig , en uudtømmelig Rigdom for Sindet ogsaa der , Lavland med Græsser og Skov ud til Kysten for sig ! Imponerende Udfyldning i Rummet , Linjer i Højden , har Lundbye naaet ved at male en Klint , nær ind paa den , skønt den vel ikke er højere end et fire Etagers Hus . Den gør endogsaa Indtryk af at være i en Slags overnaturlig Størrelse , Apoteosen af en Klint , en Udvidelse i Sindet hos Maleren , mens han stod overfor Opgaven . Den virkelige Storhed i Billedet ligger imidlertid ikke i Skildringen af en Klint , det er den elementære Naturopfattelse deri , det svulmende Indtryk af Lyset , Højden og Dybden i Rummet , Indbegrebet af hvad man mener , naar man taler om at være under „aaben Himmel " . Billedet handler i Grunden om Dagslyset , Dagen , det forestil - 84 UNGT ER ENDNU ORDET ler at se . Det har noget soleklart , den Maade hvorpaa det er opfattet , erindret og gengivet . En dyb Evne for Simpelhed ligger til Grund derfor , Ingenting mellem Øjet og Naturen . Dagen , Himmelblaaet , Søen , Lyset og Luften , Skyerne , Stunden , er indfanget paa dette Lærred , som giver Indtryk af mange Kubikmil , en stor solet Blaahed , i alle tre Dimensioner , Aabenhed , Afstande , langt til Væggene , Udstrakthed , og ingen Ende paa Himlen , saadan som Sjælen er i det danske Landskab og den danske Sommer . Et Selvportræt , tegnet da Maleren var 22 Aar gammel , viser ham fra en anden Side end de almindeligt kendte Lundbyeportræter med Nisseskægget . Det store Billede er malet da han var omkring de 25 , en ung Dreng ; Tegningen viser Seeren , et Par uundgaaelige Øjne , som er rettet lige ud af Billedet , magisk opmærksomme , næsten hypnotiserende Øjne . Blikket undergaar en Forstærkning , naar en Maler observerer sig selv , men her er Blikket og Holdningen typisk for selve Synsfunktionen , det er Iagttageren iagttaget . Af dette gennemtrængende , sporende Blik slutter man sig til hvordan Forbindelsen er kommen i Stand mellem hvad Lundbye saa paa og saa hans Tanke : ved at optage Indtrykket og fængsle det i sig saa længe at det endte med at skyde enhver gængs Forestilling ud , til Fordel for hvad der virkelig var at se . Saadan har han gennemskuet sit Motiv , inden han begyndte at male . Hvorfor netop Lundbye , en uskyldig lille Mand , havde denne Sekraft , som forekommer saa sjæl - PORTAL TIL DANMARK 85 dent , kan ikke oplyses . Oprindelighed unddrager sig Forklaring . Portrætet tjener til Illustration af den biologiske Sammenhæng mellem de højere frigjorte Aandsevner og saa selve Øjets Udvikling som Organ . Som Udbyttet af en Synsfunktion udmærker det store Kystbillede sig ved en mærkelig Klarhed og Gennemsigtighed i Farven , Naturens egen . I Virkeligheden var Lundbye jo allerede her forud for sin Tid , i Bestræbelsen efter at bryde med den mørke konventionelle Galleritone , som senere Generationer , Impressionisterne , ad anden radikal Vej befriede sig for ; man opgav at gaa i Enkeltheder for at fastholde det øjeblikkelige Indtryk , Situationen under aaben Himmel , malet paa Stedet ; Lundbye var udførlig , han gav baade det ene og det andet . Det store Billede har hele Impressionens Friskhed , er Dagslyset selv , senere Maleres store Bestræbelse , endda det er malet hjemme i Atelieret , ved Hjælp af Studier og efter Hukommelsen , Lundbye kunde det . Det har alt hvad man nu forlanger af et Billede i Retning af Lyshed , et Udtryk som Lundbye allerede bruger selv , saa han har vidst hvad han vilde . Men det har jo ikke noget polemisk i Formen , som Beskueren maa over først for at komme til Indholdet , det gaar lige ind i Øjet . Foruden den uskadte Impression virker Billedet ved sin Færdighed . For sin Tid var det endda summarisk malet , med Vægt lagt paa Helheden . Udførlighed , Færdighed er under Interdikt nu . Kan det taales , 86 UNGT ER ENDNU ORDET naar Billedets Opgave , at bevare Lys og Luft , naturlig Farveholdighed , iøvrigt er løst ? Virkningsfuld er den perspektiviske Komposition , Klinten i skraa Forkortning , det samme Motiv to Gange gentaget , i stor Maalestok i Forgrunden , mindre i Mellemgrunden , begge Steder med Skov som gaar ud imod Randen af Klinten , og med en Port imellem , hvor Sletterne , som fører ind i Landet , viser sig . Med denne understregede Karakter har Danmark altid aabnet sig ud imod Søen . Baggrunden ligesom indkredser Horisonten , med samme Art Natur i det Fjerne , Klinter ogsaa der , men med Facaden til , og Skov ovenover . I Kimmingen yderst ude to Vejrmøller og en næsten ukendelig Luftsilhuet af Roskilde Domkirke . Blikket er bragt til at løbe et Herred rundt , langs Kysterne omkring en Fjord . I Belysningen er en vanskelig Opgave løst . Det er højt Dagslys , men en stor Del af Billedet ligger i Skygge , hele den lerede Klint , en duftig , fugtig Skygge , som svaler Øjet , uden at tilhylle noget af det sete . Til højre i Forgrunden bryder aabent Solskin igennem i et bredt Bælte ned ad Skrænten og illuminerer Marehalmen og den lave Forstrand . Forhjørnet af Billedet med den store nedfaldne Jordklump og Rødderne af et Træ ligger i Skygge ; Lys falder derimod i Mellemgrunden oppe paa Sletten . Fordelingen af Lyset fremkommer ved at der er Skyer paa Himlen , som kaster store Skygger ned paa Landskabet : lunefuldt , dansk , briset og kvæget . Himlen er ganske særlig delikat og gennemført malet ; „Luf - PORTAL TIL DANMARK 87 te " var Lundbyes Force . Skyerne staar i tre Niveauer , øverst Fjerskyer , det sarteste hvide imod Himmelblaaet , nedenunder store Klodeskyer , og derimellem en lavtgaaende røgfarvet Sky , som en Ko paa Himlen , Rummet springer ud og faar Dybde derved , som man kender det fra en typisk dansk Sommerhimmel . Nedenunder ligger Fjorden kraftig blaa , med klare grønlige og lila Bælter i , gennemskinnet Saltvand . Hele Billedet er Blaat i Blaat , holdt i den lyseste Tone , luftigt og solet . Kun uegentligt er det et Udsnit af Virkeligheden , det er komponeret , med Anvendelse af Studier hentet fra flere forskellige Steder , f . Eks . de fritstaaende , forblæste Træer oppe i Udkanten af Skoven , Tegningen dertil er dateret Vinderød Skov . Til selve Skrænten har man et Forarbejde fra Jægerspris , det rent naturalistiske Udgangspunkt ; en Sammenligning viser hvor Motivet er vokset under Udarbejdelsen . Et Idealbillede kunde man tale om , hvis Motivet var vilkaarlig forskønnet ; det er snarere sammenbygget , og Resultatet er bleven Typen , som er hævet over i det almene . Som Billedet hænger anses det for en national Skat , og er det . Billedet har et stille Liv , som taber sig i Sommerdagens Storhed , oppe paa Skrænten gaar der Faar og en kvindelig Figur , nogle Køer er spredt i Strandkanten ovre paa den anden Side , med en Hyrde . To fjerne Sejl ses paa Fjorden . Netop saa lydløs er Dagen ude i Naturen . Midt i Billedet findes en kuriøs Staffage , en Kærre som det ene Hjul er gaaet af , mens Kusken 88 UNGT ER ENDNU ORDET med Ryggen til og et bart solbleget Haar taler med en Jægersmand . Det tidsfæster Billedet , Lundbyes Tid . Ellers kunde Sceneriet have set nøjagtig saadan ud i Middelalderen , naar fremmede Skippere kom ned igennem Roskildefjord , Porten ind til Sjælland , med Kurs imod Roskilde . De store nedfaldne Sten i Strandkanten og den aabne lerede Skrænt , hvis Dimensioner er maalt ved en nedstyrtet Gran paa Midten , fortæller Landets Oprindelse , diluviale Aflejringer , som hele Landets Overflade bestaar af . Lundbye var ikke Geolog , men da han gjorde Rede for Naturen som han saa den rummer Billedet en Type , set ogsaa fra et geologisk Synspunkt . Skoven , som aabner sig oppe paa Skrænten , er gammel dansk Storskov , af Karakter som Dyrehaven , med kuplede Bøge , eller som , i større Format , paa Møen ; vage arvede Instinkter rører paa sig ved Indgangen til gammel dansk Skov . Besøger man Skrænten , hvorfra Motivet er taget , i Færgelunden ovre ved Jægerspris , Kitnæs , besøger man den nu vil man finde den totalt overgroet med Træer helt ned til Vandet , ikke til at faa Overblik over som Skrænt , men den er der endnu . For en Del Aar siden , da jeg passerede den , stødte jeg paa en mindre Køkkenmødding , synlig som et Lag af skalblandet Jord tværs over Stien . Flere Spor af Bopladser findes her , som saa mange andre Steder rundt om Kysterne ved Roskildefjord , en Lomme hvor Stenalderfolket har hygget sig , inde ved Brin - PORTAL TIL DANMARK 89 kerne , hvor der var Kilder og tyk Skov at forvare sig i . Deres Hytter har ligget i Skovbrynet ogsaa her paa Kitnæs . I det lille Kulturlag fandt jeg en Hestetand , af en lille , forhistorisk Type . Vildhesten , Stamfader til vore første smaa Heste her i Landet , som til den islandske Hest , har vrinsket ogsaa her . Hesten paa Lundbyes Billede , hvad er det for Resten for en lille honningfarvet en ? Vil man ind paa en almindelig Danmarksbeskrivelse , Befolkningens Historie , fra de første Begyndelser , som man har Kilderne til i Arkæologien , en Arbejdets Historie , og man som med eet Signet vilde give et Begreb om Landet , kunde man ikke slaa ned paa nogen mere dagklart lysende Introduktion end Lundbyes store Kystbillede . 1933L. A . Ring Sidste Gang jeg saa ham , var for allerede en Del Aar siden , da vi var et Selskab paa en Udflugt et Sted i Sjælland , noget , der skulde beses ; det sidste Stykke maatte vi gaa , og det blev L . A . Ring for langt . Han var daarlig til Bens , han bad os da om at faa Lov at vente , til vi hentede ham paa Tilbagevejen , og det blev det da til . Idet vi gik videre , sænkede han sig ned i de høje Græsser og vilde Blomster lidt oppe paa en Skrænt og blev siddende der med et Udtryk for den dybeste Tilfredshed . En uendelig stille Varme . Det var godt nok for ham at være i Naturen selv uden Ærinde . Jeg vil mindes ham saadan , siddende midt i en dansk Mark , uden noget andet Ønske end at sidde der . Taknemmelighed var nok det sjældne i ham som Menneske og som Kunstner . 1933Christian Engelstoft og Kai Nielsen Naar man skal til at sige noget om Engelstoft , hvad han er for en Mand , og hvad han betyder , som det er nødvendigt nu han bliver 60 og skal fejres og sættes paa Plads , Nekrolog i en mild Form , saa opdager man at Karakteren for Engelstofts Vedkommende træder bedst i Relief , hvis man sammenligner ham med hans gode Ven i sin Tid , Billedhuggeren Kai Nielsen . I det lykkelige København før Krigen , der nu begynder at ligge legendarisk langt tilbage , havde de to fundet hinanden , som et Par der ofte saaes sammen og havde megen Glæde af hinanden , uagtet de var de størst tænkelige Kontraster . Paa det store Gruppebillede paa Faaborg Museum , der forestiller dem der var med til Museets Indvielse , malet af Peter Hansen , vil man genfinde dem begge . Og sorgløse unge Aar kommer tilbage i Tanken , naar man mindes alle dem paa Peter Hansens Billede , hvoraf en stor Del nu er døde , og den ukompromitterede Tid før Verdenskrigen . I den boltrede Kai Nielsen sig , endnu i Begyndelsen af sin rask opstigende Karriere , og i hans Omgivelser fandt man Engelstoft , den Gang fuldstændigt den samme Mand som han er nu . Faa er begyndt saa helt sig selv med det samme , og har forandret sig saa lidt , som han . Fælles for Kai Nielsen og Christian Engelstoft var noget i Lunet , samme Element de havde hjemme i , noget ufortrødent og folkeligt , Erfaringer fra brede Lag de begge var fortrolige med . Men ellers var de lige saa forskellige som f . Eks . Don Quixote og Sancho Panza . Det er dog ikke netop den Sammenligning der passer paa dem , Kai Nielsen var ingen Don Quixote og Engelstoft aldeles ingen Sancho Panza . Følgeskabet og Modsætningen mellem dem leder Tanken længere tilbage , med en dybere Sammenhæng , til Antiken , til det gamle Grækenland . Samme Forskel som den der gjorde sig gældende mellem Apollo og Satyrverdenen , mellem Alkibiades og Sokrates , samme Forskel , der dog i begge Fald var af et hellenisk Udspring , forbandt Kai Nielsen og Christian Engelstoft . De der har kendt Kai Nielsen fra de Aar han dukkede op i København og begyndte at gøre sig bemærket vil erindre at han forbavsede mange som Idrætsmand og blændende Person , endda mere end som den unge Sejrherre paa Udstillinger , med et helt nyt Greb paa Billedhuggerkunst , de nu allerede saa klassiske Kai Nielsenske Piger . Han kom ind til Hovedstaden fra en meget beskeden Oprindelse , med en hel Del af Svinedrengens Lykke , Forslagenhed og et altid ynglende Hoved ; han var noget af en Eulenspiegel , havde passeret Haandværkerstandens Regioner og bevarede hvad den har af Liv , Svendenes Saftighed ; men han stræbte højere . De der husker Kai Nielsen synes endnu de kan høre det lille Gadedrengepift han for - CHRISTIAN ENGELSTOFT OG KAI NIELSEN 93 maaede at frembringe mellem Tænderne , det forkyndte fiffige Opdagelser han gjorde , kærkommen Indsigt , hilst med en sagte Fløjten : saadan saa Verden altsaa ud , og saadan skulle den erobres ! Op igennem alle Klasserne , og paa Toppen af dem , det var det han var ude efter ! Til at begynde med tilegnede han sig i hurtig Rækkefølge den ene Sportsgren efter den anden , ekscellerede som Roer , Bokser , Rytter ; og det betød mere for ham end almindelig Adspredelse , han var ikke paa Forhaand udrustet med nogen overdaadig Fysik , tværtimod han havde gennemgaaet en Fattigmandstuberkulose og bevarede et Fuglebryst som Minde derom , han havde kendt haarde Trængselsaar , det var ved ren Viljekraft og en Standard indenfra han oparbejdede sit Legeme . Han var Plastiker af Gavn , talte selv om Nødvendigheden af at „modellere sig om " , han greb i sit eget Ler , i Bevidstheden om at en rask Billedhugger først maatte blive en rask Mand . Ligesom hos Svinedrengen stak der en Prins i ham . Han var en Græker . Paa Højden af sin Kraft havde den lange lyse Fynbo virkelig noget af Hellas over sig , den græske Ynglingeskikkelse , foruden det gode Hoved og den Formevne der var Grækerne medfødt . Naar han og Engelstoft blev Venner var det ikke paa Sportspladsen de fandt hinanden . Idrætsmand , det vilde ingen falde paa at kalde Engelstoft . Saa man ham ved Siden af den trænede Billedhugger og Atlet maatte man tænke paa en af de smaa overskaarne Filosoffer med en Toga spændt over Maven Antiken har overleveret os Skulpturer af , smaa skævøjede Gnomer , 94 UNGT ER ENDNU ORDET som samlede Tilhørere om sig i Athens Buegange , Peripatetikere og Moralister , fra Diogenes og op til Sokrates . Gymnastikere var de ikke , som de unge blaaøjede Efeber , men de var veltalende , vidste noget ; den oprindelige Betydning af en Gnom er netop en lille een , som ved noget . Et generende Vid udgik fra dem ; de opfandt Satiren . Hellas vilde ikke være Hellas uden dem . Som saadan en lille Satyrskikkelse , med en Stoikers Sjæl , virkede Christian Engelstoft ved Siden af Sportsmanden og Evadyrkeren Kai Nielsen . Den ene havde noget den anden ikke kunde undvære . Af sig selv fandt en Udveksling Sted hos de to , Engelstoft solede sig i den Vitalitet der udgik fra den overdaadige Frembringer i Leret , og Kai Nielseen paa sin Side uddrog lærvillig hvad han havde Brug for af Engelstofts Dannelse . Med den forhenværende Malerdrengs Kundskaber stod det skralt til , men Tilegnelsesevne savnede han ikke ; en skattet Station paa hans Vej , Berøring med Aand og Viden , var ham Engelstoft . Med den sokratiske Ironi der er Engelstoft egen har han selv villet reducere sin Dannelse til at han i sin Tid dumpede til Artium . Han havde dog lært hvad man lærer til den . Med eller uden Eksamen , han har vidst nok til at indrette sig i det intellektuelle Niveau der strækker sig fra Antiken op til hvad vi nu forstaar ved en Akademiker . Begrebet er en Gang afledet af den Lokalitet hvor Platon lærte . Hertil kommer Traditionerne fra en gammel studeret Slægt ; saa det er en af Engelstofts Vit - CHRISTIAN ENGELSTOFT OG KAI NIELSEN 95 tigheder at han gaar for Proletar og havareret Student , skønt Sandheden er den at han vel har skrevet om Proletarer , men har mere Opdragelse og er en overlegnere Aand end de allerfleste der pynter sig med Eksamensbeviset , og ikke har andet . Den Udrustning man møder med fra Naturens Haand betinger den Taktik man anvender overfor Tilværelsen . Noget forsvarsløst i hele Engelstofts Placering har foranlediget ham til at indkapsle sig i en Legende , en Undskyldning for at han overhovedet eksisterer . Som en lille grimasserende Original har han faaet Lov til at passere . Men bag Grimassen røber sig undertiden , for den der kan se det , en myndig , ganske upaavirkelig , suveræn Karakter . Den lægger sig for Dagen i hvad han har skrevet . Stofvalget har været betinget af hans Kaar , Tilværelsen længst nede , i en By ; han har skullet være morsom , pudsig , har gjort alle Indrømmelser , men i Formen , som Kunstner , har han været det egensindigste Menneske . Det umiddelbare , øjeblikkelige Ordvalg er hans Form , han virker ikke med Sproget , men med Udtalelsen , en portrætlig Gengivelse af hvordan Folk udtrykker sig . Han skal heri ligne H . C . Andersen , en Sammenligning han jo ikke har undgaaet ; men der er dog den Forskel at H . C . Andersens Udtryksmaade er hans egen , hvorimod den hos Engelstoft er andres , et Indlæg af et Milieu , hvor Engelstoft selv er traadt tilside , skønt han tilsyneladende identificerer sig med sit Stof . Fordi han skriver om naive Mennesker er han dog ingenlunde naiv selv , saadan som 96 UNGT ER ENDNU ORDET H . C . Andersen var det . Hans Milieuskildringer faar noget fritstaaende , et Samfundslag der er bleven hørt , men hverken vejet eller dømt . Parti , Tendens er udrenset af Engelstofts Produktion . Hans Fremstilling virker ofte paa en ligefrem tænderskærende Maade , Naturens egen Grusomhed , uagtet Engelstoft er det ømmeste Menneske . Han kommer fra et Menageri og har været forfærdet , men har ogsaa moret sig , af det er der bleven et Aftryk i hans Bøger . De er korte . Skulde man karakterisere hans Stil vilde man bruge et negativt Udtryk om den , den er ubred . Men det gør den varig . Læser man Ting af ham nu , efter næsten en Menneskealders Forløb , er man slaaet af hvor friske , ganske uberørte af Tiden de virker . Af næsten al Literatur bliver der kun en Essens tilbage , Resten er ulæselig ; Engelstoft har fra første Haand udvist Resignation og været kort , hans Bøger er kun Essens . Og det de handler om , menneskelig Natur , forbliver nogenlunde uforandret . Naar man bliver 60 skal man ikke høre Ubehageligheder . Engelstoft er elsket af alle , og med Grund . End ikke Misundelsen kan naa ham , han har ikke udfordret den , tværtimod , Tiden staar i Restance til ham , saa vel hvad angaar Vurdering som timeligt Udbytte af det Arbejde han har gjort . Ikke heller skal han have Indtryk af at være til sin egen Begravelse . Der er Folk der er bleven 60 , som først for Alvor har udfoldet deres fulde Evner i den Alder , endogsaa efter at det paa et tidligere Tidspunkt af deres Liv har behaget dem at CHRISTIAN ENGELSTOFT OG KAI NIELSEN 97 spytte i Kaalen . Saa det er tilladt at ønske Engelstoft til Lykke med at have den tunge Ende af sit Arbejde tilbage endnu . Om Engelstoft kan det nok siges at Omstændigheder han ikke har været Herre over , haard Tilværelseskamp , er bleven Aarsag til at han har spredt sig , pindet sit Materiale ud , i Stedet for at lade det virke helt . Der gives Tilfælde hvor Dampere , hvis Kul er sluppet op i Søen , har maattet fyre med Lasten , saa at de er kommen i Havn uden det de er sejlet ud for . Det er en Fare der truer Kunsten , naar den allierer sig med Journalistik . Men det kan ogsaa redde over i Uforgængeligheden . For igen at nævne H . C . Andersen , saa var det smaa tilfældige Udenomsarbejder der blev Begyndelsen til Æventyrene , som nu kendes af hele Verden , hvorimod hans store Skyts , Romanerne , er glemt , med Undtagelse af „O . T . " , der forekommer i Kryds og Tværs - Opgaverne . Den korte Form holder ved Jorden . Det gælder ogsaa for Engelstofts Vedkommende . En Splint af et Spejl kan optage en Stjerne i sig , lige saa godt som hele Spejlet . Hvis man tænker sig at det der vil blive staaende af Dansk Literatur en Gang skal transporteres over til Efterverdenen i Form af et Flyttelæs , det vil ikke blive saa stort endda , kan man faa at se at der dukker en lille Nisse op af en Fjerding paa Toppen af Læsset , med Engelstofts Træk , han vil nikke ned og smile med sine skæveste Øjne og sige med det Organ der er ham egent : Jeg flytter med ! 1936 92 UNGT ER ENDNU ORDET Kai Nielsen og hans Fatum Om Kai Nielsen eksisterer der allerede en ret udtømmende Literatur , om hans Betydning som Billedhugger , og ikke mindst om hans markante Personlighed , med dertil knyttede Legender . Den smukkeste Bog der er skrevet om ham er af Albert Naur . For mit Vedkommende ser jeg som Opgaven at bidrage til en Karakteristik af Kai Nielsen som Kunstner , med samt nogle Træk om ham som Menneske , bevaret i Erindringen fra de 14 Aar jeg kendte ham , fra 1910 til hans Død i 1924 , forsaavidt de betyder noget som Forudsætninger for hans Evner og hans Arbejde . Ved en Række Lejligheder har jeg tidligere udtalt mig om Kai Nielsen : En Kronik om ham i Anledning af en Udstilling , i Marts 1910 ; et Digt ved hans Død , og en Tale ved Fakkeltoget ved hans Begravelse , November 1924 ; i en Artikel om „Stadier i Skulptur " , optrykt i „Form og Sjæl " , 1931 ; samt i en Kronik da Engelstoft fyldte 60 , „Christian Engelstoft og Kai Nielsen " , ogsaa trykt som Fortale til Engelstofts Værker 1936 . Disse Ting er tilgængelige , i de omtalte Publikationer , med Undtagelse af Kroniken 1910 og Talen ved Ligbegængelsen i 1924 , KAI NIELSEN OG HANS FATUM 99 som fremkom i Dagspressen og ikke senere er bleven optrykt . Man vil tillade at jeg for at undgaa Gentagelser citerer eller henviser til enkelte Passager i disse Forarbejder , til Fordel for et Helhedsbillede af Kai Nielsen , hans Anlæg , og hvordan de kom til Udfoldelse . Naar jeg efter 38 Aars Forløb graver den Artikel op jeg skrev om Kai Nielsen i 1910 , bringer den mig ham levende for Øjesaadan som han var da jeg saa ham for første Gang . Mødet var arrangeret af Arkitekt Carl Petersen , „Kallemand ", som han hed mellem Venner , og en af Kai Nielsens Trofaste , forlængst død , som de fleste af det den Gang unge , glade Selskab , som er foreviget i Peter Hansens store Gruppebillede paa Faaborg Museum . Kallemand ville , at jeg skulde se en nyudstillet Figur af en ung Billedhugger ved Navn Kai Nielsen , og ved samme Lejlighed gøre hans Bekendtskab . Vi mødtes efter Aftale og skulde følges ad til Udstillingen , begge paa Cykle , for sent , mente jeg , for der manglede fem Minutter inden den lukkede , men Kai Nielsen satte sig op og traadte i , som til et Væddeløb , det kunde naaes , sagde han , og vi naaede det , efter en halsbrækkende Fart gennem befærdede Gader . Mit første Indtryk af Manden var Beslutsomhed og Energi , der lyste ud af hans blaa , lidt udstaaende Øjne ; det var som om der var en givet , fremadvendt Retning i dem . løvrigt var han af et slankt , drenget Udseende , i Knæbukser , som han altid siden foretrak , karakteristisk for ham . Den Figur vi skulde naa at se var „Mar 100 UNGT ER ENDNU ORDET morpigen", nu paa Faaborg Museum , og vistnok den hvorom det kan siges at den betegner hans Gennembrud . Det var en ny Stil , som ikke har faaet Navn , men som med sine Eftervirkninger den Dag i Dag kaldes den „Kai Nielsenske " ; Enhver ved hvad der dermed menes . Nerven deri var en varmere , kødeligere Tilnærmelse til Naturen end før , en vis Sangbarhed , i Modsætning til tidligere Billedhuggerkunst , der enten var pirket eller „literær " . Naturalismens Skole var Kai Nielsen gaaet igennem i sine første Begynderarbejder , værd at bemærke , som jeg tør sige jeg havde Blik for i hvad jeg skrev om Kai Nielsen i 1910 , for i den ytrede sig allerede , endnu anonymt , hans overordentlige Formsans og sikre Øje . Den siddende Figur af en gammel Mand , hvor Stillingen er laant fra Rodins „Grubleren " , var blændende dygtigt gjort og af en indtrængende psykologisk Holdning , Naturen langt nærmere end Rodins emotionelle Figur . For nylig fremdraget er et andet Begynderarbejde , en Statuette af den i sin Tid famøse Journalist Johannes Hansen . De der har set denne farlige og selvødelæggende Mand vil erkende at hans Træk og hans Karakter er gengivet med Mesterhaand og en enestaaende Evne til at klæde en Person af til Sjælen . Skulpturens Virkemidler , Teknik og et gennemtrængende , aldrig svigtende Blik for Form , for Fysiognomi , var Kai Nielsen medfødt . Statuetten indeholder en hel Del af Datidens Atmosfære , omkring Kai Nielsens første realistiske Periode . Senere sprang han fra den minutiøse Naturalisme over i den KAI NIELSEN OG HANS FATUM 101 summariske , afrundede Metode , der blev ham egen , i Virkeligheden en langt vanskeligere Kunstart , Evnen til at se Generalnævneren i en Figur , eller et Fysiognomi . At stikke sig til et Portræt er at blive ved Jorden , men at uddrage en Karakter i faa slaaende Træk forudsætter en Bevingethed i Tanken , Evne til at blive ved Virkeligheden , men sublimere den over i et Ornament , som kun er det fødte Talent givet . I Forenklingen af et Fysiognomi , store hele Former , kunde Kai Nielsens Buster minde om de senromerske , byzantinske Portræter , f . Eks . den udtryksfulde Buste af Maleren Karstens . Han søgte saadanne stærkt individualiserende Modeller , hvis Træk nærmer sig Karikaturen , og fik altid et slaaende Portræt og en dekorativ Figur ud deraf . Hans haandværksmæssige Færdighed og øjeblikkelige Skøn over Opgaven var uden Lige . Jeg var tilstede i hans Atelier da han modellerede Busten af Bokseren Dick Nelson , det gik for sig under en Opflammen af alle hans Livsaander , en Lynkraft , som om alle Sanser aabnede sig paa ham , han saa ud som en Danser , eller en Fægter , foran Kavaletten , aldrig har jeg set nogen gaa saa sejrsbevidst til sit Arbejde , fuldkommen opslugt ; og paa et Minimum af Tid saa man Dick Nelsons Træk forme sig under hans Hænder . I saadanne Øjeblikke var Kai Nielsen i fortættet Grad Herre over Elementerne og sig selv . Det var hans lykkelige Tid , omkring 1917 , da han havde store Bestillinger og havde bygget sig et Atelier efter sit Ønske ude i Klampenborg ; hans første Barn blev født der , modtaget med 102 UNGT ER ENDNU ORDET Jubel , som et nyt Objekt for hans følsomme Hænder , den nyfødte lille Kvinde der gaar paa Jordkloden , som alle kender , et af hans originaleste og mest henrivende Arbejder . Han brusede af Kræfter i de Aar . Det forholdt sig jo saadan med Kai Nielsen at ikke i sin Stil som Billedhugger alene brød han med Traditionen , men ogsaa i sin personlige Holdning som Kunstner , han var en Idrætsmand , beskæftiget med at modellere sin Fysik om , som han selv sagde , han var Bokser , Roer , hørte mere hjemme under aaben Himmel end med Vægge om sig , et græsk Instinkt , i Slægt med Antiken . Han kan her regnes med til en Bevægelse som var oppe i Tiden , Friluftsbevægelsen , som havde ytret sig i Literaturen , under Paavirkning fra angelsaksisk Hold , i Modsætning til Firsernes Stuekultur , en Retning der jo siden paa alle Punkter kom til at præge Udviklingen . Kai Nielsens Væsen i denne Grotid , hans Bevægelighed , Fekunditet og Lune , tror jeg jeg er kommen nærmest til at skildre i „Chr . Engelstoft og Kai Nielsen " . De to Dioskurer supplerede hinanden , skønt vidt forskellige , paa en Maade der fremhævede begges Egenskaber . Jeg benytter Lejligheden til at rette en Fejltagelse : Ved Omtalen af Kai Nielsens Karriere skrev jeg at den mindede om „Svinedrengen " hos H . C . Andersen ; det var „Klods Hans " jeg tænkte paa . Som han kom Kai Nielsen ridende ind i København paa en Gedebuk og bejlede til Prinsessen og det halve Kongerige : Halehoi , her kommer jeg ! Og Herskabet , Oldermanden , som ikke kunde forstaa , ham KAI NIELSEN OG HANS FATUM 103 gav han al Pludderen fra Grøftekanten lige i Ansigtet . „Det var fint gjort ! " sagde Kongedatteren , „Det kunde jeg ikke have gjort ! men jeg skal nok lære det ! " Jo , de to fik hinanden . Sammenstillingen er mere end en Spøg , for „Klods Hans " , „Askepot " , og hele den Gruppe Folkeeventyr , hvortil man langt ude kan regne Hamlet , betegner jo Opstigningen fra neden , de Fortrinsløse , der imidlertid har Hoved , og ender med at distancere Herskabet . En lang social Forskydning , som vi har set fuldbyrdet i vor Tid , er skjult og forudset i disse , af en dobbelt Humor indblæste Folkeeventyr . Kai Nielsen gennemløb hele Skalaen , fra et lille Urmagerhjem paa Fyn til Store Kongensgade . Og det var ikke frit for at han regerede lidt enevældigt ogsaa han , da han var kommen i Toppen . Om hans Klownnumre gaar der Anekdoter , naar han var beskænket , som forefaldt , i en Kreds af kurrende , dyrkende Bourgeoisidamer . Han var decideret forkælet . En Lektion han fik i den Anledning af Ivar Bentsen , død han ogsaa nu , kom jeg til at overvære , en Nat da de begge havde været paa Svir og buldrede op i min Lejlighed for at faa et Glas mere , højst oprømte , vittige og dampende fra Panden . Da stak det pludselig Ivar , der sad drøj for Bordenden med en Flaske og et Glas foran sig , med sammenknebne Øjne og en Satyrlatter , en smule fugtig , at begynde at haane Kai , paa Venskabs Vegne , for de Veje han var inde paa , hans smaa Rutinestatuetter til 3 Kr . 50 Stykket , hans Publikumstække og hele Mangel paa i Grunden at be - 104 UNGT ER ENDNU ORDET stille noget , en rigtig Overhaling af det ene Mandfolk af det andet , naar broderligt Samvær og forhøjet Temperatur løser for Tungebaandet . „Det er sgu sandt hvad han siger , " henvendte Kai til sig selv , efter at have lyttet nøje efter , og kom til at se ædru ud . Han kunde godt gaa i sig selv . Paa sin Vej fra en provinsiel Horisont og et Haandværkerniveau havde Kai Nielsen medført en drastisk , ubearbejdet Udtryksmaade , der gav sig Luft i nogle af de Navne han gav sine Figurer , lunefulde , og at foretrække for de klassiske Paaskud , en Eva eller en Atalante man ellers smykker en Modelstudie med , men ofte smagløse eller intetsigende . Det skortede ham paa Kundskaber , som han erstattede med Vid , en ualmindelig , naturlig Intelligens , men uskolet . Han vidste det selv . Paa et Tidspunkt da alt endnu lykkedes for ham , havde han meget klare Planer om at gennemgaa et Kursus i almindelig Viden , Sprog , Historie m . m . under Vejledning af hans Ven Lektor Jacobæus ; ogsaa det akademiske Bjerg vilde han bestige . Men det kom anderledes . Kai Nielsens Sygehistorie , hans Fatum , genkalder man kun med Sorg , den var hans robuste Natur uvedkommende , men endte med at tage hans Kræfter , tilsidst hans Liv . Det var Mavesaar , ulcus , en Lidelse som for Tiden er meget hyppig og omtalt i Amerika , hvor den er synonym med Overarbejde og Nervøsitet , der anses for Aarsagen til den . En saadan Vekselvirkning gjorde sig uden Tvivl gældende for Kai Nielsens Vedkommende , Lidelsen tog paa hans Nerver , og den ner - KAI NIELSEN OG HANS FATUM 105 vøse Usikkerhedstilstand foraarsagede at den brød op igen . Hans sidste Aar forløb jaget , truet , med den ene Operation efter den anden . I Mellemrummene var han ovenpaa , tugtede sin Sygdom med Humor , stort Nummer ogsaa her , som alt hvad ham angaar . Naar vi gik i Vandet ved Tisvilde Strand , og han naturligvis havde været allerlængst ude , viste han os med Bravur sine Ar , og hans Skrammer mindede virkelig om Stærkodder , der efter en Kamp fik sine Indvolde syet paa Plads af en Bonde med Vidjekviste ; selv Nederlag føjede han til sine Dimensioner . Men Humoren kunde ikke holde i Længden . Hertil kom Uforstand , Mishandling af eget Helbred , naar Livslysten med en hemmelig Skræk under , lagde ham Bægret i Haanden , uden at det ellers i mindste Maade kunde siges at han var Dranker ; jeg har set ham i en saadan forrykt Situation , hvor en øjeblikkelig Bedøvelse var det eneste , der kunde holde hans svigtende Nerver oppe . Det Billede af en Ven i Nød glemmer man ikke . En af de sidste Figurer han modellerede , Ymer , af hvis forskellige Legemsdele Verden blev skabt , fremstillede han som en Jætte , af hvem man er i Færd med at udtage en Tarm , som ved en Operation , en sinister Reminiscens , og Forudfølelsen af hvad der ventede ham . Han skabte til det sidste . En Sommer boede han med Familje i Hundested , vi besøgte ham paa Motorcykle , og svømmede Dagen lang , eller legede paa Drengevis i en gammel Skanse der ved Stranden , hvor det gjaldt om at springe over Gravene mellem Voldene , og Kai 106 UNGT ER ENDNU ORDET naturligvis sprang længst , som den allround Atlet han var ; men var det ret betænkt en Øvelse for en Mand med flere Sammensyninger i Maven ? Han var i et af sine lange Mellemrum , og Ingen skænkede hans overstaaede Svagheder en Tanke . Om Aftenen , da vi havde taget Afsked og vi allerede havde startet Motorcyklen , kom jeg til at se mig tilbage , der var tændt Lys i Huset , og inde i Baggrunden af Stuen saa jeg Kai sidde ene paa en Stol , bøjet , med fortvivlede Træk , i det samme vi kørte . Det næste vi erfarede om ham var at han var kommen paa Hospitalet , Maveblødningen var brudt op igen . Det blev til en af hans store Operationer . Den sidste endelig , for den bukkede han under . Jeg vil altid mindes den oplyste Vinduesramme og Kai siddende som en Dødsdømt indenfor . Kai Nielsen som Person var selv en Skulptur , med et langt , velformet Ansigt , en firkantet , ejendommelig udfyldt Pande , som Banen paa en Hammer , han var blond , med lyse Øjne , der virkede som Halvkugler i Spalten , Næsen med en Fortykkelse til den ene Side , og smaa Læber , en Karaktervorte ved den ene Mundvig , Udtrykket iagttagende og lunet . Baghovedet var smalt og sad højt , et primitivt Træk , der gaar igen i alle hans Figurer ; som hos de fleste Kunstnere genfandt man hans Proportioner i de Skikkelser han skabte . Af Portræter af ham findes der et han selv har malet , som ganske ungt Menneske , af betydelig Interesse , meget vellignende , de dominerende , stærkt seende Øjne og de høje Skuldre ; det er den unge landlige KAI NIELSEN OG HANS FATUM 107 Uskyldighed , der med Forundring ser sig selv , inden han drager ud i Verden for at fægte sig frem . Billedet er meget dygtigt malet . Foruden som Billedhugger havde Kai Nielsen et eget , fremragende Talent som Maler . Det har mærket hans Skulpturer , hvoraf mange er Relieffer ; han var meget optaget af Lysets Virkning paa en Overflade . En i Korthed sammenfattende Karakteristik af hans Anlæg , Rang som Billedhugger , og hans Fatum : Indvandringen fra Landet til Byen , som han aftvang Succes , men som brød ham ned , findes i den Tale , jeg holdt ved hans Ligbegængelse , sænket i Glemsel i en Avis , nu 24 Aar efter , den skal gengives her i sin Helhed : Den Mand , vi nu bærer bort - i en Situation der er hans Væsen ganske fremmed , han vilde helst selv bære , Alting , om han havde kunnet - var af Anlæg og Natur sjælden dansk . Mellem de Berømtheder hans Fødeø har fostret , Rasmus Rask , N . M . Petersen , H . C . Andersen , Carl Nielsen , vil man nu ogsaa nævne ham ; som Kunstner hører han til den højtfortjente Gruppe man kortelig kalder Fynboerne , de der har fornyet og fastholdt den danske Kunsts bedste Traditioner . Som Menneske , som Fænomen havde Kai Nielsen imidlertid et oprindeligere Præg end de fleste , af en eller anden Provins eller af Tiden snævert prægede almindelige Danskere . Var han Fynbo , da var det i en Dimension som man maa gaa tilbage til Sagaen for at finde Grundtypen for . Vagn Aagesen med hans fra Jomsvikingesaga kendte glimrende Egenskaber , kæmpe - 108 UNGT ER ENDNU ORDET mæssige Humor og geniale Uvornhed , kunde være Stamfader saavel til hans Instinkter som hans Ydre , for ret meget anderledes kan det næppe antages at de forherligede unge Søkrigere fra omkring Aar 1000 har set ud . I Humor og et Vid der minder om Radiumkilder , i naturlig , mandig , født Intelligens , høj Urbegavelse , som ikke lod sig meget forstyrre af Dannelse eller Skole ; i Sødme , det Elskersind hvormed Karlfolket møder Alverden , og bedaarer den ; ogsaa undertiden en vis Ufølsomhed , for Tempoet disse Mennesker lever i , og som minder om Meteorers Selvophedning , tillader ikke lang Undersøgelse og Fordybelse ; i Trang til atletisk Udfoldelse , Sjælfuldheden altid en fysisk Ytring ; i Uro , Voldsomhed , i Umaadelighed , men ogsaa i skabende Evne , Spor efter sig der ikke udslettes af Tiden - i alle disse Træk leder Kai Nielsen Tanken hen paa nordisk Aristokrati i den førkristelige Periode , en Aandstype som omfatter ikke Fyn alene , men alle tre nordiske Riger . Af Rod og af Temperament var han ganske særlig ægte nordisk og dansk . Oprindeligheden i hans Kunst grunder sig i dette Afstamningsforhold . Hans Væsen var en Skakt ned gennem megen Historie , udenom Literaturen , og mange Uvæsentligheder , lige ned i de ældste danske , nordiske Instinkter . Det kan siges her at hans Anlæg ikke naaede at gøre sig fuldt ud gældende . Enhver der har kendt ham vil ogsaa bevare Indtryk af at hans Evner ragede op over hans Arbejde - Reglen er gerne det omvendte . Men Kræfterne svigtede . Ogsaa i Afslutningen minder Kai Nielsen mærkeligt om Stamfædrene , som havde en rask Karriere , Knald eller Fald , de endte som pur Unge , de fleste , blev hugget som man sagde , kun een Glose om Døden , og som Unge erindrer man dem . Glimrende og kort var den unge Nordbos Løbebane , og selv forkortede han den efter Evne . Han var som en Ild - - og i den brændte han op . Og med en Baalfærd afsluttede Nordboen sin lysende Bane . Det skulde ogsaa have været Kai Nielsens sidste Længde - og Højdespring - ind i den rensende Ild ; men sin Død fik han end ikke Tid til at tænke paa ; og saa fordrer jo Lands Skik at han overantvordes til Jorden . Men tænd Fakler over hans Kiste , lad Ilden , Elementet , lyse over vor faldne Ven , idet vi bærer ham bort ! 1949 KAI NIELSEN OG HANS FATUM 109 Heinrich Heine in memoriam Walter A . Berendsohn , hvis Fortrolighed med nordisk Literatur er bekendt , udsender en Bog om Heinrich Heine og hans Indflydelse i de skandinaviske Lande , gennem Ytringer af Mænd og Kvinder i de sidste hundrede Aar , og har i den Anledning bedt mig samle hvad jeg har udtalt om Heine , eller i en ny Udtalelse sammenfatte hvad Heine gennem Aarene har betydet for mig . Jeg vælger det sidste , da Hukommelsen slaar mig fejl med Hensyn til naar og hvor jeg har haft noget om Heine , med Udsigt til Gentagelser muligvis , men en Opsummering i hvert Fald bag efter paa ét Sted . Mit første Møde med Heinrich Heine staar mig endnu ganske klart , det daterer sig til Aaret 1891 , da jeg gik i fjerde Klasse i Viborg Katedralskole og vi i Tysktimerne læste Heines „Harzreise " . Paa egen Haand anskaffede jeg mig da „Buch der Lieder " , i Reclams lille billige Udgave , i de lyserøde Omslag , som jeg tilligemed Heines øvrige Digte har endnu , i et Fællesbind , hvis Skindryg bærer Spor af at jeg har slebet min Barberkniv paa den , ved Lejligheder hvor jeg førte den med mig paa Rejser . At jeg ogsaa har slebet mit Vid , med Værker HEINRICH HEINE IN MEMORIAM 111 af Heine i Haanden , vil Kendere let kunne udfinde ; selv har jeg oftere , her og der , vedgaaet hvad jeg skylder ham . En af mine første Udenlandsrejser var en Valfart til Düsseldorf , en By faa opsøgte , udelukkende for at besøge Heines Fødeby , og jeg bevarer endnu Erindringen om en gammel fyrstelig Rytterstatue paa Torvet der , og om det skæve Kirkespir , Ting jeg løseligt satte i Forbindelse med hinanden : Provokeret af Rytterstatuen havde Heine , forestillede jeg mig , forsøgt at knække Kirkespiret , der havde holdt , men var bleven skævt . Opholdet i Düsseldorf og omliggende Fabriksbyer førte mig i øvrigt ind paa Baner der var nye den Gang , Teknik og Maskinalder , og som fjernede mig stofligt meget langt fra Heine . Hvad der slog ned i mig straks ved „Buch der Lieder " var saa underligt det end lyder mere Fortalen end Digtene selv , Fortalen til anden Udgave 1837 , altsaa et Stykke Prosa nu snart hundrede Aar gammelt . Netop som Prosa havde Fortalen noget man ikke før var stødt paa , noget umiddelbart , personligt , mundtligt , man kunde se Manden , det var ikke Sprog , det var et ganske bestemt Menneske man havde for sig . Jeg har genlæst Fortalen , og Indtrykket er ikke det samme nu , efter fire og fyrre Aars Forløb , Ægtheden falder ikke mere saa indlysende , og den blændende Form har man et andet Blik for nu . Men den Gang løb den i Aarerne som en Ild . I de Omgivelser hvor jeg var placeret , som en Discipel der var kommen for sent i Skole , i en gammel klerikal By , 112 UNGT ER ENDNU ORDET med et Bjerg af en Domkirke , Garnison og Overret , og en forbenet Latinskole , altsammen Mure af Autoritet , virkede Heines Uimponerethed som en Ildspaasættelse . Hans Dialektik , hans Tveæggethed , laa mig i Haanden som et gammelkendt Vaaben , syntes jeg , en beslægtet Aandsform , og man vil virkelig , tro mig eller ej , genfinde den hos Bønderne , i Sagaen ; der var noget her som holdt Livet oppe , en Næringsværdi der med det samme kan godskrives Læsning i det hele taget . Jeg oversatte det lange brandfarlige Digt „Disputation " fra „Romanzero " , Disputatsen mellem en katolsk Gejstlig og en Rabbi , lige annihilerende for dem begge to , og kvægede mig derved ; Oversættelsen kan vist findes i Disciplenes Skoleblad fra de Aar endnu , med mindre den har brændt et Hul gennem Pakken . Senere Livet igennem har Heine fulgt mig , sidestillet med Goethe , og vel nu trængt mere i Baggrunden af ham . Der er i øvrigt ingen Grund til at sammenligne de to , Heine hører et yngre Stadium til , som Goethe et ældre . Man ser ikke saa enkelt nu som da man var ung , lader sig ikke bestemme af Sympatier eller Antipatier , man gaar efter Nuancer , værdsætter uden at maale den ene med den anden . Det vilde tage lang Tid at gøre Rede for hvad man har optaget i sig af Paavirkning , og afviklet igen , fra Heine , og fra andre . Udtrykt med een Glose for Heines Vedkommende , hvad man har lært af ham , uden at identificere sig med ham , kunde man sige det var Uafhængighed , hvis Uafhængighed kan læres . Et HEINRICH HEINE IN MEMORIAM 113 Eksempel betyder nu noget , selv om Udfaldet er forskelligt . Heine havde uden Tvivl sin Uafhængighed , sit Frisprog fra Byron , som saa mange andre i Datiden , en Lære i Uærbødighed , der for Flertallet var Brand i et Læs Halm , men som ogsaa udløste Kræfter hvor der i Forvejen var Talent . Udskiller man Byron - Posen hos Heine , og forskellig anden Uvornhed , bliver en stor Kunstner tilbage , en Genius , med et uforgængeligt individuelt Præg . Nu i dette Øjeblik , efter at Ebbe og Flod har tumlet med Heine og hans Racefæller , og det er Nipflod igen , træder det saa meget des stærkere frem hvilken sjælden aandelig Evne og Frugtbarhed han var i Besiddelse af , netop Frugtbarhed , en Egenskab man plejer at fralægge hans Race , som om man vilde forlange af en Palme at den skulde bære Kartofler . Set tilbage paa i en Forkortning , hvad der af sig selv lyser op i Erindringen , bevarer man Indtryk af Heine som af et Skatkammer , Sværmeri og Charme , Følsomhed og et farligt , dræbende Vid , Luner , men ogsaa en fast , viril Modenhed , fremfor alt Udtryksfuldhed , en Nerve for Sprogets Flugt og Prægnans , som vil bedaare saa længe Tysk læses . Sprogsnille , at have Ordet i sin Magt , og at turde bruge det , var den Gave hvormed Naturen havde udrustet Heinrich Heine . Juveler af Fantasi , Vid og Billedpragt , i en mættet , ordsproglig Form er de to store fortællende Digte , „Deutschland " og „Atta Troll " , en mærkelig suveræn Blanding af lyrisk og politisk Poesi , i sin Art enestaaende , og blændende Læsning den 114 UNGT ER ENDNU ORDET Dag i Dag . Fra Formens Side har de Egenskaber der aldrig har været naaet nogensinde før eller siden , Gratie og Fynd i Udtrykket , hver Strofe en Ædelsten . Heines Evne for Korthed i Udtrykket og Udstrækning i Tanken har kun sit Sidestykke i Biblen , og i den oldnordiske fortættede Kunstform , Kvadene , som er fremgaaet af en Mnemoteknik , sproglig Økonomi i Forbindelse med Synskhed i Tanken . De to sprudlende , støbte , bevingede og sværtarmerede Digte er de eneste Vers jeg har kunnet udenad , jeg som ikke engang kan huske mine egne . I „Nordseebilder " indfører Heine en Form for en lyrisk Behandling af Hverdagen , Prosa opløst i Poesi , frie Rytmer , længe før Walt Whitman , Enesange af en Sjæl , der bevarer et Trylleri , som Vejr og Vind . Heines Prosa , hans samlede Arbejder som Journalist , politisk Skribent og Causeur , leverer et staaende Bidrag til det nittende Aarhundredes Historie , første Halvdel , fast tømrede i Stilen , med et Sprængstof under , at læse med Varsomhed , men fængslende , over Niveauet . Med Heines Fortrædeligheder , hans Dinglen mellem to Nationaliteter , foruden hans egen , skal der ikke gøres op , Ingen led mere derunder end han selv . Hvis han ikke var afrendt til Paris , hvorhen man ikke kan følge ham , kunde han nu have haft mere end eet Mindesmærke i Tyskland . Der har været gjort et stort Nummer ud af at det har været ham nægtet . Hvad skulde han med det ? Saadan som Mindesmærker ser ud der ! Han har sat sig et Mindesmærke HEINRICH HEINE IN MEMORIAM 115 selv i sine Værker . Offentligheden ønsker gerne at skubbe en stor Mands Arbejde fra sig ved at oversætte ham til et andet letfatteligt Symbol , en Billedstøtte paa Torvet . Fraværelsen deraf i Tyskland markerer Heines Undtagelsesstilling og hæver ham op i hans egen Klasse . Som Menneske var han skrøbelig , et Udtryk Griffenfeld brugte om sig selv , javist skrøbelig , nogle Stykker af os er det . Man bragte ham til at græde , og han bed igen . Men som Digter har han efterladt sig Toner fra et evigt Land , Poesiens Land . 1935Adelbert v . Chamisso Historien om Peter Schlemihl , som er mere kendt end sin Forfatter , hører til de faa lykkelige Fund indenfor Literaturen , hvoraf der maaske ikke en Gang gaar et paa hvert Aarhundrede ; hertil hører f . Eks . „Gullivers Rejser " . Ejendommeligt for begge er at de fra Handlingens Side overrasker ved et fantastisk men fuldkommen naturlig behandlet Moment , en umiddelbar Plastik som den Børn og Naturfolk ejer , mens der samtidig for begges Vedkommende ligger Symboler hentet fra Samtiden og en personlig lidenskabelig Tilskyndelse til Grund for Fiktionen , hos Swift Politik og almindelig Menneskeforagt , hos Chamisso Fædrelandsløshed og „faustisk Trang " . Det er mig ikke bekendt , om selve Motivet , Manden der mister sin Skygge , er Chamissos egen Opfindelse , eller om det bunder i Folkesagnet , hvad det animistiske i Forudsætningen kunde tyde paa , men det geniale Greb og Udformningen er i hvert Fald Chamissos . Kunstarten , folkepoetisk Frihed forbunden med Oplysningens Metode , er Romantikens , her i Landet udviklet til Fuldkommenhed og Specialitet af H . C . Andersen . Han var da ogsaa saa glad for Eventyret om Peter Schle - ADELBERT V. CHAMISSO 117 mihl at han betragtede det som Almeneje og digtede et af sine egne derover , „Skyggen " , et af hans vittigste , med dobbelt Ironi gennemtrukne „Eventyr " . Han gør sig her lystig over den ynkelige Brutalitet hvormed Efterligneren stjæler sig i Vejret og tilvender sig alle ydre Tegn paa Succes , til han mener han er stærk nok til at vende Forholdet om og erklære Frembringeren for kun en Skygge , et ikke sjældent Attentat , begunstiget af at den iøjnefaldende Forskel mellem Parterne sædvanligt undgaar saa vel „Prinsessens " som „det halve Kongeriges " Opmærksomhed . Skønt med laant Motiv er „Skyggen " saa ganske H . C . Andersens eget , ogsaa en af de vittige Pointer deri . Hos Chamisso er Motivet bredere , men Hovedvægten placeret i en anden Konflikt . Andetsteds , fra en Betragtning over Nationalfølelsen som Illusion , er jeg kommen til Chamisso som Eksempel paa hvilken bitter Virkelighed den under Omstændigheder kan blive til . Med den tabte Skygge mener Chamisso Nationaliteten , den faste Rod indenfor et Folk og et Sprog , som han for sit Vedkommende savnede . Peter Schlemihl er skrevet for nu over 100 Aar siden . Adelbert v . Chamisso var født i Frankrig men kom under de urolige Revolutions - og Napoleonstider til Tyskland og blev naturaliseret der , endogsaa tysk Skribent , uden dog nogensinde at naa den Ligevægt i Sindet andre gudbenaadede Hjemmeføddinge kunde glæde sig ved . Selv nu var der mange , maa - 118 UNGT ER ENDNU ORDET ske de fleste , der vilde tage et sligt Eksil som en Ubehagelighed , den Gang var det intet mindre end en Tragedie , der ogsaa paa en anden uklar Maade mærkede Tysk - Danskeren Staffeldt . I Peter Schlemihl ses det hvor dybt Hjemløsheden har grebet ind i Chamissos hele Væsen . Og dog er denne Disharmoni Aarsagen til at han nu læses . Mens en Mængde af Datidens tilfredse og klæge hjemmetyske Literatur nu er gaaet i Arkiverne som ufordøjeligt Papir , er Chamisso endnu levende . Uroen og det fremmede Ferment i hans Væsen gav de bedste af hans Arbejder netop de Egenskaber der viste mod Fremtiden og tildels tiltrækker endnu ; han var paa Vej mod det Moderne . Mens Staffeldt søgte at hæve sig over Ekscentriciteten i sit Væsen ved en form - og stofløs Universalisme , der kom til at høre Fortiden til , Naturfilosofien , vendte Chamisso sig fremefter og kom med i den nye praktisk anlagte Genstandsøgende Bevægelse , der gaar fra Humboldt til Darwin . Han blev Naturvidenskabsmand og kom ud at rejse . Kimet til denne Befrielse efter Forstemningen ligger ogsaa i Peter Schlemihl . Som han selv siger : Durch friihe Schuld von der menschlichen Gesellschaft ausgeschlossen ( det skrækkelige med Nationaliteten ) ward ich zum Ersatz an die Natur , die ich stets geliebt ' gewiesen , die Erde mir zu einem reichen Garten gegeben , das Studium zur Richtung und Kraft meines Lebens , zu ihrem Ziel die Wissenschaft . Paa samme Maade forvandler Romantikens og Folkeeventyrets Apparat i Peter Schlemihl sig til hvad der ADELBERT V. CHAMISSO 119 siden er bleven vor Tids Horisont , Syvmilestøvlernes Symbolik gaar over i Trafikens . Datiden havde som naturligt var ikke Blik for denne nye Side af Chamissos Udvikling , med de Øjne man havde maatte man se ham som Lyriker , det var jo kun Lyrikere der saa ; først Eftertiden har Betingelser for at bringe Chamisso Oprejsning . Som praktisk udøvende Videnskabsmand har han et ærefuldt Navn ; den Beskrivelse der foreligger om hans Jordomrejse læ - fses med Udbytte , mens Hundreder af en Gang berømte Udflugter til Romantikens Legetøjsland nu er glemte . Som en af de Aander der med Vanskelighed og gennem Sjælenød førte Tiden ud over sig selv og aabnede for Baner der siden i bredt Omfang blev fulgt , staar han i Goethes Følge . Tilknytningen til Faust savnes ikke ; foruden det obligate Fragment - Forsøg , der hørte med til enhver Tyskers Bagage i de Dage , Chamisso er i hvert Fald paaskønnelsesværdig kort , kommer faustiske Reminiscenser og Fortryktheder meget synligt frem i Peter Schlemihl . Den graa Frister er Mefistofeles i en anden Forklædning , Historien begynder under „den gotiske Hvælving " - men den ender under aaben Himmel og i alle Verdensdele . Peter Schlemihl er det endnu gribende Vidnesbyrd om Ensomhedsfølelsen hos en Mand der paa en Tid hvor nationale Forskelle var afgørende følte sig stillet i to Kulturer og udenfor dem begge . En moderne Parallel kunde søges hos dem der svageligt føler sig spærret inde i et lille Land og gyser for Sjæle - 120 UNGT ER ENDNU ORDET tvang - som Bispen i Musetaarnet - men det beror paa enhver hvor megen Betydning man overhovedet vil tillægge Omstændighederne ved sin Placering . Af Chamisso kan man lære hvilken Harmoni Naturen har i Reserve for den der undgaaer Hvirvlen i de smaa Møller og kommer ud paa Periferien , hvor Naturens egen Kurve svinger . Mere end af to Nationaliteter var Chamissos Liv maaske bestemt af to Tidsaldre , han levede paa en Grænse , 1781 - 1838 ; før ham talte man om Flogiston , Alkymiens sidste Gespenst , efter ham var Tappene af Naturvidenskabens Hjul bragt endelig i Leje ; hvad henrykte Naturfilosofer famlede med antog ædru Form endnu i hans Tid ; Cooks Rejser var friske Nyheder i hans Barndom , to Aar før hans Død kom Darwin hjem fra sin Rejse med Beagle . Følte Chamisso sig uden Skygge i sin Samtid saa falder der en lang tynd en , han var en lang forstrakt Mand , op til den Tid vi lever i . 1918Grimms Eventyr En Vinteraften i et Hus paa Landet , før det elektriske Lys og Telefonens Tid , med et Tællelys brændende som en Lysdraabe paa Bordet og Mørke udenom i Krogene , sorte Vinduer , med Natten ind paa som et Stof til at føle paa , og Vinden gaaende udenfor omkring det enligtliggende Hus - her trykkede man sig sammen om Lyset paa Bordet , nogle Børn , naar de var ene hjemme , tillige med Pigen , som holdt Vuggen med den mindste i Gang , og nikkede forvaaget , tabte Hovedet og sov et Sekund , mens Sangen døde i hendes Mund , som en stukken Skrigeballon , og for op , og sang , og nikkede igen . Her hvor Kakkelovnen stod knækkende paa Jernpoter med fire Trækhuller paa Rad som en Ildflab forneden , og hvor nu og da et Bulder gurglede i Skorstenen , naar Vinden slog ned , her kom Skrækken til os , den blege Skræk , hver Gang noget uforklarligt brød Stilheden , en Lyd ude fra Vejen , Fodtrin , indtil man havde tydet dem som Mennesketrin , og hørt dem fjerne sig ; et Suk i Døren af Vindtrykket , et Rusk paa Ruderne , og man saa paa hinanden , smittet af det lidende Udtryk i hinandens Ansigter , smittet af Pigen , der rakte Hals og stirrede , sindssvag og stiv som en Høne , mens Rædslen groede op af Mørket i Hjørnerne og under Bordet . Tøs ! sagde Pigen , naar noget uvant hørtes udefra , og Betoningen krøb en i Lemmerne og vendte ethvert Haar paa Kroppen , Gaasehud , som man siger . Men var der noget særlig opskræmmende , en Rammel af Døren i Karmen , som om nogen vilde ind , rystede Pigen Katalepsien af sig og henvendte sig højt og klart , som i en Fortvivlelsens Selvhjælp til Døren : Er det et Varsel , saa varsel igen ! Det skulde ikke berolige , Udsigten til at faa Skrækken en Gang til , eller at Spøgelset virkelig fulgte Opfordringen og traadte ind ; men Pigen havde nu det Mod , og vidste hvad der skulde siges . Rumlepotten Nytaarsaften udenfor Vinduerne i det tykke Mørke , første Gang man hørte den , inden man vidste hvad det var , som et uhyggeligt Liv udenfor , en Tykkert der trommede sig selv paa Vommen ; eller det pludselige Gal af et Instrument Bondeungdommen lavede sig af en Pennepose med en Split i som Tungen paa en Skalmeje , forfærdeligt , som af en rød Hane fra Helvede , til at faa Is i Haarrødderne af og synke sammen i Knæene over ! Et af Grimms Eventyr handler om en Karl der ikke kunde gyse , vi kunde , der skulde ikke hældes en Spand smaa Fisk over os for at faa os til det ! Af de ravnsorte Nætter paa Landet , og Mørkerædhed , af Børns og af Almuens Indbildningskraft , er alt hvad der hedder Eventyr opstaaet , længst ude de Vildes Forklaring af ethvert fremmedagtigt Indtryk som hidrørende fra Aander , synlige eller usynlige Uting i Naturen . Ugleskrig der kom gennem Tusmørket med hul Genlyd fra GRIMMS EVENTYR 123 Kirketaarnet , som var det selve Kirken og de Døde der hujede , en navnløs Gru meddelte det til hele Himmelhjørnet . Lygtemændene i Kæret paa skumle Augustaftener saa man fra Husdøren med en stille indadvendt Skræk , som ikke kunde omtales til noget Menneske . Store susende Træer , de havde en Sjæl , det rejste og rejste deroppe . Hvilke Forudsætninger Grimms Eventyr bunder i , tysk middelalderlig Almuesjæl , kan man danne sig tilsvarende kunstneriske Forestillinger om gennem Brueghels fantastiske Billeder . Er det helt galt hvis man sætter Anton Hansens Illustrationer til Grimms Eventyr i et Afstamningsforhold til ham ? Anlæget er af samme Oprindelse , Almueverdenen ; de fleste vil efter en Side i Anton Hansens Produktion forestille sig hans Horisont som bestemt af Slumkvartererne i en By , men han er fra Landet , født mellem Smaahaandværkere i Landsbyen Vedskjølle , er der Nogen der ved hvor det er ? Han har nok kendt Urmørket ude paa Landet , og om Morgenen naar han har ligget vaagen i sin Seng har han , forestiller jeg mig , dannet sig de mest ubegribelige Ansigter , Dyr og Skabninger af Knasterne i Fjælene oppe under Loftet . Oprindeligheden i hans Fantasi viser hen til en Barndom paa Landet . Med Grimms Eventyr var vi fortrolige som Børn . Vi husker dem ikke alle lige godt nu ; i min Erindring er blevet f . Eks . Harens Væddeløb med Pindsvinet , en kostelig Historie , med en klassebestemt Snert , som Anton Hansen har truffet lumsk i sin Tegning ; eller det lille Legeværk der hedder „Pak " , 124 UNGT ER ENDNU ORDET paa Tysk „Lumpengesindel " , der rummer en egen kriminel Sorgløshed , som man kender igen fra Samfundslag hvor den ene Las slaar den anden . De to Svende , Synaalen og Knappenaalen , synes man man har mødt i Virkeligheden . Men det Eventyr der frem for alle andre ikke har kunnet glemmes er det ubetalelige der handler om Fiskeren og hans Kone , „Konen i Muddergrøften " som Titlen er i Oehlenschlågers smukke Oversættelse . Originalen er noget saftigere i Tonen ; den staar paa Plattysk i den oprindelige Overlevering hos Grimm , til ham kom den ved Meddelelse gennem Maleren Runge , der havde Eventyret fra sin Hjemegn i Hamburg . Tydeligt nok er det bleven til ved en Kyst , og Indholdet , med samt Moralen , synes at have sin Oprindelse i en Tid der staar os forholdsvis nær , eller har Adresse dertil : i den lystige Fabel skjuler sig Hentydninger der leder Tanken hen paa Napoleon og den Ende det tog med ham , Indslag af de store historiske Begivenheder i forrige Aarhundredes Begyndelse . At Brødrene Grimm i det hele taget samlede Folkeeventyrene , en Literaturart som det attende Aarhundrede ingen Sans havde for , Holberg henregnede dem under Begrebet Ammestuesnak , var et Led i hele den dybtgaaende Bevægelse der satte ind i Tyskland som Reaktion mod hvad der havde truet udefra , de svære Prøvelser under Napoleonskrigene , en Kulegravning ned i egne folkelige Forudsætninger . Impulsen strakte sig her til Landet og gav Anledning til at H . C . Andersen optog sin Eventyrdigtning . 122 UNGT ER ENDNU ORDET Grimms Eventyr bevarer sig som Dokumenter for tysk Folkesind saadan som det er skudt op fra Roden . I dansk Gengivelse og med Anton Hansens Tegninger falder de ind under universel Aandshistorie , de Former hvorunder Børn og primitive Folks billeddannende Fantasi ytrer sig . 1941 GRIMMS EVENTYR 125 Wilhelm Busch Om Wilhelm Busch skulde her være skrevet for hans egen Skyld , og da jeg saa skal til at se , saa har han ogsaa Hundredaarsdag ! Han var født 15 . April 1832 . Lad ham da blive omtalt baade fordi han har Jubilæum og fordi vi elsker ham . Nuværende yngre og yngste Generationer véd ikke altid hvem Wilhelm Busch er og véd altsaa heller ikke hvad de berøver sig ; den Generation jeg tilhører var opfødt med ham , havde faaet ham ind med Modermælken . Busch stod paa den morsomme Side i „Familie - Journalen " , da jeg var Barn , ganske som Knold og Tot staar i „Hjemmet " nu ; Busch bidrog nok en hel Del til at gøre „Familie - Journalen " s Lykke i sin Tid , som Knold og Tot har gjort „Hjemmet " s . Det morsomme er at Knold og Tot stammer lige ned fra Busch , uagtet han var tysk og de to uartige Drenge amerikanske ; dette Familjeskab skal udredes med det samme . Knold og Tot , der har faaet deres danske , ikke altfor heldige Navne , men det hedder de nu , efter Frisuren , hedder oprindeligt Hans og Fritz ; de to Stamdrenge hos Busch hedder Max og Moritz . Hans og Fritz er direkte taget efter Busch af den amerikanske Tegner der startede Serien , for nu mere end en Menneske - WILHELM BUSCH 127 alder siden . Oprindelsen var et nu glemt humoristisk Motiv der knyttede sig til Havnekvarteret i Hoboken , hvor der boede mange Tyske , hvis gebrokne Engelsk morede Amerikanerne , herfra stammer de faste Figurer , Kaptajn Vom og hans tykke Kone ; Humoren har altsaa en Gang haft en Mening . Deres to Drenge formodedes at være ladet med Gavtyvestreger , som i Almindelighed tyske Børn , Prototyper Max og Moritz ; Knold og Tot er saaledes i Roden kun uegentlig af amerikansk Oprindelse . Amerikansk er den Dimension Serien har antaget som uundværligt Led i Søndagsbladenes morsomme Side , næsten en Institution . Det var World der bragte den , og det kan siges der er ikke det Sted i Verden de to Figurer ikke siden er bleven kendt . Hver Uge , i saa lang Tid at der er dem der har fulgt Knold og Tot fra de var Børn og stavede sig gennem Søndagsavisen til de nu er henimod at være halvgamle , hver Uge har Knold og Tot , uden nogensinde at blive ældre , drevet deres Spilopper ; og de gør det da endnu , til denne Dag , mere og mere fantastisk og umuligt , men moderne , altid det sidste Nye , Flyvemaskine naturligvis , og mere og mere kosmopolitisk , ikke den Udkant paa Jorden , Pol , Ishav eller Amazonflod , hvor de to uforbederlige Drenge ikke bringer det uopslidelige , mildt taabelige Skipperpar i Forlegenhed og ufravigeligt lønnes med den fortjente Endefuld . Har man kunnet holde det ud ? Ja , Barneverdenen er saadan , den taaler Gentagelser , Knold og Tot bliver aldrig ældre , aldrig anderledes . Det er klart , et psykologisk genialt Fund ligger til Grund for Figurerne . Kulturhistorisk var det værd at gaa nærmere ind paa denne amerikanske Genre i det hele taget , der rummer en ikke uvigtig Side af Pressens Historie , den amerikanske Presses Opsving , som har gjort sig internationalt gældende , specielt denne Tilknytning til et uartikuleret Instinkt , Barnesindet , som de store amerikanske Blade skylder meget af deres Udbredelse . Foruden Knold og Tot , vel nok den populæreste af alle Serierne , har amerikansk frodigt Vid jo skabt en hel Række andre komiske Figurer , næstbedst kendt maaske den saakaldte Gyldenspjæt , men klassisk er ogsaa den altid uheldige Happy Hooligan , Irlænderen , hvem Viddet gaar ud over ; Buster Brown ; det skrækkelige Æsel ved Navn Maud ; den høflige Franskmand , som hver Søndag i umindelig Tid gjorde Skrabud og ikke vilde gaa først op i Sporvognen , after you , my dear Alphonse , og blev kørt over af en Bil , uforligneligt ; flere andre Figurer ; en Tid lang gik der endogsaa en Serie hvor Helten bar det skandinaviske Navn Yens Yensen , stavet med Y , han var janitor , Vicevært og viste dum - fiffige Evner i Retning af beskeden Pengeafpresning , men endte gerne med at rage Brænde ned over sig . Den indfødte Amerikaners Kritik af de forskellige indvandrede Elementer ligger altsaa under i mange af Serierne , et altid taknemligt Motiv . Den særlig amerikanske Aands Udbygning og Blomstring i en forløben Menneskealder lod sig forfølge blot ved Betragtning af denne Side af Pressen ; den strømmer over af Frugtbarhed , Ufortrødenhed , men ogsaa en vis merkantil Haardtruk - WILHELM BUSCH 129 kenhed , Forfølgelsen af en Succes indtil Aandsfortærelsen , og længere endnu . Aaleskindet slugt , og halet op igen , og slugt , saalænge der var et Publikum derfor . Hvis det kunde gøres op hvad der knytter sig af Pengesummer til Knold og Tot Serien , Millionindtægter for Tegneren , Kæmpeoplag for Bladet , vilde man trænge ind i en Side af Sagen som er ikke uvæsentlig amerikansk . Det er muligt Viddet i Amerika i en Fremtid vil staa over for en anden Nuance ; men saa længe Knold og Tot har gaaet , saa længe har det , og netop det , været Amerika . Den eksempelløse , uimodstaaelige amerikanske Ekspansion beror uden Tvivl paa at det amerikanske Folkelegeme oprindeligt er sammensat af alle de Elementer der findes spredt i Evropa , Amerika er Summen deraf . Til sit Vid har man altsaa forsynet sig bl . a . fra Tyskland , i dette særlige Tilfælde Wilhelm Busch . Det geniale psykologiske Fund der ligger til Grund for Knold og Tot - Figurerne skyldes ham . Bladenes rent tekniske Udvikling gjorde sit ; den allerførste af de komiske Figurer havde sin Oprindelse fra at Bladene kunde trykke med een Farve , gult , Hearst - Pressen indførte da en enfant terrible fra Kineserkvarteret og trykte ham med hans naturlige Farve , the yellow kid , med to Fortænder i Munden , Forbilledet for saa meget siden ; denne gule Klat i Avisen gav Anledning til Kendingsnavnet „den gule Presse " , anvendt om en anden Side af amerikansk Journalistik . Fra the yellow kid spirede alle de øvrige Figurer ud . En Tegner som Storm Petersen 130 UNGT ER ENDNU ORDET beror for en stor Del paa Laan fra den amerikanske Vittighedspresse . Om den kan det derimod siges at den har sine to populæreste Figurer ved Laan fra Busch . - Naar man nu betragter Max og Moritz Serierne , der stammer fra en Gang i Tresserne , saa er det jo Typen lyslevende , skabt i et frodigt Øjeblik , de to forslagne Drenge , hvoraf den ene har Haaret ned over det runde Hoved , hvorimod den anden har det staaende op i en Top , Tegningerne taler iøvrigt for sig selv . En af Serierne , Max og Moritz der saver Broen af over Aaen , og Skræderen der falder i , indeholder som i et Urmotiv alt hvad Knold og Tot siden tager sig for , den samme Streg varieret utallige Gange , hver Gang Paafundet nyt , men Hensigten altid den samme , at faa de Ældre til at plumpe i . Straffen paafølger lige saa monotont . Pædagogisk set er Knold og Tot Serierne jo forbilledlige , hvis man vil arbejde Moral ind i al Ting . Busch lægger ikke Fingrene imellem ; med Max og Moritz tager det en Ende til Skræk og Advarsel , deres sidste Streg er at skære Hul i Bondens Kornsække , han stopper dem uden Barmhjertighed i Sækkene og leverer dem til Mølleren , som hælder dem i Kvernen , hvor de bliver malet til Gryn , og Grynene bliver spist af Gæssene ! Det er Enden paa Max og Moritz . Rickeracke , Rickeracke , geht der Mühle mit Geknacke , hedder det i Verset under Tegningen , uhyggeligt ; er Drenge grumme , saa har Busch en egen drastisk Nemesis , hvormed WILHELM BUSCH 131 han sidder til Doms over dem , naar de har været for morsomme . Knold og Tot faar ogsaa deres Strambuks , men Tegneren lader dem leve ; ellers var det jo slut med Serierne ! Busch forsynede selv sine Tegninger med Vers ; oprindeligt fremkom Tegningerne i „Fliegende Blätter " . Samtiden skattede ham mest for Tegningernes Skyld , men en Eftertid har erkendt at Busch var lige saa fin en Digter som han var Tegner . Datiden kunde ikke se andet end den klassiske og strenge Literatur , hvortil Busch ikke blev regnet med , med hans snurrige Stil , nu ser man netop i ham en Klassiker , ud fra en sproglig Vurdering , faa har behersket Tysk med saa megen Træfsikkerhed og Finhed som han . Hele Rækker af Digtere i den vedtagne Stil er glemt , men Busch lever , han var hverken akademisk , oppustet tysk eller „poetisk " , han var folkelig , han var morsom . Nu er den humoristiske Literaturart vel nok den ringeste , men Busch havde Reserver , han kunde godt være lavkomisk , men han var klog , tør , gennemskuende , en Filosof , han havde Gratie , og han var frygtløs , det var ikke Spøg med ham altsammen . Uforgængelige er hans Vers ved den korte , lunede og sikre Form . Som Tekster til Tegningerne er det som oftest tolinjede Rim , firfodede Jamber , den kortest mulige Form , den stammer direkte ned fra de gamle ABC Rim ; Busch udviklede dem til Fuldkommenhed . Det tør siges at Busch ' Form har haft mere Indflydelse paa det moderne Tyskland end mange véd af . Hans 132 UNGT ER ENDNU ORDET fortættede Maade er i Slægt med Tiden . Tekst og Tegninger udgør hos Busch et uforligneligt Ensemble , nittet sammen af den samme Mand ; et i sin Tid uofficielt Tyskland er fastholdt deri , det er kommen til sin Ret nu bagefter . En god Del Tyskhed , af den gedigne , hviler paa Vilhelm Busch som paa et Fundament . Wilhelm Busch ' Liv falder mellem 1832 og 1908 . Han tilhørte samme Generation som Ibsen ; og ser man paa Portræter af ham , uden ellers at sammenligne de to , føler man sig stillet overfor netop denne Generation , med den Nuance der var ejendommelig for den . Alle Mennesker af en Generation ligner hinanden , uden at de véd af det ; en Eftertid kan se det . Naar en hel Generation har lignet hinanden paa Manchetterne , har de lignet hinanden i mere . Naar alt kommer til alt var det det samme der bevægede dem allesammen . Busch var Nittendeaarhundredesmand . Han var Hannoveraner , Nedertysker , med noget i Milieuet som vender mod Norden . Slægten var Bønder og Præster . Sin Opdragelse som Kunstner fik Busch i München og Düsseldorf , hørte som Maler til „Düsseldorferskolen " , uden at betyde mere heller end den har betydet , Farve havde han ikke ; det er som Tegner han slog igennem . Skolemæssigt kan det ses at han er begyndt indenfor de Traditioner der markeres af Richter og Schwind , det tyske Gemyt , Romantiken , og den borgerlige , gennemførte Tegning ; han har kunnet sine Ting , tilbunds , derfor er det at han siden kan hensætte en Figur i Rummet WILHELM BUSCH 133 med tre Streger , tilsyneladende saa let , men hvor mange har lignet ham i denne Færdighed ? Busch gik imidlertid sine egne Veje med det han havde lært , kom ind paa at tegne til „Fliegende Blåtter " og gjorde tilsidst ikke andet , skrev Vers til , som ogsaa udviklede sig , fra den rimede Tekst til selvstændige Digte , for Indholdets egen Skyld . Der var noget skarpt i ham , som hindrede ham i at blive ved Romantikens Sødsuppe , han var en stille , radikal Natur , med et Salt i sit Væsen , hans Humor er derfor ikke bleven for gammel , den har holdt sig , ud over Øjeblikket . Hans Serier , der opstod lejlighedsvis i et Vittighedsblad , er siden blevet samlet og udgør nu under et vor Busch , vor uundværlige Busch , en Husskat , som Tyskerne kalder ham , Kilden til Latter og Fornøjelse , hver Gang man blot tænker på ham . Hvis man har haft Børn og sørget for at de straks som Smaa fik deres Buschbog , naar ikke det lasede Eksemplar man selv ejede eksisterede mere og kunde gaa i Arv , saa har man Minder tilfælles med dem , en Tradition som forbinder den ene Barndom med den anden . Det er et Billedsprog , for man havde jo sin Busch , endnu inden man kunde læse , og forbinder Forestillinger dermed som ikke behøver Forklaring . Det hørte til Børnene , da de var smaa , at se dem sidde i Sengen , morgenduelige , med den kære Buschbog og studere , fulde af Fryd over de kendte Venner og deres Færd , de mest grænseløse Ting , som man tog for fuldkommen selvfølgelige : den 134 UNGT ER ENDNU ORDET tamme Ravn , Hans Huckebein , og alle hans Meriter ; Drengene som sprøjtede ind paa Diogenes i Tønden og som til Straf blev trillet flade af den ; Svøbelsesbarnet som Ingen kunde faa til at tie stille , og som viste sig at have en Lysesaks i Svøbet o . s . v . o . s . v . Bierne var Mennesker i den Verden , og Hvepsen en ligestillet Person , virksom i Historien om „Sutten " , hvor Spædbarnet berøves sin Sut af to Hundehvalpe , som igen drives paa Flugt af Hvepsen , den kæreste af alle Historier . Frøen var ogsaa en af Busch ' Yndlinge ; der var den Historie hvor en Frø bliver fanget og snadret halvt ihjel af Ænderne , men omsider undslipper efter mange Farer , og saa ser man den vende hjem og ligge syg med et grønt Blad over sig som en Dyne og et Bind over Øjet , men trøstet , med Pibe i Munden , til altid genkommende uendelig Glæde for Drengene , ogsaa efter at de er bleven store ; og hvor godter man sig , naar man er bleven Tysken mægtig , over Verset hvormed Busch har forsynet Tegningen : Drei Wochen war der Frosch so krank . Jetzt raucht er wieder , Gott sei Dank . Busch haves i somme Huse paa Tysk . Men der eksisterer en dansk Udgave , to Samlinger fra en Gang i Halvfjerserne , udgivet af Ernst Bojesen , forlængst udsolgt og en Sjeldenhed , hvorfor oplægges denne Udgave ikke igen ? Man skylder Busch en Oprejsning , om ikke andet saa fordi han er bleven Bedstefader til Knold og Tot , the Katzenjammer - WILHELM BUSCH 135 kids , som de hedder i Amerika , med en eller anden nu uudforskelig tysk - amerikansk Betydning . Børnenes Verden trænger man ikke ind i ved at være „barnlig " , Busch forstod det bedre . Han reflekterede ikke , han morede sig . Han sad i Haven mellem Bierne , med nogle Børn i Nærheden , heraf opstod hele hans Verden . Selv døde Busch ugift og barnløs ; men han efterlod sig mere Barndom end de fleste . Hver Gang en hjertelig Latter trænger igennem fra Barnekammeret véd man Buschbogen vederfares Retfærdighed . 1932 128 UNGT ER ENDNU ORDET En Flyvers Sind Udkommen er en Bog „Blæsten,Sandet og Stjernerne ", af den franske Flyver Antoine de Saint Exupéry , oversat til Dansk af Tage Brüel . Originalens Titel er Terre des Hommes . Samme Forfatter har tidligere udgivet :Courrier Sud , 1929 , og Vol de Nuit , 1931 , der begge er Flyverskildringer i Romanform , og som begge er blevet filmet .Terre des Hommes derimod er en direkte Beskrivelse af hvad der har mødt Forfatteren personligt som Flyver ; den er fra 1939 . Antoine de Saint Exupéry er født i Aaret 1900 , og saaledes lige gammel med Aarhundredet , der har set Flyvningens Udvikling fra Begyndelsen til nu . Siden 1926 har Terre des Hommes ' Forfatter været Postflyver paa de store franske oversøiske Ruter , til Afrika , Sydamerika og Indien . De farligste af dem , over Andesbjergene , har han rekognosceret og indfløjet som Pioner . Tre Gange har han været Døden nær efter Nedstyrtninger , den ene Gang i den libyske Ørken , under særlig haabløse Omstændigheder . Om hans og hans Kammerats Lidelser ved den Lejlighed handler Hovedafsnittet i „Blæsten , Sandet og Stjernerne " . løvrigt giver Bogen i Ekstrakt en Flyvers Filosofi , hvordan en Sjæl former sig saa at sige i Luften , Summen af en Flyvers Iagttagelser og de Tanker han gør sig ophængt mellem Himmel og Jord . Mærkeligst er her det Indslag i Følelsen denne ene udvalgte Mand mellem en Legion af Flyvere er i Stand til at gøre Rede for , noget som en Nyfødsel af Mennesket og Jorden , denne vor Jord , og dig og mig : Terre des Hommes . Bogens Betydning , som man er klar over naar man har læst den , ligger her . For at give en Forestilling om Flyveren og hans Sind maa man genfortælle nogle orienterende Partier af Bogen og give Ordet til ham selv , hvor Naturen , Liv og Død , har talt til ham . Ulykkestilfældet indtraf paa en Flyvning paa Orientruten fra Paris til Saigon , Natflyvning ; for den moderne Lufttrafik kan ikke opretholdes ved Flyvning ved Dagslys alene , da Togene gaar ogsaa om Natten og Forspringet i Luften saaledes vilde gaa tabt . Paa dette skærpede Forhold , der sætter Flyverne paa haarde Prøver , beror Episoden i Vol de Nuit , melodramatisk tilspidset . Klimaks er her den Situation Piloten kommer i paa en Natflyvning fra Patagonien til Buenos Aires , hvor et Uvejr afskærer ham fra al Orientering nede paa Jorden og han maa gaa op i Retning af et Par Stjerner der viser sig i et Hul i Stormskyerne . Hængende her i tre - fire Tusind Meters Højde kaster han sin eneste Lysbombe , den han skulde bruge ved Nedstigningen , hvis den havde været mulig , og ser at han har forvildet sig ud over Havet . Over sig har han Stjernerne , og under sig Nattemørket og en Cyklon , og hans Benzin vil strække til i endnu en halv Time . Det er det sidste Radiokny man hører fra ham . EN FLYVERS SIND 137 Rapporter , Meldinger løber fra Station til Station i hele Sydamerikas Længde , Nervøsitet paa Hovedkontoret , hvor Selskabets Direktør sidder i Midten af sit Radiospind som en syg Edderkop : Posten vil blive forsinket ; Pilotens unge Kone , med hvem han har været gift nogle faa Uger , og som tog Afsked med sin Bjørn af en Mand i Morges , hun som opskræmmet kommer og spørger hvad de ved om ham , hvad skal de svare ? At det er ude med ham , at det er ude med hende ? Og den næste Flyver , Europaposten , gaar op . Nattykning og svigtende Orientering ramte Antoine de Saint Exupéry selv paa Vej mod Lysene i Cairo , en Fejlberegning af Medvinden og Stedsbestemmelsen , forkert Højde , det føltes som om han rendte paa selve Mulmet som en Mur , men det var Jorden han dundrede ned i , en lang Stigning i Terrænet , dybt inde i den libyske Ørken , som det viste sig om Dagen ; her tog Maskinen Grund med 270 Kilometers Fart og pløjede og skred et langt Stykke gennem den haarde Ørkenral , der beklæder store Strækninger i den libyske Ørken , og som virkede som Kuglelejer , et meget betegnende Udtryk for den der kender Landskabets Karakter . Ralen og den lange Skraaning tog saa meget af Faldet at Maskinen , skønt den naturligvis blev Vrag , ikke knustes fuldstændigt , Kabinen holdt , og de to Flyvere , Antoine de Saint Exupéry og hans Kammerat Prévot , krøb ud , uskadte begge to , under Omstændighederne en Redning som ved et Vidunder . Og da det dagedes stod de med begge Ben under sig midt inde i den libyske Ørken . 138 UNGT ER ENDNU ORDET Paa nogle Sekunder var de styrtet fra det tyvende Aarhundrede og dets Tip Top af Teknik lige ned i det gamle Testamente . En engelsk Forfatter , Garnett , skrev for nogle Aar siden en Bog over det samme Motiv , en Flyver der nødlandede midt inde i Ørkenen Gobi og ved den Lejlighed , ligesom Johannes den Døber , lærte at føje Græshopper til sin Diæt . Ørkenen er forfærdelig . Sammen med Vulkanen , Jahve , er den Ophav til det oldisraelitiske Folks Temperament . Basis derfor er Skræk , Afhængighed af en naadeløs Natur , en Terror , der „kommer Kvinder til at føde " , og som i Beduinens Karakter har afsat et Grundpræg af Fatalisme , Grumhed , men ogsaa af en dyb Følsomhed , et rystet Hjerte , over Livets Gavmildhed , netop naar det er strengest , hele det Indtryk af Nomadens Kaar i et Tørsteland , af Passion , Vehemens , der slaar een imøde fra det gamle Testamente . Urvilkaarene hvorunder disse Ørkenens Børn har levet ligger for Dagen , ukommenteret , i Fortællingen om Hagar , i Ruths Bog ; de var sat saadan i Tilværelsen , den var en Gang for alle haard , men der blev deraf et Sind som i sine Ytringer har rakt langt ud over Nomadens Grænser og den Dag i Dag beskæftiger Verden . Den Forfærdelse Hagar har kendt , da hun maatte lægge sin Dreng under en Busk og selv gik tilside for ikke at se ham dø Tørstedøden , Naomis og Ruths Nød , da de maatte udvandre fra deres eget Folk og sanke Aks paa fremmede Menneskers Agre for at leve , Boas ' Hjerte da han 140 UNGT ER ENDNU ORDET tog sig af de to hjælpeløse Kvinder , en af Biblens smukkeste Historier , med Kimet i sig til Kong David - det er sand Ørkenlegende , som man kan møde den endnu i Palæstina og Ægypten , indtrykket af den primitive Beduins betingelsesløse Tarvelighed og Styrke i Følelsen ; for Ørkenkaarene er og bliver de samme . Antoine de Saint Exupéry har nogle Træk derom , Iagttagelser fra Flyvestationen Cap Juby i spansk Sahara . Beduinerne var her endnu fuldkommen uberørt af moderne Civilisation . For at give nogle af Sheikerne Forestillinger ud over dem de var født med , og i hvert Fald komme paa Begreb sammen med dem , fløj man nogle Stykker af dem til Evropa og viste dem omkring , og de saa jo saa Storbyens Herligheder og lod sig taalmodigt trække rundt i Bil med en Fører fra det ene Under til det andet . Men et Sted blev det staaende og vilde ikke nøjes med de faa Øjeblikke Føreren skænkede dem foran hvert Under , og det var foran et Vandfald . Hovedrystende blev de staaende og saa og saa : Saa meget Vand ! Nu kunde de have set nok , syntes Føreren og nødte til Opbrud , men de blev staaende . Hvorfor ? Jo , de vilde se Vandfaldet holde op ! Nok kunde de vænne sig til Synet af meget Vand , naar de saa det , men at der ingen Ende var paa det , det kunde de ikke faa ind i deres Forstand ! Saadan er de Begreber man fører med sig fra Ørkenen , hvor Livsmulighederne regnes med Milene imellem Brøndene - ikke at forestille sig som en Brønd i en Bondeby her i Landet , men som en Pøl i Sandet , forurenet af Kamel - EN FLYVERS SIND 147 urin . Naar Børn ved Ørkenstationer tigger , fortæller Antoine de Saint Exupéry , er det ikke om Brød eller Skillinger , de kommer med smaa tomme Konservesdaaser og beder om Vand . Flyveren har Vand , kommer ned fra Himlen til dem med Vand . „On croit que l ' homme est libre " siger dette tyvende Aarhundredes Menneske , Flyveren og Skribenten , født i Lyon , „on ne voit pas la corde qui le rattache aux puits , qui le rattache , comme un cordon ombilical , au ventre de la terre . S ' il fait un pas de plus , il meurt . " I Tage Brüels Oversættelse : „Man tror Mennesket har en fri Vilje - Man ser ikke det Reb der knytter ham til Brønden , knytter ham til Jordens Skød som en Navlestreng . Et Skridt til , og han dør . " Det kommer til ham den sidste Nat , da han har gravet sig ned i Sandet for at lindre Dødskulden i Lemmerne og ligger som en levende begravet med Hovedet frit , og om Morgenen føler efter paa noget Stof han har lagt indenfor Rækkevidde paa Sandet , for om der skulde være faldet Dug derpaa . Der er ikke faldet Dug . En af de forrige Dage havde han og hans Kammerat bredt Ballonstoffet af en Faldskærm ud og virkelig ogsaa kunnet vride en Kop Vand af det , men var bleven dødssyge af at drikke det , Stoffet havde været imprægneret med en eller anden Gift . Siden havde de tørstet . Langt , langt hinsides hvad et Menneske kan taale at tørste havde de tørstet i denne Ørken med de sorte solskoldede Sten og den stille ubarmhjertige Sol , 42 UNGT ER ENDNU ORDET Ørkenen der selv tørster og tager Fugtigheden ud af en Mand med sin hede Aande . Efter al Erfaring skulde de være døde , men de levede endnu . De gik tre Dage , først i flere Retninger fra Vraget af Maskinen og tilbage igen , i Haab om at man vilde eftersøge dem og at Vraget vilde blive set , siden i een bestemt Retning , efter Havet , men haabløst , gik fordi de maatte gaa , og Livet ikke vilde dø i dem , de gik som i en Agoni , men de gik . Da de saa Spor i Sandet , Fodspor , Mærker hvor en Kamel har knælet , da de hører et Hanegal , som denne Gang ikke er en Hallucination , da de ser en Beduin paa en Kamel , som ikke ser dem , skønt de raaber , det vil sige staar og hvæser , med udtørret Mund , høres kan de ikke , men da de saa ser endnu en Beduin , som vender Hovedet , vender Hovedet , og ser dem , ja saa støder Livet op i dem igen , og der staar de , og Araberen kommer hen til dem , og lægger uden et Ord en Haand paa deres Skulder og trykker dem ned , ikke maa de staa op , de er for elendige , og sætter Vand for dem , og de drikker som Kalve , liggende paa Maven med Ansigtet ned i Vandet . „Alors , bien sur , imbecile , c ' est la vie ... " Om Araberen siger han , da han kom : „Il marche vers nous sur la sable , comme un dieu sur la mer " - Han gaar hen imod os over Sandet som en Gud paa Havet . Og om denne fattige libyske Beduin siger han til Afsked , da han er vendt tilbage til Livet og ser tilbage til Lidelserne og paa Befrieren derfor : EN FLYVERS SIND 139 „Tu m ' apparais baigné de noblesse et de bienveillance , grand Seigneur qui as le pouvoir de donner a boire . Tous mes amis , tous mes ennemis en toi marchent vers moi , et je n ' ai plus un seul ennemi au monde . " „Du lyser af Højhed og Velvilje , store Herre , som mægter at give at drikke . Alle mine Venner og alle mine Fjender gaar hen imod mig i din Skikkelse , og jeg har ikke mere en eneste Fjende i Verden . " Endelig , endelig er da Godhed kommen til ham . I den Nat Antoine de Saint Exupéry ligger i den Grav han har gravet sig selv i Sandet , i den yderste Prøvelse , gryer Livet i ham i den simple elementære Form , som Civilisationen har forladt . Saa vidt gaar han at han foretrækker Døden i Ørkenen , saadan som han nu er stillet , for Forstadstogene i Paris , Søndagspublikumet og deres ynkelige Flugtforsøg fra Byen , et uhyggeligt Klarsyn ! Han beklager ikke at han skal dø , han tænker kun , som Kammerater før ham , hvem det er gaaet galt , paa dem han har at sørge for , Kone og Børn . Man maa mindes de sidste Ord Sydpolsfareren Robert Scott skrev i sin Dagbog inden han og hans Kammerater døde i et Telt i Ismarken : „For Gods sake , take care of our people ! " Ansigt til Ansigt med denne Franskmand , af en Nation der har haft Ord for Letfærdighed , og hvad hans metier har lært ham , kan man ikke tilbageholde en længe næret Lede ved den endeløse Strøm of Drik - og Hor - Romaner der kommer fra det moderne spolerede Amerika . Om sit métier har Flyveren , som er bleven lutret i Ørkenen , 144 UNGT ER ENDNU ORDET kun ligevægtige Ord . Han foretrækker sit Erhverv frem for Livet i Byerne , fordi det nærmer ham til Naturen , saa paradoksalt det lyder , med Byernes finest udtænkte Mekanisme under ham . Det drejer sig ikke om at leve farligt , siger han , en fordringsfuld Bravade , han har ingen Smag for Toreadorer . Det er ikke Faren han elsker . Han ved hvad det er han elsker . Det er at leve . I en af de første Sætninger af Terre des Hommes udtaler han som en Essens af sin Erfaring at Mennesket lærer sig selv at kende ved at maale sig med de Hindringer der møder ham , med hans egne Ord : „L ' homme se decouvre quand il se mésure avec l ' obstacle . " Ikke Overflod paa Tilværelsens Gaver er det der aabner Sindet for Tak og simpel Glæde , man maa som fødes anden Gang for at det kan ske . Den hvem Udslettelsen har haft fat i , saadan som Mennesket og Insektet har den tilfælles , han har udrakt sine Hænder og taget mod Livet . 1940 EN FLYVERS SIND 143 Whitmans Apoteose Hvis Walt Whitman var bleven hundrede Aar gammel , og det havde været i hans Stil at blive det , han havde noget af Drakenbergs , Ahasverus og alle Vagabonders Langlivethed , kunde han have oplevet et mægtigt Opsving om sit Navn , som han næppe havde drømt om , men som laa i Tendensen af hans Poesi . Det Universelle , med et Ord , var Whitmans Lidenskab , og Tiden , der søger det Universelle søger Walt Whitman . Han digtes efter med Flid i Frankrig for Øjeblikket , et ikke helt let forklarligt Fænomen ; Krigen har bragt Frankrig og Amerika sammen , to inkommensurable Størrelser , og da man skulde tage noget fra hinanden , har man i Frankrig taget Whitman . I Tyskland digtes han efter , Forklaringen nærliggende : her overtager man ham som alt andet nyt ikke fra Amerika men netop fra Frankrig , ligesom i sin Tid Naturalismen og Impressionismen og nylig den negroide Stil . For den sidste Tids blændende Kulturlaan har man opfundet Navnet Ekspressionisme , der giver en meget god Forestilling om , med hvilken Iltogs - Fart man udtrykker sig , naar man er saa lykkelig at have baade Tempoet og Udtrykket fra andre . Her i Landet indførtes Whitman saa tidligt som af den Rudolf 146 UNGT ER ENDNU ORDET Schmidt - Rosenbergske Skole , uden dog at trænge igennem andet end som Kuriosum ; jeg oversatte i sin Tid nogle Stykker af ham , men det maa være mig tilladt at bemærke , at disse Stykker oprindeligt forekommer i en Roman med Motiv fra Amerika , som Tilbehør til den særligt amerikanske Luft , altsaa under en relativ Vurdering . I samme Sammenhæng kan jeg gøre opmærksom paa , hvis det er af ringeste Interesse , at de Digte med frie Rytmer , jeg selv har skrevet , slet ikke stammer ned fra Whitman , Sandheden er at jeg her har haft Goethe , „Wanderers Sturmlied " , og Heine , „die Nordsee " , til Forbillede . Hos Whitman har jeg gaaet i Lære , men Paavirkningen fra ham skal man søge i min Prosa . Jeg skrev i Whitmans Aand om Maskinerne saa langt tilbage nu som 1900 , men benyttede ikke hans Form for „Vers " . Det forekom mig allerede dengang , at hvad Whitman betyder , og hvad han lærer er dette : giv Udtryk for din egen Tid , i din egen Tids Sprog . Det skulde ligge nær , at vil man følge Whitman , bør man begynde med ikke at digte ham efter , da Tiden er en anden og Folk anderledes end det nittende Aarhundredes Amerika , det er imidlertid ikke saadan de fleste forstaar ham , man whitmanner paa mange Tungemaal , glad over at slippe fra Rimets Spændetrøje , det er bleven en hel Dialekt for sig , en Art Hestemaal som det the Houyhnhnms formodentlig en Gang har vrinsket ; mange som ikke har noget de skal have sagt paa Prosa , og som savner Evnen til det umiddelbare lyriske Udbrud , finder Redning i den ekstravagante WHITMANS APOTEOSE 147 Strofeopstilling , der i hvert Fald typografisk minder om et stort Forbillede . Dog Whitman skal ikke have Skyld for sine Disciples Synder ; hvem af Nybegynderne har ikke haft en Skare af Efterlignere efter sig , som kopierer alle de letfattelige literære Særheder , Firmaet , og forbliver uskyldigt uvidende om Læremesterens Greb ned i Tilværelsen . Og sammenligner man Whitman med den øvrige amerikanske og engelske Literatur paa hans Tid , er Grebet jo mægtigt , enestaaende , et Udbrud af Originalitet af den Slags , som ikke hvert Aarhundrede er Vidne til . En ganske særlig Hjernebeskaffenhed gjorde denne ellers om en almindelig Haandværker mindende Personlighed til Membran for Tilværelsen og uimodtagelig for Samtidens gældende literære Former ; elementær Hukommelse og en vis blodfyldt Fænomen - Glæde er hele Grundlaget for hans Æstetik . Til at begynde med sved han al Literatur af og tog fat forfra , ikke i literære Cirkler , men paa Gaden . Han fornyede ikke den gængse poetiske Stil , lappede ikke paa den , han kasserede den og satte simpelthen Whitman ind i Stedet . Hans Rytme er sammensat af Tingene selv , af Lydene , en Række Navne er for ham Poesi , og det er Poesi . Paakaldelsen , den blotte ekstatiske Udraabelse af de Ting man elsker . Skulde man alligevel prøve at udfinde den whitmanske Rytmes Afstamningsforhold , tror jeg der kan paavises to Kilder , den amerikanske Presse og Bibelen . Den amerikanske Avis - 148 UNGT ER ENDNU ORDET form , Udraabelsen , de paralelliserende Overskrifter , Telegramstilen , Stoffets Brogethed og eksplosive Ophobning allevegnefra paa et Sted , alt Materialet i Hovedet paa en Gang , har noget der minder om Whitman , Indholdsangivelsen i et hvilketsomhelst amerikansk Blad minder om Whitmans berømte Opremsninger og ekspanderer i Fantasien paa samme Maade . Han begyndte jo ogsaa sin Karriere som Bogtrykker og kan ligefrem gennem Øjet have faaet en Gang for alle staaende Indtryk af Sproget og Tingene som en Identitet , der siden har udviklet sig til hans Strofe . Den frie Rytme hos Goethe og Heine stammer vistnok ned fra Pindar og den græske Korsang ; som aktuel Form genfindes den i den eskimoiske Tryllevise ; Uroprindelsen er Shamanens ekstatisk foredragne Prosa . Først saa langt ude mødes Whitman med Grækerne , ellers er han fuldstændig ugræsk , uakademisk . Alene den totale Fraværelse af klassisk Form gør Whitman moderne . Derimod er der sikkert en bibelsk Paavirkning . Han er usmilende og direkte som Profeterne , Stilen minder om den bibelske Prosas Strofeinddeling og den ejendommelige svære Flugt , der er fremkommen ved at oprindelig hebraiske Poesier er oversat paa et andet Sprogs Prosa . I en vis Forstand er Biblen jo modernere end Grækerne , den er elementærere , „vildere " , har mere af vor egen darwinistiske Tid ; man bedømme ellers Værdien som man vil . Men som Whitman har udformet sin Form er den hans , et Stykke Natur . Med den Stemme han har , udraaber han Ame - WHITMANS APOTEOSE 149 rika . Naar man betænker den samtidige poetiserende Literatur , den engelske monotone og vedtægtsmæssigt indsnævrede Horisont , hvor Rosen konverserer Liljen og Poesien hungerernærer sig af Poesien , virker Whitman som et sandt Skred af Stof , af Ting , Substantialitet , „Leaves of Grass " er en vældig Materialesamling , en foreløbig Fortegnelse over Amerikas Virkeligheder . Han kommer ikke videre , det er en kolossal Indholdsfortegnelse , en Identifikation , men at bringe sligt i Stand er ogsaa en aandelig Bedrift . Det er nu let at se , at Datidens Amerika burde virke paa et aabent Sind , og dog saa de fleste over eller forbi hvad det betød . Det var de store Indvandringstider , en Folkeblanding i et hidtil ukendt Omfang fandt Sted , Trafiken var i sin Vorden , det praktiske , atletiske Amerika rejste sig , der siden indtil for ganske nylig , og endnu har faaet et ikke ganske behageligt Ry paa sig , har stemplet Glosen , „amerikansk " som noget overdimensionelt og ind i Fablen ragende , der ikke kan karakteriseres paa anden Maade , hele det robuste , pengesvimle og lystig - grove Amerika , der personificerer sig i begrebet Yankee . Først for ganske nylig er man begyndt at tage Amerika alvorlig , og for særligt skøre , i Frankrig tilpattede og ellers uvidende Skønaander , er Amerika jo en Fornærmelse endnu . Et Fiegel - Land kalder Heine Amerika . Henrik Cavling anvender i Halvfemserne den amuserede , omend respektfulde Tone overfor Amerika man skylder en Dyrehavsbakke i det Store . Hamsun giver Amerika Skænd som det noksom forfærdelige Dollar - Land det er og er særlig blind for Whit - 150 UNGT ER ENDNU ORDET mans Betydning , og dog var det fra Amerika , Hamsun bragte den Sprogfornyelse med sig hjem , der siden skulde trænge den franske Oversvømmelse tilbage . Amerika blev sent forstaaet , forstod ikke sig selv , her svingede man mellem Coopers farvede Indianerland og Mark Twains Cirkus ; i Virkeligheden var Whitman den eneste klarøjede , han saa Amerika , og nu begynder man at kunne se med hans Øjne . Der skal megen indre Magt til dette , at se hvad man ser , naar hele to Verdener , baade den gamle og den nye , er enige om at se netop det man er enige om . Whitmans Betydning skal søges i den Glans han kaster over Amerika , Fingerpeget mod Vesten . Selve hans Personlighed lønner det sig ikke ud over Nysgerrigheden at træde nærmere . Hverken hans egne eller andres Bidrag til hans Biografi har synderlig Interesse . Det patologiske i hans Natur , som han ikke skjuler , henfører hans Privatliv til en Sfære , som er kendt Land for saadanne , som lider af samme Sygelighed som han , og en lukket Verden for andre ; men Arten af hans Drifter behøver ikke at forringe den kunstneriske Værdi af hans Frembringelser ; det ses ofte i Naturen , at en Sygelighed giver Anledning til en betydningsfuld Vækst paa andre Omraader ; urigtig kun at søge Aarsagsforholdet i Sygeligheden . En etisk Vurdering skal her udelades ; Amerika har ikke selv gjort Mine til at samle sig om Whitman som national aandelig Heros , det lod sig heller ikke vel tænke . Mellem de store Sære rager han op , men ikke mellem de harmonisk Store , som f . Eks . Bjørnson . I een Henseende har det Anormale i Whitmans Instinkter dog Interesse ud over en fagpsykopatisk Undersøgelse , ren æstetisk ; saadan som Whitmans Livsførelse ytrer sig mange Steder i hans Skrifter forekommer den mig paa mærkelig Maade at give Nøglen til selve den kvindelige Fornemmelse , den som man ikke ellers andetsteds har lejlighed til at skaffe sig Indblik i . Kvinder kan eller vil ikke ytre sig derom , de der har gjort det har ikke været rigtige Kvinder . Den whitmanske erotiske Bekendelse gør Indtryk af at komme fra et kvindeligt stemt Instrument , hans Sjæl er paa Pigevis i Huden , allevegne og ingensteder , han er vasomotorisk bevæget , enten i Badet eller over Ilden , ladet baade her og der , som en Kvinde . Noget skønt er der heri , som altid naar man møder det kvindelige bare man saalænge man læser formaar at lukke Øjnene for , at det er et stort skægget Slamper Mandfolk der skriver . Som man ser bør Whitman saaledes tages fra hinanden og tilegnes fra meget forskellige Synspunkter , hvis man vil have Udbytte af ham , og det ene ikke skal ophæve det andet . Paavirkningen fra ham i Øjeblikket er næppe fra den frugtbare Side . Nogle ser jeg glæder sig til det Rige , han indvarsler , hvori Libido skal herske uindskrænket , uden smaalig Hensyntagen til Køn , en Verden af lutter „Camerados " , hvilket jo kan blive et hyggeligt Abebur ; det uborgerligt løsgængeragtigt , Vagabondagen , og Manglen paa Vægge i Sjælen , som gør ham beslægtet med Russerne , med Verlaine , lader til at tiltrække mange , et Symptom paa en opløst Tid . WHITMANS APOTEOSE 151 Men som Forkynder er han af staaende Betydning . Hvis man i Stedet for at betjene sig af hans Mundart vilde anvende hans Metode , var der Verdener at vinde derved . Han er mere end det problematiske Individ Skrifterne og Levnedsbeskrivelserne giver Besked om , en Sandsiger , monoton som en Shaman , men en Ordets Fyrste , og en Portal ind til Amerika . Amerika er en stor Bog , og Leaves of Grass er et Vink om at slaa den op . 1919 152 UNGT ER ENDNU ORDET JOHANNES V . JENSEN Ungt er endnu Ordet Portræter og Personligheder Ny Samling GYLDENDAL 1958 