text: I . Middagsklokken ombord paa „Bacharach " havde kaldt Passagererne ned , og Dækkene laa tomme . Oppe paa den øvre Promenade gik en Mand alene om mellem Redningsbaadene og de store Vindfangere . Han bar en Taske i Haanden . Han gik forud og lænede sig paa Rækværket , stod og saa ned paa Mellemdækspassagererne , som laa rundt paa Fordækket med deres grove Køjetæpper svøbt om sig . Det var roligt Vejr , men Damperens Fart skabte en stiv Træk ; Skorstenene tonede stærkt i en meget dyb Dur . De farvede Vinduer i Kuplen ned til Spisesalonen stod lidt paa Klem , Violinerne dernede kunde høres nu og da . Der kom en Herre op ad Trappen og stillede sig ved Gelænderet ikke langt fra ham med Tasken , han stod lidt med en iagttagende Holdning , tog saa ubemærket et Skridt til , saa at han stod lige ved den anden . Godaften min Herre , sagde han , og det lød akkurat som om han tiltalte en Dame paaGaden . Den anden Mand vendte langsomt Ansigtet til men svarede 2 ikke . Fint Vejr , vedblev den talelystne Herre en Grad mere befriet . Ja det blæser lidt , men Skibet gaar jo støt . Hov — der kunde Hatten nær være gaaet ! Saa skulde De holde paa den , sagde den anden . Den lille bredskuldrede Mand lo meget af dette og syntes saa intetanende godmodig , at den anden fortrød sin Kulde lidt og uden at klare Halsen mumlede noget om , at det virkelig blæste betydeligt , men at Skibet alligevel gik rigtig støt . . . Livligt fra den brede Herre : Ja er det nu ikke underligt ! Til andre Tider kan det være ganske omvendt . Jeg rejste fra Shanghaj til Honolulu , og endskønt der ikke var en Vind der rørte sig , laa vi og dyppede Redningsbaadene det meste af Tiden . Jesus Christus , hvor vi rullede — Underdønning tænker jeg . Men tillader De , at jeg præsenterer mig , mit Navn er Mason , Thomas A . Mason , London . Vi har set hinanden ved Bordet , ikke sandt . . . det er Hr Edmund Hall . . . Det er mit Navn . Undrer det Dem , at jeg saadan ved det , sagde Hr Mason i en anden , lavere Toneart , som han dog straks lod gaa over i et let Sprog igen . Vi er 71 paa første Kahyt , og de 69 har jeg mærket mig efter 3 Passagerlisten og Numrene ved Bordet . Den halvfjersindstyvende det er mig . . . Hr E . Hall . Vel . De er heller ikke søsyg , jeg ser De ryger . Ryge paa Søen kan jeg nu alligevel ikke , endskønt jeg ikke bliver egentlig søsyg ; men Tobakken smager mig ikke . Det er et Savn . Om godt tre Dage er vi i New York . Tillad mig at spørge . . . Edmund Hall havde staaet og vugget ganske sagte med Hovedet og tænkt paa andre Ting , han afbrød Mason og spurgte dæmpet : Kan De høre Maskinen ? Mason lyttede høfligt et Nu . Ja — a . Jo ! De er Forretningsmand , Hr E . Hall ? Hall svarede ikke . De rejser for et Hus , Hr E . Hall ? Jeg har den Ide . . . Hør nu der , sagde Edmund Hall stille , næsten bedende og ludede sig frem i Mørket , som faldt paa . Kan De høre Stemplerne ? Det lyder som et stort Hjærte ... og der er en Bilyd . En Klapfejl ... De er Ingeniør ? lod Hr Mason falde med et hurtigt Blik . En Klapfejl , siger De — er der noget i Vejen med Maskinen ? Hall rettede sig og saa for første Gang paa den lille Mand , han rystede sagte paa Hovedet . Jeg haaber da , De er livsforsikret , ytrede han med et bedrøvet Smil . . . Hr . . . . undskyld jeg har glemt 4 Deres Navn . Hvad behager ! sagde Hr Mason studsende . De mener , at der skulde være Fare paa Færde ? Et af Stemplerne lækker lidt , efter hvad jeg kan høre . Om jeg er livsforsikret — hvad sigter De til ? Mit Navn er Mason . . . Hør nu igen , bad Hall og lagde Øret i Retning af Skorstenene , hør hvilken god grundpaalidelig Maskine ! Den er næsten lige saa levende som et Menneske , Hr Mason , og den er hæderligere . Vær De ganske rolig , De er sikker nok . Vi andre har ligget søvnløse for Deres Skyld . Mason satte Benene i Dækket , tættede sig . Hm ! De siger , at jeg er sikker . Før spurgte De , om jeg var assureret . Søvnløs siger De . . . Godt . For at tale om noget andet . Hvad siger De til hende vor berømte Medpassager Madame D ' Ora ? Kender hende ikke . Nej De kender ikke den Dame , Hr Hall . Ser jeg Dem for godt ? Hr Mason lo stille og fordringsfuldt men tog sig i det og begyndte igen : Synes De for Resten ikke det er paafaldende , at en Dame fra første Kahyt blander sig i den Grad med Passagererne paa anden , synes De ikke ? De tier , Hr Hall . Ja Tavshed er maaske allermest talende ved saadan en Lejlighed . Har De lagt Mærke til den store Lægprædikant derude agter i anden 5 Kahyt , der gaar og bryster sig som en Hane ? Den smukke Diva synes at have faaet Bekymring for sin Sjæls Frelse . . . Her slog Hr Mason sig paa Laaret med et Knald og lo rigeligt . Men han brød igen af og spurgte følende : Synes De muligvis Madame D ' Ora er for smuk og god ... De ler ikke , Hr E . Hall . Skal De ikke ned og spise Middag , Hr Thomas A . Mason ? spurgte Hall umærkeligt tilrettevisende . Jeg er vis paa , Madame har været en bedaarende Kvinde for saadan noget som fem eller seks Aar siden , vedblev Mason lydeligt , men nu er hun for svær . Efter min Smag . Jesus Christus , jeg vædder med Dem om , at hun er paa den anden Side af de første to hundrede Pund . Men Liv er der Gud forbande mig i Kropstykket ! Kaptejnen har ogsaa et Øje vendt den Vej . Var jeg Kaptejn , vilde jeg give Madame et Vink om at holde sig i passende Afstand fra anden Kahyt ... De synes ikke at følge Samtalen , Hr Hall . Der er en der spiller paa Mundharpe dernede paa Fordækket , mumlede Hall og vendte Hovedet varsomt om mod Mason . Saa bøjede han sig igen frem og saa ned paa Dækket , hvor Klumper af Mennesker laa 6 i Læ af Bakken . Mørket tillod ikke at skelne nogen enkelt . Kan De høre ? Lyder det ikke underligt ? sagde Hall ligesom forkomment . Han hævede Stemmen med et smilende Sværmeri : Den usselige Tone I Hør hvor den lille Melodi græder sødt mod Blæsten og Bølgerne . Nu gaar Fiskene og snuser et Par Vandmil under Støvlerne paa os . Hør hvor han kan . — Aa hvor han spiller flygtigt og fint . Som flyvende Sommer , De ved , September ! Vildgæs oppe under Dugskyerne . . jeg tænker Dyret er Ølkusk eller Grøftegraver . . . . Han har Talent , sagde Mason , vel har han det . Hvad er det han gi ' er . . . After the ball . Mason vuggede grebet og begyndte at nynne Sangen . Hall vendte sig utaalmodigt om og fikserede Manden , saa drejede han sig fra ham igen og saa ud i Søen , hvor Skumfurerne fra Boven skruede sig belyst af Skibets Koøjne . Aa ja , ja ! udbrød Hall med et Suk , der lød som Graad . De tav noget . Hr E . Hall , sagde Mason endelig med en forretningsmæssig Bilyd i Næsen , Hr E . Hall , De synes at være utilpas . De gør et nervøst Indtryk , Hr E . Hall . Skal De ikke ned og have Mad ? spurgte Hall træt og brutal . Han tilføjede mildere : Det er jo længe siden 7 det har ringet . Jeg skal ikke ned , hvis De venter af den Grund . Ingen Madlyst , Hr Hall ? spurgte Mason . Sig mig — oprigtig talt , lad os komme til Sagen — hvad mente De før med at spørge mig , om jeg var livsforsikret ? Skulde det være en Trusel , en mild Henstilling til mig om at holde mig paa Maatten ? De synes at være i en urolig Sindsstemning . . . hvad mente De ? Omgaaes De med Tanker om , at mit Liv eller nogens Liv , men her specielt mit , kunde staa paa Spil ? Hvad , Hr E . Hall ? Hvilken særlig Grund har De til aldrig at sætte den Taske fra Dem , som De der holder i Haanden ? Hvorfor gaar De om som en Mand , der er tynget af noget , hvorfor taler De ikke med Deres Medpassagerer ? Jeg har lagt Mærke til Dem , De kan stole paa jeg har . Lad os tage det ganske roligt — er det slemt for Dem , piner det Dem ? Ser De det altid for Dem ? Nu blev Hall vred , lod det til , han vilde være i Fred for denne Person , hvis Snak han daarlig nok havde hørt . Ti dog en Gang stille , bad han uden nogensomhelst Farve i Stemmen . Hvad væver De om ? Gaa ned og spis og lad mig være fri for Dem . Mason gik et Skridt tilbage og frembragte en knurrende Lyd i Halsen . Og idet han flyttede et Par Haandjærn fra den ene Frakkelomme over i den anden , nikkede han i Retning af Halls Ryg og gik ned ad Trappen . 8 II . Hall blev alene tilbage . Han gik langsomt op og ned paa et ganske kort Stykke af Dækket , som om han søgte at huske noget . Det var nu temmelig mørkt , men Himlen lyste med en kold Klarhed . Søen gik mere dulmet . En Fyrbøder der var badet i Sved og sort Olje kom op fra et Hul og vendte sig dybt aandende mod Synskredsen , hvor en Lysning meldte Maanen . Saa gav han sig til at skrue Ventilerne bedre i Vinden . Hall stod stille og prøvede at møde Fyrbøderens hvide Blik , men de havde Ingenting at sige hinanden , og Fyrbøderen krøb ned igen og lod en lille Jærnlem falde til over sit Hoved . Hall gik alleryderst ud paa Promenadebroen , der endte ligesom i en Altan , hvor man stod næsten frit i Luften hushøjt over Søen . Skummet skred stille dernede i store marmorerede Figurer , svalt og stille . Alt var dunkelt . Hvor Skibet dirrede , og hvor hele den nervøse Masse alligevel banede sig roligt Vej ! Der kom nogen op ad Trappen , Hall vendte sig med et Sæt og saa en stor Damehat med nikkende Fjer , han 10 gik længere ind paa Dækket , rettede sine Skridt mod en af Skorstenene som for at skjule sig bagved den men stansede . Kom dog og hjælp mig op ad den rædsomme Trappe , Edmund , lød en Stemme halvt bange og halvt kæk . Stemmen i sig selv var dyb og dejlig som en Cello , af en underfuld Varme i Klangen . Tys ! sagde Hall kort og slog op med Haanden . Kaptejnen gaar oppe paa Broen ! Madame D ' Ora stansede ovenfor Trappen med et kraftigt Pust og saa sig om . Nej , hvor det blæser friskt her ! Hvorfor kom du ikke ned til Middag ? Kaptejnen , han kan ikke høre os her . Jo han kan , paastod Hall koldt . Lad dog være at raabe saa højt . Jeg ved han forstaar Fransk . Vær rolig , min Ven . Jeg skal hviske . Hun blev staaende uden at røre Armene og søgte saa ligefremt ind paa ham med sit Blik , medens hendes Ord , der havde lydt haabende , blev ved at fylde Luften med Tone . Hvad vil du ? spurgte Hall og vilde rive sig løs . Ikke noget , ikke noget alvorligt , du , sagde hun endnu dybere og med en næsten uhørlig dunkel Klang af Sorg . Har vi nu ikke simuleret Fremmede længe nok , Edmund ? Hvad er der dog i Vejen med dig . 11 hvad er der sket ? Jeg længes efter at tale med dig . Hvad betyder . . . Jeg vil ikke kende dig , udbrød Hall og snuste vredt . Det er forbi mellem os , og det er længe siden , som du jo meget godt ved . Du ved ogsaa hvorfor . Hvis du agter at vise , at du kender mig . . . Det har jeg ikke i Sinde , kære Edmund . Du maa virkelig indrømme , jeg har vist næsten overmenneskelig Beherskelse i de fire Dage , vi nu har været ombord her . Ikke med en Mine har jeg forraadt , at jeg kendte dig . Da jeg saa , at du lod som om du aldrig havde set mig for dine Øjne , vidste jeg selvfølgelig , at jeg havde at holde mig tilbage . Jeg synes jo nok du burde ønske Rollerne , vi spiller , ombyttet , det vilde være mindre ugalant . Idetmindste maa du dog forklare mig Grunden til , at du er saa tilbagevisende . — Edmund , det er ikke venligt af dig at modtage mig saaledes , nu vi er alene . Jeg lagde Mærke til du ikke kom ned til Middag , saa skyndte jeg mig at blive færdig for at benytte Lejligheden til at blive ene med dig . Man kan jo ikke røre sig ombord paa et Skib . Generer det dig at tale med mig her , hvor ingen ser os ? Aa nej , aa nej , sukkede Hall . Jeg bør vel føle mig smigret . Man ser paa vore tommeStole dernede nu og ved Besked . Det behager altsaa Madame at 12 kreere en ny Lykkelig . . . Edmund ! Dit Rygte ombord er ikke det bedste ! Nu er du ikke oprigtig , sagde Madame D ' Ora roligt . Du mener ikke selv det du der siger . Ja mig er det jo ogsaa ligegyldigt , sagde Hall afsides . Han saa bort , og de tav længe . Indtil Madame D ' Oras rige Struberøst igen tonede , ganske ganske sagte : Jeg har været saa trist hver Dag , Edmund , fordi jeg ikke turde nærme mig dig . Nogen maa jeg jo tale med , tilføjede hun hæst . Hall vendte sig og saa haardt paa hende . Flirte med , mener du . Du er let . En Plebej tør komme og fortælle mig om dine Ekstravagancer . Er din Smag bleven simpel , eller er det et sidste Raffinement , at du nu holder Bønnemøder med en Mormon ? Du kan jo udtrykke dig som du vil , sagde Madame luftigt . Hall fnyste kort : Gaa og lad mig i Fred ! De tav lidt , og Madame D ' Ora stod og forskede gennem Tusmørket , hun smilede tungt . Men hun var stadig den sorgløse og uberørte , da hun igen talte : Hvad har du egentlig at udsætte paa Hr Evanston — andet end at du ikke kender hamog hvor kan du falde paa at sige han er Mormon ? Hr Evanston 13 — har været Missionær i Indien og Kina . Han fortæller udmærkede Historier om Tigre og Fakirer og andre vilde Skabninger . Han er selv saadan en ubetalelig glubsk en , han ligner et Vildsvin med alle de Børster paa Hovedet . Han grynter sultent , naar man gaar nær til hans Bur eller Skov , for han har jo saadan en usynlig Jungle om sig . Du har selv altid været en Beundrer af den Slags Urskove i Menneskeskikkelse . Han er en farlig Abe , sagde Hall irriteret , tag dig iagt for at udfordre ham ! Lok ikke ham ned fra hans Træ ! Han er et stort Barn , er Evanston , sagde Madame D ' Ora og lo uendelig ligeglad . Jeg lider ham . Hvad mener du med at sige , at jeg udfordrer , hvad Edmund ? Hvor gider du lade som om du ikke ved , hvad jeg mener ? sagde Hall nervøst . Jeg hader at se dig promenere dine opsigtsvækkende Kostumer paa Dækket , Leontine ! Her paa dette stakkels Skib , hvor kan du , hvad giver dig Kræfter til det ? Den første Dag du var ombord skred du til at udraabe din Navnkundighed med en ren Verdensudstilling af Kjoler , et ornitologisk Musæum af Hatte ! Og i fuldeste Krigsmaling ! Du ved jeg holder ikke den Marzipanduft ud . Du lugter spiselig flere Alen hen , det er dog en Rædsel ! Saa en Dag stiger du ned fra stort 14 Toilette til bare at have et Stykke Lærred om dig — at du kan flytte dig , at du kan røre et Lem mellem de udspilede Næsebor rundt om dig , det er mig noget ufatteligt . . . Hall bøjede sig ophidset frem og blæste : Dog jeg skal indrømme dig , at din Skikkelse endnu taaler en hvilkensomhelst Blottelse eller Belæsselse . . . Madame D ' Ora trak sit Ansigt tilbage , hun havde staaet og smilet sejrrigt , men hun skælvede . Da hun talte , lød det som om hun havde genfundet en Stemme fra gamle Dage , en tillidsfuld Betoning : Gør nu ikke Nar , Edmund ! Du bad mig jo altid selv om at klæde mig lidt originalt , husker du ikke det ? Naturligvis for at du kunde blive misundt , kære Edmund . Er vi nu ikke mere unge ? Hall tav , og hun lod ham tie . Han stirrede ud i Søen , hvor Bølgerne gik mere og mere kraftesløse . Maanen havde rejst sig over Horisonten , og ved dens Lys saa Madame D ' Ora , hvor Trækkene lagde sig i Halls Ansigt . Men da han talte , var der ingen Fred i hans Stemme , kun Træthed og Kulde : Siden vi nu taler sammen — hvad vil du her ? Hvorfor kan jeg ikke faa Fred for dig ? Hun for sammen , gjorde en ængstelig Bevægelse imod ham , men hun svarede i en let Tone : Jeg vidste ikke , du var her ombord . Jeg kan vel ogsaa have Lyst at se mig lidt om . Hall sukkede dybt . Synger du endnu ? spurgte han . Ja . Hvad skulde jeg ellers tage mig for , Edmund ? Jeg bliver ved at gøre Lykke . Det ved du selvfølgelig godt , men nu er du vred . Jo , jeg har min Kunst . Og saa vilde jeg ogsaa en Gang over paa den anden Side . Jeg har et stort Engagement i New York foreløbigt . De tav . Kaptejnen staar og lurer oppe paa Broen , sagde Hall omsider , underlig mild og nedslaaet , som om han var ved at sove ind hvor han stod . Han saa ikke , hvor Madame D ' Ora snappede angst efter Vejret . Lad ham det , Edmund , udbrød hun klagende . Man maa gærne vide , at jeg har fundet dig igen , Edmund ! Hun gik nær til ham og talte fortroligt , mens hendes Bevægelse satte sig : Det er dog latterligt , at vi nu har gaaet her i over fire Dage som to Mennesker , der var fuldstændigt fremmede for hinanden , aldrig har set hinanden . Jeg har været lidt bange for dig . . . alle de andre Passagerer tror ogsaa du vil æde dem , de sidder og skæver hen til dig , jeg har ofte følt 16 mig uhyggelig tilmode . Du ser nu slet ikke rask ud , Edmund ! Dine Øjne er vist daarlige , du gaar jo med næsten sorte Briller . Hør , sæt dig ned her paa Bænken . Finder du ikke det er tappert af mig , at jeg slet ikke har været søsyg ? Jo Gud skal vide du er et fremmeligt Barn , svarede Hall brudt . Han satte sig men stod straks op igen , lo : Jeg glemmer ikke den Dag i Cherbourg , da du ansteg paa Skibstrappen i hele din Vælde — med Hatæsker og Buketter og tusind Pakker , Kammerpige og Kanariefugl i Bur . . . Gud forbarme sig ! Jeg burde have forudset det . Jeg var meget betænkelig ved at rejse til Evropa , fordi jeg kendte dig som en udstrakt Karavane , man vanskeligt undgaar at falde op i . Og saa agter du nu at gaa til Amerika ! Jeg havde dog troet mig sikker ved at lægge Havet mellem dig og mig . Jaja . . . Edmund , sagde Madame D ' Ora værgeløst . Jeg forlod jo Evropa i sin Tid for din Skyld , sagde Hall som den der nu ikke længere vilde vise Skaansel . Hvor kan du sige det ? Jeg rejste for din Skyld ! Vi saa jo ikke hinanden de sidste to Aar inden du rejste , indvendte Madame D ' Ora svagt . Plaget dig i 17 den Tid har jeg da ikke , Edmund . Nej selve din Person var meget rigtigt engageret andre Steder i den Tid , sagde Hall vredere . . . Naa , du kan tro jeg er ligeglad iøvrigt . Det generede mig heller ikke saa stærkt som jeg lader at se dig komme opmarcherende der i Cherbourg med hele dit Tros ; jeg erindrer det snarere paa Grund af den grove Komik der var over hele Optrinet . Der manglede bare dine Hunde , et Avtomobil , en Himmelseng eller et styrbart Luftskib , saa havde Triumftoget været fuldstændigt . Jeg selv maa vist ogsaa have bidraget kønt til Tableauet som Forgrundsfigur med mit lange Ansigt ! Han tav , meget ophidset . Madame D ' Ora følte hvor han led . Jeg kan høre du har det ikke godt , sagde hun stille . Jeg kender det fra gamle Dage , Edmund . Det gør mig saa ondt . Den Gang forstod jeg heller aldrig rigtig , hvad det var du tog dig saa nær . Min Fejl var vel nok , at jeg ikke forstod dig tilstrækkeligt . Men jeg deltog med dig , Edmund . Det gør jeg ogsaa nu , jeg kan ikke andet . O Leontine ! udbrød Hall og lo hovedrystende , hvorfor mishandler jeg dig nu ? Du er jo dog usaarlig . 15 Sæt dig ned , Edmund , bad hun , og han satte sig mødig ned ved hendes Side . De tav . Klokken nede paa Bakken slog Glas , klangløst i Blæsten . Mellemdækspassagererne forude havde stillet sig op for at se paa Maanen , nogle af dem sang . Hør dem synge ! sagde Hall smærtelig fortænkt . Hvor kan det nu være , at naar primitive Mennesker skal holde sig lystige , saa synger de Klagesange ? Hør hvor de er i Nød ! Ja Edmund . Madame D ' Ora sad og blev skønnere og skønnere i sit Ansigt , mens hun ufravendt saa paa Hall , der lod Hovedet synke dybt forover , hendes Øjne lignede to Lys . Mellemdækspassagererne blev ved at synge deres skurrende Vise , og der gik en lang Tid . Saa siger Madame D ' Ora blidt : Hvad er det for en lille Taske du har der , Edmund ? Du gaar næsten altid med den i Haanden , har jeg set . Er det noget meget vigtigt du har i den ? Jeg synes du farer sammen , Edmund ... du er da vel ikke rendt med en eller anden Kasse ? Hall lo unaturligt og famlede efter hendes Haand , som hun havde lagt paa hans Skulder . Nej , kære du ! Gud hvor det ligner dig at faa det Indfald ! 18 Enten er du syg eller ogsaa fryser du , Edmund , sagde Madame D ' Ora afgørende — kom her med dine kolde Hænder . Saa ! Vi kan godt sidde begge to i min Aftenkaabe . Saadan , du . Nu rolig ! Nu rolig ! Du har ikke forandret dig siden , Leontine , hviskede Hall lidt efter , da han begyndte at føle Hvile . Leontine , du er lige varm . Du har været varm , og dit Hjærte har banket uafbrudt Dag og Nat siden vi sidst var sammen — skønt det ikke slog for mig . Er du saa helt sikker paa , hvad du der siger , svarede hun med en saa varm Klang af kvindeligt Højmod , at det gik ham ind i Sjælen . Men nu er mit Hjærte jo dit igen . Leontine ! Sid nu rolig , Edmund , rolig ! Hvad vil du med Tasken der , den staar jo godt nok . Fortæl mig en Gang , hvad det er for vigtige Sager du har i den . Et Par Haandvægte , en gammel Hestesko , et Urlod , svarede Hall snøvlende som i Halvsøvne . Hvor gider du slæbe om med de gamle Jærnsager ? spurgte Madame D ' Ora undrende og lidt uhyggelig . Gud hvor den Taske dog er tung ! Og hvad er det for et rædsomt Læderbælte med en Krog i , du har om Livet ? 19 I det samme fattede hun Sammenhængen , forstod at Hall havde villet dø . Hun blev siddende uden at røre sig af Stedet , bøjede kun Hovedet tilbage og saa opad mod Stjærnerne . Aa Edmund ! aandede hun uhørligt op i Luften , og hun begyndte i et Nu at græde . Saaledes sad hun længe . Endelig drog hun Vejret dybt og saa varsomt , at Hall ikke mærkede det . Hvor jeg er glad over , at vi har truffet hinanden , Edmund , hviskede hun bævende . Ja det var en mærkelig Hændelse , svarede Hall aandsfraværende . Jeg vidste godt du var med Skibet , sagde Madame D ' Ora og kvalte leende et stort Suk . Vidste du . Ja , og saa tog jeg med , Edmund . Jeg saa i en Avis , at du var paa Besøg i Evropa , og jeg fandt ud du vilde gaa tilbage med „Bacharach " . Jeg har længtes saadan efter dig , Edmund . . . Edmund ! Hall for op af Søvne i Trækninger . Du sov da ikke ? hviskede hun kærligt . Hvor jeg kender dig nu igen , Edmund , du kan kun sove , naar jeg er hos dig . Har du ikke sovet godt siden vi skiltes ? Har du regnet og studeret og grublet og aldrig hvilet ? Han svarede med en syg Lyd i Struben , og de tog hinanden om Halsen , sad længe stille . 20 Kan du høre der er en der spiller paa Mundharpe ? hviskede Madame D ' Ora . Det er den Melodi vi hørte saa ofte i Paris . Husker du Aftenerne , naar Duerne kredsede om Sacré - Coeur ? Hvor gamle er vi nu , Edmund ? Gaar det dig godt i Amerika ? Jeg har læst om dig , du er stor og opfinder nye Ting . . . Leontine , du græder ! Ja jeg græder . Det var godt jeg rejste med . Ja , mumlede Hall . Hvor du er bleven svær , hviskede han lidt efter . Mon du ikke drikker for meget , Leontine ? Hun svarede ikke men græd ud og tørrede sine Øjne . Saa flyttede hun sig forsigtigt og bad : Edmund , lad mig rejse mig et Øjeblik . Sid du kun rolig , Edmund ! Hun bøjede sig hurtigt , greb Tasken og gik henimod Skibssiden med den . I det samme lød der et stærkt Spring i Dæksplankerne , og en Mand viste sig et eller andet Steds fra hvor han havde været skjult . Det var Thomas A . Mason , han sprang frem foran Madame D ' Ora . Ah ! skreg Hall og rejste sig fra Bænken . De stod alle tre ganske tavse og saa paa hin - anden . Mason rakte en Haand ud og pegede paa Tasken . Men 22 Madame D ' Ora gav den roligt til Hall . Musiken nede fra Salonen lød tydeligt op gennem Domen . Tys ! sagde Madame D ' Ora med stor Fatning . Der er de allesammen ! 21 III . Passagererne havde rejst sig fra Bordet og begyndte at komme op paa Dækket . Da Vejret var saa fint , blev kun faa paa det nedre Promenadedæk , de fleste skulde op og se paa Maanen , og snart var hele det øvre Dæk og Udsigtsbroen fyldt med en samtalende og spaserende Mængde . Hall sad paa Bænken , og ved hans Side stod Madame D ' Ora . De talte ikke . Mason havde fjærnet sig . Passagererne søgte ofte forbi Bænken for at undre sig over Madame D ' Ora , der stod dér høj og mægtig og med en besynderlig Mine ved Siden af en Mand , som Ingen før havde lagt Mærke til . Nogle faa vidste , at det var Edmund Hall , og de undrede sig mest . Alle Damer ønskede at vide , hvem den blege Mand var , og da man fortalte dem det var den store Antropolog , blev de meget alvorlige og søgte igen forbi Bænken for at se ham . Han var en Mand med lange propre Træk og et glat Skæg , der ikke skjulte Munden , hans Øjne var blaa og syntes sløve . Som han sad nu lod han til slet ikke at leve . 24 Men hvor Madame D ' Ora var skøn , Damerne kendte hende næppe . Stod hun Vagt hos denne Syge ? Hvad var sket , hvorledes var hun pludselig bleven saa dejlig ? Madame D ' Ora vendte ikke sine Øjne fra Edmund Hall . Maanelyset rørte de dunkle Øjenstene og de store tunge Laag , der mærkede hende som saa dybt udslidt og saa mystisk rig paa Naade . Næseborene , der saa fine og voldsomme ud , hvilede nu aldeles , og den lidende Mund var ogsaa stille . Men hvor hun stod fuld af ubændig Kraft i sin svære højtrejste Skikkelse , hvor der var Pragt og Ustyrlighed forenet i hendes Holdning ! Endelig rørte hun sig , saa op og forandrede Udtryk . Der var en , der allerede havde bukket to Gange og vilde tale med hende , hun vendte sig , Alvoren fløj fra hendes Træk : Godaften , Hr Evanston . Hun saa blinkende paa ham , fra hans seglformede Sko og til Silkehatten paa det lurvede Hoved . Han tog den af og bukkede en Gang til temmelig reserveret , hendes Blik stansede ved hans kolde Øjne . Han var graa over det hele , kun middelhøj , men stor , sammentrængt og senet , han var hulkindet med dybe Linjer fra Næsevigene ned i det stride Uncle Sam Skæg , Overlæben var glatraget og med en lige Rand . Undskyld min Dristighed , Frue , sagde han høfligt og tydeligt . De er forbavset over at se mig her , hvor jeg ikke hører til , men jeg har Kaptejnens Tilladelse til at sætte Foden paa første Kahyts Enemærker i et Ærinde , der ikke angaar mig selv personligt . Da jeg nu kun har den Ære blandt første Kahyts Passagerer at kende Madame . . . Hr Evanston , vi er forfærdelig glade ved at se Dem , sagde Madame D ' Ora med sin dybeste Bas og paa den mest formløse Maade . Hvor fornuftigt af Dem at henvende Dem til mig — jeg tænker mig jo straks det er i et eller andet velgørende Øjemed De har begivet Dem herop . Deres gode Hjærte sender Dem . . . det er Hr Evanston Edmund Hall . — Hall rejste sig ikke . Da Evanston hørte Navnet , traadte han tilside og hældede sig bagover som for at se op paa en høj Bygning . Saa ! Edmund Hall ! sagde han lavt . Det er mig den allerstørste Ære ! Han gik endnu et Skridt tilbage . Saaledes ser en verdensberømt Videnskabsmand altsaa ud ! Jeg vidste selvfølgelig De var med dette Skib , Hr Edmund Hall , sligt bliver ikke skjult , men jeg kendte ikke Deres Træk . Desuden bor jeg jo langt herfra , agterude . Han nærmede sig , varsom i Ansigtet , bøjede Hovedet lidt paa Siden : 25 Portrætterne synes mig ikke at ligne , ingen af dem , jeg mindes . Dog maaske . . . Edmund Hall ser overanstrængt ud . Søsygen ? De sidste Ord henvendte han til Madame D ' Ora . Hun nikkede opmuntrende til ham . Hun morede sig . Men hun var ikke fri for at føle sig imponeret af Mandens iskolde Stemme . Jeg har med største Interesse læst eller maa jeg sige oplevet flere af Deres epokegørende Værker , specielt Deres mærkelige og fængslende Bog om Forbryderes Ansvarsfrihed , sagde Evanston ... og da Hall ved disse Ord pludselig saa op paa ham , mødte han hans Blik . De saa temmelig længe paa hinanden . Ja jeg deler jo ikke Deres Principer , vedblev Evanston med en behændig Antydning at Salvelse , jeg er Præst . Jeg turde have et og andet Grundsyn paa Lov og Ret , der er forskelligt fra Deres . — De har Deres Laboratorium i New York , Hr Edmund Hall , og det er mig bekendt , at Deres Virksomhed som Analytiker er af en tildels offenlig Karakter — det skulde glæde mig overordenligt om jeg en Dag maatte opsøge Dem og tale med Dem om disse store Spørgsmaal . Min ganske obskure Virksomhed har givet mig Erfaringer , som muligvis ogsaa kunde interessere en Forsker som Dem , Hr Edmund Hall . 26 Hall nikkede , og Evanston vendte sig mod Madame D ' Ora med et skævt Blik og et Buk : Madame , De har gættet rigtigt , det er en menneskekærlig Tanke for hvis Skyld jeg er kommen . Lad høre , Hr Evanston . De er sikker paa vor Deltagelse . Stil Dem ud der midt for , Passagererne vil da se , at De ønsker deres Opmærksomhed . Evanston fulgte roligt hendes Raad , og snart havde en hel Del samlet sig til . Mine Damer og Herrer ! sagde Evanston i Talertone og ventede saa , indtil der var kommen flere . Mine Damer og Herrer ! Under venlig Protektion af to store Medrejsende , Sangdronningen Madame D ' Ora og den berømte Videnskabsmand Hr Edmund Hall tillader jeg mig her i ydmyg Egenskab af Sjælesørger at bede om Deres Deltagelse for en Barmhjærtighedsgærning . Jeg bevæger mig hver Dag — med indhentet Tilladelse fra Hr Kaptejnen — mellem Passagererne paa Mellemdækket for at hjælpe hvor hjælpes kan . Man ser mangt et Syn dernede i Dybet , som var egnet til at ryste Deres Nerver , mine ærede Damer . Fattigdom , Haabløshed og Sygdom er ikke Begreber dernede , det er Haandgribeligheder . Smærten er reel . Ved De , at vi fører sytten hundrede Sjæle over Søen , sytten hundrede Fattige ? De rejser ikke , de har ikke forladt et Hotel i Hamburg eller Paris for 28 at tage ind paa et i New York , de flytter . De har Sække fulde af gammelt ubrugeligt Skrammel , som de tror deres Liv afhænger af . De er uvidende , de er i Mørke , den moderlige Skæbne har ikke slikket deres Øjne . Ved De , at vi fører en Provins med os med samt alle dens Aarhundreder , ved De , at vi har en Folkevandring ombord , og at de Hjemløse er trætte , at de tørster ? Evanston gjorde en Pavse og saa op mod Mastetoppen , der var Stemning over hans haarde Træk . Mine Damer og Herrer , fortsatte han i en mere konverserende Tone . Der er nu et særligt , et isoleret Tilfælde af Nød , som jeg vil tage mig den Frihed at interessere Dem for . Paa Mellemdækket rejser en ung , ubeskyttet Pige , hvis Stilling nærmer sig til det fortvivlede . Hun har ikke en eneste Frænde i Amerika , og naar Skibets Last bliver sigtet paa Ellis Island , vil hun ikke en Gang faa Tilladelse til at gaa i Land , fordi hun slet intet ejer . Da Evanston kom til det , at det var en ung Pige , stillede Madame D ' Ora en uforbederlig Mine op . Den eneste der saa det , var Hr Evanston selv . Men han lod som om han ikke saa det . Den unge Piges Navn er Frk . Karekin , hun er fra Armenien og kan fortælle en gribende Tragedie om Uret 29 og Grusomhed , der har forvandlet hele hendes Familje til Lig , lagt hendes Hjem øde og kastet hende ene og værgeløs ud i Verden . . . Dette vakte betydelig Opsigt mellem Passagererne . Evanston hævede Stemmen og overdøvede deres Udraab af Deltagelse og Interesse : Hvis denne unge Pige nu kommer i Land i New York uden Venner og uden Penge , eller hvis hun bliver sendt tilbage derfra , vil hun i begge Tilfælde blive et Bytte for Verden , dens Ubarmhjærtighed og Skændsel ! Han slog op med Haanden og tav under almindeligt Bifald fra de Tilstedeværende . Madame D ' Ora , som ogsaa var bleven rørt , trængte sig frem til Evanston og bad : Lad os se hende , Hr Evanston , bring dog den stakkels unge Pige herop ! Hun staar her nedenfor Trappen . Med Kaptejnens Sanktion har jeg ført hende med . Evanston gik hen til Trappen og kaldte ned : Træd nærmere , Mirjam Karekin . En spinkel Skikkelse viste sig skjult i et Sjal . Hun stod stille ovenfor Trappen og flakkede rundt med store asiatiske Øjne , det eneste man saa af hende . Hun var ung . Madame D ' Ora ilede hen til hende og bøjede sig over hende . Kære Frøken Karekin — jamen det er jo et Barn , Hr . Evanston ! — Vær ikke sky , kom og lad os se Dem . Lad 30 mig vende Deres Ansigt mod Maanen — De er jo yndig ! Stakkel , og De er ulykkelig . . . Madame D ' Ora vendte sig mod Evanston og udbrød dæmpet : O ho , Hr Evanston , jeg maa virkelig sige De vælger Genstandene for Deres Medfølelse med Smag . De ønsker kun at bringe Engle i Guds Rige . . . Hr . Evanston saa sig hurtigt om og fæstede derpaa sit Blik paa Madame D ' Ora . Han tav lidt , medens et Smil halvt kynisk og halvt advarende dannede sig om hans Mund . Mine Hensigter er altid i den ene eller den anden Forstand reelle , sagde han frækt . De Madame var vist for Eksempel ikke et Øjeblik i Tvivl om mine Motiver , mens vi førte Snak sammen paa Agterdækket over Propellen . . . Ah , han bider ! raabte Madame D ' Ora og lo højt . Cave canem ! — Hun fjærnede sig fra ham og lo igen men med et ildevarslende Blik . Den unge Armenierinde syntes imidlertid at skulle begraves under en Snes Damer , der under høje miserikordiske Udraab kastede sig over hende . Hendes stakkels Sjal blev undersøgt og af en rystet Dame erklæret for tyndslidt og snavset . De ældre Damer vrinskede af Indignation over at dette var muligt , unge Piger lod smaa Veraab høre . Arme Barn ! blev der raabt . Vi vil sandelig 31 gøre noget for Dem ! To store Ambassadørfruer rettede sig imod Evanston og sagde ham , at han rigtig skulde have Tak , fordi han havde tænkt paa dem med dette . Men den unge Kvinde stod fortabt og stum som en lille fremmed Fugl mellem Skader og Pappegøjer . Madame D ' Ora saa det og fik hende ført hen og sat ned paa en Bænk . Hun talte til hende og fandt ud , at hun forstod Tysk , hun fik de store skræmte Øjne til at blive rolige igen og fyldes med Taarer , hun gjorde det lille Menneske tryg blot ved at lægge sin Haand paa hendes Haar . Se hendes Øjne , Leontine ! Det var Edmund Hall der talte . Hans Stemme var som forvandlet . Madame D ' Ora saa paa ham , han var selv forandret , syntes at have glemt alt andet end den fremmede unge Pige . Hans Blik var gennemtrængende og levende . Se hendes Øjne ! De ligner Nætter ved Nilen . Aa du med dine Sammenligninger ! udbrød Madame D ' Ora og lo utaalmodigt . De er endnu dybere , endnu særere . Hvor hendes Øjne er dunkle og klare — som en Gaade der lyser ! Er det Sakuntala hun ligner ? Nej hun er meget fjærnere fra , hendes Øjne er jo som Stjærnelys over Kulskovene og den hede Jord ! 27 Madame D ' Ora rejste Hovedet , som om hun lyttede ; der gik et falmende Udtryk over hendes Øjne , mens de hvilede paa Edmund Hall . Men i næste Nu udstraalede kun Ild . Hun brød frem næsten som i store Spring , trængte sig favnende ind mellem Passagererne og spredte dem , rakte begge Arme i Vejret som to Luer : Jeg vil synge ! Akklamation ! Bifald , Klap og Henrykkelse . Madame vil synge ! Men det koster meget at høre mig syngel raabte Madame D ' Ora prustende som en Hest . Se allesammen , dette smukke og ulykkelige Barn bliver nu her mellem os fra i Dag ! Her er hendes Plads . Resten vil vi ogsaa sørge for . Hvor er den unge Herre , der spillede saa dygtigt paa Flygelet forleden , lad ham vise sig — Dem , Hr Wilson . . . Her , her ! Madame ! raabte Wilson . De gaar ned i Salonen og akkompagnerer , De spiller igennem — faa Lugerne lukket op ! Hr Wilson , De opsøger min Kammerpige og faar Noder — „Den blinde Pige " . Nu stille ! Jeg vil ikke staa i saa meget Lys . . . flyt dog den Maane ! Saa , her vil jeg synge ! Wilson sprang , og i de Minutter der gik , inden han begyndte at spille nedenunder , stod Madame D ' Ora uden at røre sig paa samme Sted . Hun holdt Hovedet tilbagebøjet med næsten lukkede Øjne , hendes frodige Mund var smærtelig samlet , 33 saa at Underlæben ikke saas . Edmund Hall sad ved Siden af Frk Karekin . Evanston lod til at være glemt . Han saa sig om paa mange , men ingen tog Notits af ham . Lænet op mod en af Vindfangerne stod en kort bredskuldret Mand med skotsk Hue paa Hovedet , Evanston syntes om hans Ansigt og nærmede sig ham . De kom i Samtale , Manden præsenterede sig som Thomas A . Mason og viste sig snaksom . Evanston stod aandsfraværende . Ja jeg tænker jeg vil trække mig tilbage til min Plads , sagde han omsider smilende . Jeg har fuldbragt min Mission . Hvorfor vil De dog det ? protesterede Mason . Bliv nu og hør Koncerten , det er Dem mere end nogen anden , der har Æren for den . De kan stole paa der kommer Penge ind , læg Mærke til hvad jeg siger , Penge som Skidt . Vi vil faa en behagelig Aften — Hr Evanston , De er Præst , men De er Amerikaner , har De noget imod at jeg lader en Sifon og noget Whisky bringe herop ? En Cigar , Hr Evanston ? Evanston tog Cigaren — glemte den i det samme og vendte sig om . . . Thi en lang underdejlig Tone gød sig ud i Luften , steg mægtigt og gik over i en Dunkelhed af Toner , der var dybe og raa som Fødselsskrig men klarere end et Orgels Tunger — Madame D ' Ora sang , med vidt opspærret Mund og svulmende 34 Strube : Siger du , at det lyser af Blomster hvor vi træder ? Oh mine Fødder gyser , Elskede ja og jeg græder . Natten er naadig . Det var den blinde Merete , hun gik med sin Ven at spasere , hørte et Suk og ledte og fandt ham aldrig mere . Natten er naadig . Svinder du fra min Side ? Din Tien er sær , du savner . . . Taber du dig i det Vide ? Jeg finder dig — for jeg favner ! Natten er naadig . Skjuler du dig og smiler ad mine udbredte Arme ? Tilgiv mig , Tiden iler , jeg længes efter din Varme — Natten er naadig . Stille ! Ak hvor jeg ryster ! Duggen fra Nattens Porte falder paa mine Bryster — Kære , din Mund er borte ! Natten er naadig . 32 Hører du nu , jeg er bange — vandrer jeg her alene ? Gaar jeg imellem mange , der alle tier som Stene ? Natten er naadig . Svæver her sorte Baarer ? Mit Hjærte fryser og falder . Duggen og mine Taarer sitrer og græder og kalder ... Natten er naadig . Aa , hvis du hører min Klage , forbande Gud dine Læber ! Gaa og kom aldrig tilbage — ved du , de Blinde dræber ! Natten er naadig . Gid du maa rammes af Lynet . . . Nej Gud belønne dit Hjærte , for nu har jeg faaet Synet ! Jeg ser , Lyset er Smærte . Natten er naadig . Stakkels , stakkels Merete ! Med dine favnende Arme gik du og ledte og ledte og fandt kun Dødens Varme . Natten er naadig . Da Madame D ' Ora havde sluttet , fulgte et vildt Bifald . Men gennem hele den Stenskredlignende Tumult søgte hun Edmund Hall og saa sit eget Navn paa hans Mund , idet han henrykt draget bøjede sig frem imod hende . Den unge 36 Armenierinde , der sad ved Siden af Hall , hang med store duggede Øjne ved hans Udtryk af Inderlighed . Evanston iagttog dem . Han drak Whisky sammen med Thomas A . Mason . 35 IV . Edmund Hall havde sit Laboratorium paa en tolvte Sal i New York . Det bestod hovedsagelig af eet meget stort Rum med mange Spejlglasvinduer paa to Sider , hvorfra der var Udsigt til en Gruppe af Taarnhuse og til Brooklynbroen . Huset laa i den nedre By . Mellem de to Vægge hvor der var Vinduer havde Edmund Hall ved Hjælp af Møbler og Skærmbrædter indrettet et Hjørne der gav Indtryk af Stue ; de andre Vægge var dækket af Bøger og Hylder , og i det indre Hjørne stod en Smelteovn tilligemed mangfoldige videnskabelige Maskiner . Ned fra Loftet hang Glødelamper og et enkelt stort Buelys . Gulvet var af italiensk Mosaik med Riste her og der . Dette var Edmund Halls Privatlaboratorium , to Etager nedenunder havde han et andet , hvor hans Assistenter arbejdede . Et Par af de store Glasruder var drejet paa Klem , Byens dybe Kværnlyd lød op . En Gang imellem tordnede L ' Toget forbi nede i Højde med anden Etage . Snehvid Damp forflygtigedeude i de luftige Rum mellem Taarnhusene og Stykkerne af den 38 blaa Himmel . Edmund Hall gik fra og til med sine Glas , optaget af Forsøg . Han var i en lang syreplettet Kittel , hans Læber bevægede sig som om han hele Tiden memorerede Tal . En Damper tudede nede fra Floden . Døren gav en Lyd under Trækket fra Elevatoren . Telefonen dikkede , og Edmund Hall greb Apparatet , lyttede og svarede tonløst , fortsatte saa sit Arbejde . Da det ringede paa Døren , stillede Edmund Hall sine Ting fra sig , tog Kitlen af og iførte sig en sort Frakke før han lukkede op . Det var Madame D ' Ora i overdaadig Spaseredragt og med Strudsfjer paa Hovedet . Maa jeg forstyrre ? spurgte hun forknyt men med store dristige Øjne . Ja , svarede Hall glad og traadte tilside fra Døren . Madame D ' Ora knitrede ind , gik i al sin Kraft og Herlighed frem midt paa Gulvet og vendte sig der , saa at Silken brusede om hende . Hall lukkede Døren men blev staaende for at nyde Synet , der var kommen ind til ham . De saa lidt paa hinanden , indtil de maatte le . Hall drog et Suk af Glæde . Hvor vil du have mig hen ? sang Madame D ' Ora , jeg tør jo ikke flytte en Fod i dit Heksekøkken før du viser Vej . Ah , der har du din Stue , den er yndig ! Ganske som da du boede i London . Men hvilken kolossal Udsigt du har , Edmund ! Du bor 39 jo i Luften ! Her sidder vi jo og flyver , jeg bliver svimmel ! Du har altid boet højt , Edmund . Altid har jeg maattet bestige hundrede Trapper , jeg med min Vægt , eller ogsaa . . . nej disse Elevatorer er dog forfærdelige , Hjærtet synker mig bogstavelig ned i Støvlerne , naar de sætter til Vejrs , og saa naar den stanser , Oh , saa flyver Hjærtet lige op i Halsen ! Mit Hjærte er af Lave . Jeg synes om New York . Og her siger du , du har boet i tre Aar . . . meget ene , føler jeg , her er jo graat , du har ingen Blomster ! Kære Edmund , jeg faar vist slynge Farver ind til dig endnu en Gang . Lad os dog sætte os . — Tør vi ryge ? Hall smilede og fandt Tobak frem . Du tør . Er du kommen dig efter Sørejsen ? Befinder du dig vel paa Hotellet ? Udmærket . Du ved dog vel , at et hvilkensomhelst Sted bliver udholdeligt , naar jeg er der . Jeg gider ikke kede mig . Fire Mennesker har allerede fortalt mig deres Livshistorie . Jeg prøver , konfererer med min Direktør — hurtig Mand — jeg er bleven interviewet , fotograferet og har skreget ind i en Fonograf . Du ser ud som om jeg slog Snebolde paa dig , kære Edmund . Jo jeg bliver ikke ked af det — her skal du se . . . Madame D ' Ora aabnede sin guldbeslaaede Taske og fremdrog et Numer af „Journal " , der havde viet hende 40 en hel Side . Hall saa paa Billederne og fik et mørkt Udtryk , da hans Blik stansede ved et , der fremstillede Leontine i Aftendragt med det brede Bryst blottet . Men hans Mine gik straks gennem et Udtryk af Kulde over i et høfligt Smil , der hurtigt blev varmt . Madame D ' Ora fulgte Spillet i hans Ansigt og lo først højt siden undrende og tilsidst ganske stille og lykkeligt . De saa paa hinanden og greb efter hinanden paa en og samme Tid . Min Frisure ! raaber Madame D ' Ora , og hun kysser Hall en sidste Gang fast og længe . Snapper saa Cigaretten og bakker løs , for om der skulde være Ild i den endnu . Apropos — den lille Armenierinde er borte . Jeg havde saadan en Morskab igaar Morges med at sætte hendes store sorte Haar op . Tænk dig , alt det dejlige Haar var omtrent een Marelok , da vi fik hende op fra Mellemdækket , hun har ikke redt det i en Evighed . Jo jeg friserede hende efter den allersidste New Yorker Mode . Min Gud , har du ikke set , at jeg ogsaa er forandret ! Vi smækker alt Haaret i en tyk Drive ned over det ene Øje , det er Skikken her . løvrigt er Damerne jo rædsomme , dem jeg har set i disse to Dage . Hvilke Barbarer ! De har de bedste Ben , men de forstaar ikke at gaa ; de har megen Ynde , som de ikke synes at ane Værdien af , dristige 41 Øjne , der dog ikke er frigjorte . . . jeg tror det er Mændene her , der er kedelige ! Man har ikke gjort Kur til mig , Edmund , hvor jeg føler mig skamfuld ! Ingen tør se paa mig ... nej det er dog for galt , jeg har mødt flere Mænd , i hvis Ansigt jeg læste varm oprigtig Appetit blandet med den mest levende Angst for Prygl ! Ser jeg saa atletisk ud ? Ved du hvad man fortæller mig . . . Damerne her dræber Beundrere med kæmpemæssige Hattenaale ! Du ved det , du nikker blegnende . . . Oho , skyldige Edmund ! Vi faar at se . Vi vil opleve noget i denne straalende By ! — Nej , Frøken Karekin blev altsaa afhentet igaar Morges af denne Lægprædikant eller hvad han er , Evanston , efter at jeg havde friseret hende „to kill " , som de udtrykker sig her . Jeg var ked af at sende hende bort , og Gud ved , hvor det Præstemenneske har i Sinde at anbringe hende ? Jeg ønskede ikke at se ham . Det lille Skind fortalte hun skulde bo hos en Familje . . . Jeg fik et Brev fra Hr Evanston , indskød Hall , nu i Dag . Han beder om at maatte komme og besøge mig tilligemed Frøken Karekin . Det Dyr , hvad vil han ? Han skriver i dunkle og mig ganske uforstaaelige Vendinger om en Opdagelse , han vilhave gjort med Hensyn til Frøken Karekin og om Tjenester vi 42 skulde gøre Videnskaben og Menneskeheden . Du vil da ikke have noget at gøre med den uopdragne Mandsperson ? Var der ikke Mulighed for han kunde have et eller andet morsomt paa Hjærte ? Jeg har telegraferet til dem om at komme i Eftermiddag Kl . 4 . Tilstaa at du er forlibt i den lille Armenierpige ! udbrød Madame D ' Ora hoverende , og da Hall tav , saa hun studsende paa ham . Men saa lo hun igen skaanselsløst : Du var bedaaret af hende paa Skibet . Jeg kender dig jo , store kælne Dreng , du gik om med det mest overnoble Ansigt , som om netop Elskov med alle dens søde Latterligheder laa flere Maaneafstande fra dig . Jeg har jo gaaet med dig i Paris og set den serafiske Uskyldighed i dit Blik , naar en eller anden lille Missekat snoede Halen til Vejrs i vor Nærhed . Saa vidste jeg din Hu stod til unge runde Øjne og til at øve alle disse stakkels Begyndelsesgrunde om igen . . . Edmund , se ikke køligt paa mig ! Jeg har Ret , men saare dig vil jeg ikke . Godt , lad os tale om noget andet . Vil du køre en Tur med mig ? spurgte Hall en Smule fjærn i sin Holdning . Mit Automobilstaar ti Minutter herfra , jeg kan telefonere det til Døren . 43 Det stikkende i Madame D ' Oras mørkeblaa Øjne forsvandt i et Nu , Blikket duggedes , det hvide af Øjet blev stort og blaaligt som hos Børn . Ja , hviskede hun . Jeg vil køre med dig . Det er min Dag , Edmund . Husk , i Dag er det min Dag og din . Ved du , at det er Foraar ? Se dernede , dybt dernede mellem Husene staar der grønne Træer ! De lyser som Træerne paa Boulevard St . Germain . Hvor det er en stor By ! Jeg er glad i Dag , Edmund . Hun tav og lænede sig tilbage med sænkede Øjne . Lidt efter lo hun saa smaat og kom tilbage til hvad de havde talt om , forandret : Jeg forstaar , at Mirjam Karekin interesserer dig , hun er naturligvis et fint lille Væsen . Jeg holdt forfærdelig meget af hende , men ved du hvad , hun var virkelig underlig , og jeg tror nu altsaa en Gang for alle ikke paa Underlighed . Stumme Folk . . . naa , de kysser vel lige saa fortræffeligt som vi andre , men vil du ikke indrømme mig , at de gaar og stummer sig kostbare paa en for oprigtige Folk ruinerende Maade ? Tror du den lille Mirjam paa nogen Maade lod sig bevæge til at fortælle mig den armeniske Tragedie , som Natmissionær Evanston slog hende op paa ? Nej , hun rystede altid paa sit kære lille Hoved og saa sig forstenet om , saa at man følte Luften 44 fuld af Bajonetter , Ildebrande og Hugvaaben . For Resten , hvor den arme Pige maa have følt sig overvældet af alt ! Her kommer hun til dette Damphamreri af en By . jeg forsikrer dig , hun sad ganske stille og vild i en Sofa hele Dagen . . iforgaars , mens jeg havde travlt og modtog Pressen , jeg vidste slet ikke hvad jeg skulde gøre for det hjælpeløse Barn . Vi faar haabe , hun bliver sørget for . Jeg stoler ikke paa den Mormon , Evanston . Jeg er her naturligvis i Eftermiddag naar de kommer , saa faar vi sondere ham . Hall nikkede , han stod og saa længselsfuld paa Madame D ' Ora , ligesom over den Kløft af Misstemning , der var kommen imellem dem . Hun forstod ham , kendte ham og fik Sløret over hans Blik til at briste ved at gaa hen og kysse ham saa trohjærtigt som hun alene kunde . De blussede af Inderlighed begge to , saa ikke paa hinanden men holdt hinanden fast i Armene et Øjeblik . Vil vi saa køre ? sagde Madame D ' Ora . Hvor hendes Øjne var glade og varme nu , mens de hang ved Edmund Hall , og hvor hun stod og holdt hans Haand underlig fangen , som om det at hun elskede ham gjorde hende glemsom ! Ja , Leontine , sagde Hall og lo dybt inde i Brystet som en lykkelig Dreng , kyssede hende paa begge Kinder . Han gik til Telefonen , og mens han lyttede , 45 saa han hele Tiden hen til Leontine , der trak Handsker paa og smilede med en pigeagtig Mine . Mon jeg skal tro , du har faaet noget at spise i Dag ? spurgte hun . Hall rystede paa Hovedet , stadig med Høretragten for Øret . Saa kører vi allerførst op til Martin og spiser Frokost , erklærede Madame D ' Ora . Jeg er selv sulten . Eller vil du have mig med ud at slaa Rekord , skal vi i Læder ? Nej , sagde Hall og lo . Han sagde nogle Ord tørt i Telefonen . Nej min Pige , vi kører fornuftigt . Men jeg maa alligevel klæde mig om . Nu faar vi Maskinen om ti Minutter . Har du Chauffeur ? Jeg kører selv . Vil du vente her , mens jeg klæder mig om , det skal kun vare faa Minutter . Ikke rør ved noget , jeg har Elektricitet og Gift overalt . . . Hall gik , og Madame D ' Ora satte sig hen i Hjørnet og saa ned i Byen . Lige nedenunder gravede de Grunden ud til et nyt Hus , Tomten og Gruskulerne mylrede af Arbejdere . Der stod et Par Heste , som saa helt besynderlige ud ovenfra , de rørte sig ligesom Fisk paa Bunden af Vandet . Ovenover Husene og al den hvide Feberdamp hang Brooklynbroen , man hørte den tone naar man saa op paa den . Waggoner og Sporvogne løb igennem Sprinkelværket deroppe som Skytter i en 46 Væv . Jo mere man saa derop des mere forstod man af dens store Tone ; man skelnede travende Hesteben deroppe . Broen talte eller sang som en Isbræ , der skrider fra Bjærget , levende , levende , og selv hang den slumrende i Soltaagen . Madame D ' Ora følte den dunkle Duren og forsøgte sig selv uafvidende at finde Tonen , men den var saa dyb , at hun ikke kunde naa den . Tilsidst mærkede hun , at hun sad og gjorde sig hul . Hun pustede , saa ned paa den blankslidte Skinnevej , hvor Waggonerne der i stærk Fart var kommen om Hjørnet stansede saa pludseligt ved Holdepladsen , at det stuvede en i Hovedet . Hestene stod fremdeles nede paa Tomten og svang med Halsene som i en Strøm . Nu kedede Madame D ' Ora sig , hun stod op og saa sig om i Laboratoriet , stemmede Hænderne mod sit knirkende Korset , talte en Række Kranier paa en Hylde og nikkede , da der viste sig at være lige tyve . . . Ed — mund ! raabte hun højt og fortrydelig . Hall viste sig et Øjeblik efter i Spaseredragt og med Kasket paa Hovedet , og de tog ned . Automobilet holdt udenfor Portalen , en stor tung Maskine med rød Lakering og tykke Hjul . Chauffeuren , der var kommen med det , satte sig om paa Bagsædet , og Hall greb Styret . De kørte først et Stykke op ad Broadway , men da Trængslen var saa stærk , at Hall ikke kunde svare et Ord paa 47 Madame D ' Oras Spørgsmaal , svingede han ned ad en Tværgade til en af Avenuerne , hvor der var roligere . Her drejede han mere Kraft paa , saa at Maskinen gik frem med et Stød , de skar forbi Vogne i store Buer under flittig Brug af Tudehornet . Madame D ' Ora befandt sig nu vel . Hun skottede til Hall , hvis behandskede Hænder laa let paa Styrekransen og som med stor Ro manøvrerede Greb og Haandtag , mens han ufravendt saa frem i Passagen . Nu kendte hun ham , det var hendes egen Edmund , som aldrig gav Indtryk af at eje Mod men som ikke kendte Frygt . Det blev en lykkelig Tur . Mens de spiste Frokost , udfoldede Madame D ' Ora alt sit gyldne Lune . Hendes Træk afrundede sig , som om hun var hjemme , idet hun sad ved Bordet med Hall ligeoverfor sig , kun kom til at ligne en stor ung Pige fra Landet . Og Hall fik Rødme i sit nervøse Ansigt . Stemningen fra alle de fortrolige Maaltider , de havde nydt sammen i en forsvunden Tid rykkede nær og slettede alt andet ud . De sad og mindede hinanden om saa mange smukke Ubetydeligheder , der var passeret for længe længe siden og paa de underligste Steder men som kunde være passeret for en Dag siden . De sukkede og kom til at skælve lidt , drak hinanden til og fordybede sig i hin - andens Øjne . De lo af hinandens Appetit . Madame D ' Ora , der 48 ellers til Stadighed befandt sig midt i en Afmagringskur lod staa til i Dag og spiste alt , alt hvad hun vilde . En lille Episode syntes at skulle formørke Timen for dem . Tjeneren bragte et Kort , og Madame D ' Ora begav sig med en let Undskyldning hen til en Mand , med hvem hun talte nogle faa Minutter . Hall sad med den korrekteste Mine , da hun kom tilbage , men tavs . Det var min lokale Impressario , ytrede Madame D ' Ora . Hvor kan han vide du er her ? spurgte Hall kølig forundret , og hvor falder det ham ind at forstyrre dig i at spise ? Jeg havde sat ham Stævne her i Anledning af en Besked Kl . 1 , og Klokken er som du ser lige 1 . Hvadbehager ? Hall løftede Øjenbrynene meget højt op i Panden . Mener du at fortælle mig , at du under alle Omstændigheder agtede at møde den Mand her paa dette Klokkeslet ? Selvfølgelig , svarede Madame D ' Ora , ogsaa med sine allerstørste Øjne . Derfor foreslog jeg dig at spise hos Martin . Ellers kunde det jo faldet mig ind at vælge en hel anden Restaurant . Hall grundede lidt med skyet Pande . Saa brast han i Latter . Det er dig , sagde han inderlig oprømt . Du er Gud selv , Leontine . Du er min Skæbne . Først bagefter 49 opdager jeg , at alle mine Viljesytringer i Virkeligheden var dine . Jeg var nu et Bytte for den behagelige Illusion , at det var mig der med femogtyve Hestekræfter førte dig hen hvor jeg lystede . Skaal ! Dine Øjne ser saa røde ud nu igen , Edmund , sagde Madame D ' Ora pludselig , og du glipper saa meget med dem . Er der noget i Vejen ? Hall bøjede Hovedet og gned sine Øjne men slog Spørgsmaalet hen . Madame D ' Ora betragtede ham , hendes Omsorg var bleven vakt . Du har ogsaa bare Pletter i Haaret paa den ene Side , hvad er dog det , Edmund ? Du er da ikke syg ? Aa jeg har gjort nogle Forsøg med kemisk Lys , som har angrebet mine Øjne , mumlede Hall fortrædelig . Lad os endelig ikke tale om min Butik nu . Du svider da nok dig selv af en Dag , mente Leontine skændende men lettet , og de talte om andre Ting . Da de havde spist , kørte de videre . Hall viste Leontine den æventyrlige Bygning paa Hjørnet af Broadway og 23de Gade , der greb hende saa stærkt , at hun rejste sig op i Automobilet og hujede en Udfordring mod Husets Tinde . Hall smilede fornøjet . Min Ven , sagde han , du har igen Ret . Men jeg siger dig , at det at krydse om dette Hjørne er noget nær den største Situation en Dødelig kan naa . Med dig i min Flyver er jeg en lykkelig Mand . Hall slog Grebet ned , og de spandt i en lang Kurve ind paa femte Avenue , han bøjede sig og satte i Løbet af et Minut Maskinens fulde Kraft paa , gav et Trompetstød , og de slæbte en Hose af Støv med sig , mens de i Lokomotivfart strøg op ad Asfalten forbi Rækkerne af Millionærhuse . Chauffeuren bagved raabte Gevalt , og Madame D ' Ora holdt under fyrige Skrig paa sin Hat . Edmund Hall satte i lige saa kort Tid Farten ned igen . Han saa nikkende til Leontine og gav et tilfreds Snøft . Et Øjeblik efter sved en futtende Motorcykle med en Politimand op paa Siden af dem , og Hall maatte ud med Navn og Adresse . Det vilde blive en Mulkt . De kørte nu videre i anstændigt Tempo , en lang Tur ud ad Promenaden langs Hudsonfloden , forbi Grants Mausoleum og helt ud mod Forstæderne . Paa Tilbagevejen lod de Chauffeuren tage Hjulet og sad selv bagved og talte sammen . De kørte ind gennem Central Park , og her stod de ud og spaserede lidt om i Gangene . Det var en hed Majdag . Klippebankerne der ragede op af Parkens Grønsvær , furet og slebet at Istiden ligesom Skærene i Norge , flimrede langs Stenfladerne af varm Luft og livede op 51 med kulørt Lav og brogede Urter . Parkens Træer stod i det lyseste Grønne , og de blomstrende Buske kuplede sig i Solskinnet som frithængende Taager af Rosenrødt og Gult . En Flok unge Skolepiger legede Blindebuk paa en af de asfalterede Stier . Nogle havde forputtet sig rundt omkring , bag en Bænks Rygstød og under Buskene , hvor de titrede og lo som Fugle , andre mere drilske sneg sig paa Taaspidsen rundt om Blindebukken . Der var et Kvidder af unge Tøsestemmer . Men hun der havde Bindet for Øjnene famlede sig stille frem . Det brune bare Haar skinnede i Solen , hendes røde Mund under Bindet stod halvt aaben . Det var saadan en tynd lille Pige med fine Ben , Blusen og Kjolen skiltes naturligvis ad midt paa det lange bøjelige Legeme , som næppe var voksent . Hun vankede med sære ledende Bevægelser ind under et blomstrende Træ , følte som i Drømme paa Blomsterklaserne , der hang ned , og styrede saa foroverbøjet og sidelængs ud paa Gangen igen . Nogen rørte ved hende , hun sitrede . Jeg skal nok finde dig , sagde hun med en ru Stemme der var i Overgang . Stille ! hviskede Hall til Leontine , og de blev staaende uden at røre sig . Og Blindebukken kom ham ganske nær , rakte den spinkle Haand søgende ud og tog som med et Kærtegn i Luften lige foran ham . Saa lagde hun sin Haand imod ham , lige paa 52 hans Hjærte . Han stod og saa ned paa det brune Haar , han mærkede Duften fra den lille Kvinde og fra Blomsterne nær ved og fra Græsset . Et Egern nærmede sig ude paa Plænen , satte sig paa Bagbenene og saa sig om med hastigt mimrende Snude . Endelig brød Pigeflokken ud i et stort Hyl , der sendte Egernet som en Bold op i det nærmeste Træ og gjorde Blindebukken mistænksom . Hun lettede ved Klædet og saa op paa Hall med et fugtigt , forvarmet Øje , kniksede til Undskyldning . Hall og Leontine gik . Hun gravede sine Fingerspidser ind i hans Overarm . Lykkelige du ! mumlede hun . Og med endnu lavere Stemme : Men du kom slet ikke til at huske min Sang om den blinde Pige , slet ikke , Edmund . . . De gik lidt tavse . Efter at hun forgæves havde ventet paa han skulde sige noget , lod hun en Bemærkning falde , der var uelskværdig og gemen . Men Hall slog hende ikke , han stod kun stille og saa paa hende med et Udtryk , der var en Grad vildere end hendes . Han kunde ikke blive forstemt , for Foraarets Rus , som gør resolut og grum , var over dem begge . De stod et Øjeblik og fikserede hinanden , hun med et vidt mystisk Blik , han uden at vige og med voldsomme Bryn . Saa gik de igen , og Leontine brød ud i et Par 53 svimle Sangstrofer . Skal vi se Dyrene ? spurgte Hall . Ja , sang Leontine og svingede sig mens hun gik . Den zoologiske Have var i den anden Side af Parken , de sprang i Automobilet og kørte derhen . 50 V . Men medens de stod og saa paa Tigren , som gik frem og tilbage i sit Friluftsbur , urolig og blændet af Solskinnet , udbrød Madame D ' Ora : Der staar de jo henne begge to ! Hvem ? spurgte Hall . Evanston og Mirjam . Derhenne ved Abeburet . Hun løb derhen og brast undervejs i Latter . Goddag Mirjam ! Er Hr . Evanston i Færd med at præsentere dig for sin Familje ? Goddag Hr Missionær . Tænk at New York alligevel ikke er større ! Hvordan har du det , Mirjam , er du kommen til dit nye Hjem , og er du glad ved at være der ? Evanston havde trukket sig et Skridt tilbage med et dobbelt Udtryk af at føle sig beæret og af at ville bevare en vis Afstand , han stirrede paa Madame D ' Ora og frembragte et advarende Smil . Frøken Karekin bor nu i Huset hos velærværdige Samuel K . Mc Carthy , Atlantic Avenue , Brooklyn , en almindelig agtet Mand , som dog rimeligvis er Dem 55 ubekendt , Frue . Jeg er vis paa , Frøken Karekin ikke vil glemme den Venlighed man viste hende ombord paa „Bacharach " ; samtidigt er jeg overtydet om , at det er til hendes Bedste hun nu er kommen under roligere Forhold . . . Sig hellere De er glad ved hun ikke længere er hos mig Forfærdelige , sagde Madame D ' Ora tørt . Hr Evanston , maa jeg spørge Dem , om det er Deres eller Mirjams Ide , at De er her og ser de vilde Dyr ? Hvis det er Mirjams , er det en Edens Have vi er i , men hvis det er Dem , der har ført hende herhen , er det . . . skal jeg sige det ? Frøken Karekin forstaar endnu ikke Engelsk , svarede Evanston med en ildevarslende Hvidnen af Næseborene ; hvis hun gjorde , vilde vor Samtale ikke vare længere . Edmund Hall lagde sig imellem ved at henvende en Bemærkning til Evanston , og medens de talte sammen , tog Madame D ' Ora sig af Mirjam , der stod lidt hjælpeløs men ellers saa frisk og livlig ud . Men hvor er den smukke Frisure , jeg satte op for dig igaar Morges ? spurgte Madame D ' Ora helt bebrejdende . Maa du ikke gaa med den der hvor du er ? Du ser ikke nær saa pæn ud med Haaret fra Panden , skønt saa er du ogsaa sød . Hr Evanston , hvorfor maa Frøken Karekin dog ikke se lidt 56 moderne ud ? Er det en meget pietistisk Mand , De har anbragt Mirjam i Huset hos ? Evanston svarede ikke men talte videre med Hall , hvem han viste stor Omhu og Respekt . De gik lidt om mellem Burene , og Madame D ' Ora begyndte at fortælle Mirjam om Dyrene . Mirjam lod til at være lutter Syn , hun saa med samme store levende Øjne paa alt , men de fine Træk rørte sig ikke . Kun naar Madame D ' Ora nødte hende til det , talte hun , og da smilede hun men syntes ikke glad . Det lykkedes ikke Madame D ' Ora at faa hende til at le , hverken over Bjørnene eller Kamelen , som hun selv lo ud , eller over Flodhesten , hvis Blik fik hende til at hoppe af Morskab . Kun een Gang blev Mirjam af sig selv staaende foran et Indelukke , hvor der gik et Par Bjærgfaar . Dem lod hun til at synes om , hun saa ind paa dem og blev endnu stummere i sit skønne Ansigt . Herregud , føler du dig saa tiltrukken af Faaret ! raabte Madame D ' Ora med en deltagende Latter og omfavnede hende . Mirjam sukkede og saa op med blide Øjne . Det maa Hall høre , sagde Madame D ' Ora , klukleende . Hun skyndte sig hen til de andre to og fortalte det , men hverken Hall eller Evanston kunde le deraf . Mon vi ikke burde køre ? spurgte Hall . De ønskede at tale med mig , Hr Evanston , i Anledning af Frøken Karekin . Skal vi køre ned til mit Laboratorium — jeg antager vi alle fire kan faa Plads i mit Automobil — eller foretrækker De at komme til mig i min Privatbopæl ? Jeg bor oppe i 38te Gade . Huset hvor jeg har Laboratorium lukkes Kl . 6 . Bestem selv hvor det er Dem belejligst , Hr Edmund Hall , sagde Evanston . Men jeg har under ingen Omstændigheder tænkt at lægge Beslag paa Deres Tid længere end til Kl . 6 . Evanston saa til Madame D ' Ora med et Blik , som hun straks fangede ham i : Jo , jeg kører med , Hr . Evanston , sagde hun og lo ham op i Øjnene . Er De meget ked af det ? Han tog Øjnene til sig , og der dannede sig store Muskelknuder paa hans Kæber . Kom Mirjam , vi vil sidde sammen , mit lille kære Faar . Saa lader vi de to Hyrder underholde hinanden . Hall lo hovedrystende ad Madame D ' Ora , men hun gjorde Front imod ham med en kampberedt Mine . Hun var uimodstaaelig , og da hun saa det genkendende forelskede Lyn i Halls Øjne , blev hun lutter Godhed igen . Mens de kørte ned til Byen , straalede hun af Overgivenhed . Evanston sad tavs . 57 Da de kom op paa Laboratoriet , lod Hall de to Damer tage Plads ved Vinduerne og bød Evanston hen til et Arbejdsbord i den anden Ende af Rummet . Men Evanston lod ikke til at opfatte dette som en Opfordring til at komme til sit Ærinde , han begyndte at se sig om og tale om de forskellige mærkelige Ting , der var at se i Laboratoriet . Hall plejede ikke at konversere nogen om sine Arbejder , men under Trangen til at gøre Madame D ' Oras Uelskværdighed mod Evanston godt igen tog han sig for at vise ham nogle iøjnefaldende Smaating , som han vidste altid fanger Lægmands Opmærksomhed . Vi vil være med , raabte Madame D ' Ora henne fra Sofaen og kom til sammen med Mirjam . Hall indsaa da , at der maatte gøres noget og gav sig med en Troldmands Mine til at sætte en Kolbe og nogle Glas sammen , han smilede til Mirjam og blinkede hemmelighedsfuldt . Mirjam blev rød . Aa det er det gamle Forsøg med Luft der knalder , sagde Madame D ' Ora ringeagtende , hvor gider du ? Frøken Karekin har muligvis ikke set det , mente Hall og saa godmodigt op . Madame D ' Ora vendte sig bort og gav sig under en ignorerende Nynnen til at se paa en Række Reagensglas , der stod tillakkede og forsynet med Paaskrift i et lille Stativ . Der var farvede Væsker og 59 underlige stivnede Masser i dem . Hvad er det for noget ? spurgte Madame D ' Ora . Det er Baciller , oplyste Hall , pas paa ikke at slaa nogen af Glassene i Stykker . De er farligere end Dynamit . Kom dog og forklar mig det altsammen , befalede Madame . Hall gik smilende hen og tog forskellige af Glassene ud , bankede paa dem med Neglen og gjorde Rede for hvad de indeholdt . Men dette interesserede ogsaa Evanston levende , og Mirjam saa til med store højtidelige Øjne . Hall viste dem Tuberkelbaciller og ledte en Bog frem , hvori der var Billeder af dem i forstørret Maalestok . Han viste dem Pestbakterier og andre dødelige Smitstoffer . Madame D ' Ora stod og fløjtede , hun kedede sig . Det er underligt , sagde Evanston og vejede et af Glassene i Haanden — her staar jeg med dette Glasrør , som ikke synes at indeholde andet end lidt grumset Vand , og saa er det en lille Verden af Sygdom . . . Der er Spirer til Hydrofobi i det Glas , Hundegalskab , nok til at smitte en Provins , oplyste Hall . Evanston holdt Glasset ud fra sig med et Ryk , satte det saa langsomt og forsigtigt tilbage i Stativet . 58 Og dette ? spurgte han , pegende paa et andet Glas med en blodrød Væske i . Skal vi saa se dit Knaldkunststykke ? spurgte Madame D ' Ora utaalmodig . Jeg maa lave lidt Sæbevand først , sagde Hall og gik fra dem . Et Øjeblik . Mirjam holdt Hovedet op og snusede ubevidst som et ungt Dyr . Der begyndte at brede sig en særegen raa Lugt i Laboratoriets almindelige Apotekatmosfære . Den kom fra Udviklingsapparatet , Hall havde opstillet . Madame D ' Ora nynnede og bevægede sin ene Fod lurende mod Gulvet — pludselig vendte hun et stort krigerisk Blik mod Evanston , maalte prøvende hans graa Klæder , hans Støvler ; men Evanston gav sig noget at se paa og vendte Ryggen til . Han havde opdaget en Maskine af et besynderligt Udseende og begyndte at forske den efter . Madame saa sig gal paa denne graa Ryg , der rejste Skulderbladene imod hende . Tilsidst lo hun med et kort Fnys for sig selv . Hun saa paa Mirjam og lod sine store Øjne , der nu var ganske fremstaaende , vandre over hendes spinkle Figur i den tarvelige hvide Kjole . Men hun sagde ingenting . Og Mirjam stod uskyldig . Tør jeg spørge , hvad denne sære Maskine er til ? lød Evanstons varsomme Røst . Han vendte Hovedet spørgende hen mod Hall og pegede paa Apparatet . 60 Det er en Maskine til Fremstilling af Radium , svarede Edmund Hall , der syslede med en Kridtpibe og en Kop Sæbevand . Radium — Ah saa . Radium , det forekommer mig jeg har læst noget om det — det er et nyt Grundstof , ikke sandt ? Hall nikkede . Han blærede Sæbevandet op i Koppen iagttaget af Mirjam . Er det ikke det Grundstof , det er saa vanskeligt og svimlende dyrt at fremstille ? spurgte Evanston og saa nøje paa Maskinen . Det var en Retort med mange Rør forbundne med en elektrisk Motor og andre Apparater , en fuldkommen Labyrint af Mekanik . Det var meget dyrt , sagde Hall let . Et Pund Radium kostede mellem tre og fire Millioner Kroner . Men det er en farlig Ting endnu at fremstille det . Evanston gentog Tallet med ganske samme Mine som en Mand , hvem man melder en Ulykke . Tre — fire Millioner Kroner ! Og De giver Dem af med at fabrikere det , sagde han og gav sig til at le , morede sig rigtig godt — maa man spørge hvor mange Tons om Dagen ? Hall saa flygtig op , rørte saa igen rundt i Sæbevandet med Piben . Jeg kunde fremstille for en Million om Dagen , sagde han . Men det vilde tage for meget paa mine Øjne ... nu tror jeg det er stærkt nok . . . 62 Hall heldte endnu lidt Glycerin i Sæbevandet og blæste en Boble , som han smed fra sig i Luften , hvor den stod et Nu som en farvet Klode , indtil den brast og slap en Draabe paa Gulvet . Evanston saa paa ham , saa paa ham som man ser paa en Gal . Hr Hall , stammede han . Jeg har tilfældigvis læst en Smule om den nyere Kemi og om dette Straalestof , Radium , jeg ved jo selvfølgelig ogsaa som almindelig Avislæser , at De har eksperimenteret meget dermed og gjort nye Opdagelser ; men det er da ikke muligt , De har fundet en Metode til at fremstille Radium i større Mængde ? Jo , svarede Hall . Det er just hvad jeg har fundet . Jeg løste Opgaven lige før jeg rejste til Evropa . Nu blev Madame D ' Ora opmærksom . Jamen det er jo Millioner . . . Millioner , udbrød Evanston med tyk Tunge , det er jo uhyre Værdier ! Evanston var helt bleg og saa ud som en Helgen i Ansigtet af Sindsbevægelse . Hall bemærkede det og lo . De faar jo Glorie om Hovedet bare ved Tanken , sagde han spøgende , De radierer Hr Evanston . Naturligvis , der stikker Penge i Opdagelsen . Jeg er for Resten ikke ganske færdig endnu . Men i Hovedsagen er 63 Opgaven løst . Er det virkelig sandt , Edmund ? spurgte Madame D ' Ora smilende over hele Ansigtet . Hall nikkede til hende , og hun rystede beundrende paa Hovedet . Du er flink , Edmund , sagde hun . Tænk at du har opfundet saadan noget ! Jeg har ikke læst om det du , ellers skulde jeg dog have gratuleret . . . Jeg har ikke offenliggjort det , sagde Hall og strøg sig med en træt Mine over Øjnene . Jeg beder Dem ikke omtale det , Hr Evanston . Saa var det det , der havde medtaget dig saa stærkt ? spurgte Madame D ' Ora sagte og saa inderligt paa ham . Jeg vil ikke omtale det , sagde Evanston med dybt Mæle og søgte Halls Øjne med sine for at bedyre sit Løfte , men Hall havde vendt sig og stod med Hænderne i Lommen ganske borte i sine egne Tanker . Ja , udbrød han og rørte brat paa sig . Det vil forandre Tingene . Vi kan endnu ikke se , hvad der vil vindes og hvad der vil overflødiggøres . Men Jorden vil faa en anden Nuance over det hele , vil blive hvidere . Hall blæste en stor Sæbeboble og stod og betragtede den , mens Farverne løb og skruede sig paa den for hvert umærkeligt Luftpust . De tav alle . 64 Har du ikke noget af det sære Stof vi maa se ? spurgte omsider Madame D ' Ora med den kærlige og forlegne Klang , der hos hende betød Ærefrygt . Det er altfor farligt for Øjnene , sagde Hall hovedrystende . Jeg har ikke selv turdet fremstille videre meget endnu , fordi det truede mit Syn . Et Par Pund af det vilde slaa dig blind i et Nu . Evanston lo støjende , som om han pralede paa Halls Vegne . Blind ! raabte han . Aa ja , men med seks å syv Millioner Kroner i Ansigtet ! Til at se for sig ! Har du da ikke et ganske lille Stykke vi kan se ? bad Madame D ' Ora . Det har jeg ikke , Leontine , svarede Hall . Eller rettere det lader vi være . Men du kan faa Røntgenstraaler at se , hvis du har Lyst , det er ogsaa morsomt og noget af det samme . Jeg har et Apparat i Orden . Ja lad os faa vore Skeletter fotograferet , raabte Madame D ' Ora henrykt . Det er ikke noget Fotografiapparat jeg har , oplyste Hall , det gaar meget hurtigere og morsommere for sig . Vi kan se igennem hinanden , bevæge os og det hele . 61 Han gik hen og lavede Apparatet i Stand , skruede Ledningstraade paa , og da det var i Orden bad han en gaa ind i det mørke Kammer . Evanston undslog sig , og Madame D ' Ora vilde se selv ; Hall kastede da et Blik til den lille Mirjam , men da hun ikke sagde hverken Nej eller Ja , gik han selv ind i Kameraet . De andre saa nu skiftevis ind ad Glasset , Madame D ' Ora først , og hun skreg , gyste og undrede sig , for hun saa en taageagtig Skikkelse bevæge sig derinde med Rygraden og alle Ribbenene synlige i sig . Det var Edmund Hall . Det saa underligst ud , naar han drejede sig om sig selv derinde , saa at Brystkassens Kurv snart var bred og snart sammentrykt . Runde sorte Skiver syntes at hænge frit udenfor den geléagtige Figur , det var Knapperne , et Ur og en Kniv svævede hvor Lommerne var . Men Hovedet saa uhyggeligt ud med den raa Dødningemine og de blottede Tænder . Madame D ' Ora vendte sig bort , det frøs igennem hende . De andre to saa ind , begge tavse og uden at sige noget bagefter . Nu kom Edmund Hall ud , smilende og levende . Madame D ' Ora saa hurtigt ind i hans Øjne . Jeg saa dine tomme Øjenhuler , sagde hun helt forkomment . Men hvor det er mærkeligt ! Nu du Mirjam ! Frøken Karekin stod raadvild , men Evanston nikkede , og hun gik tøvende ind . De saa hende staa ganske 66 stille derinde med sine smaa Ribben , der gik i fine Kurver og ikke var meget mørkere end Skyggen af det unge Legeme . Hun havde en Hovedskal af den allerreneste ovale Form , og Armknoglerne var ganske fejlfrit linjede . Hofterne og Bækkenets Skaal stod i et Omrids saa skønt og skrøbeligt som en Blomst med mystiske Blade , en Orchide . Maa vi saa ikke se Dem , Hr Evanston ? bad Hall . Men Evanston undslog sig , rystede alvorligt paa Hovedet , som om hans religiøse Følelser forbød ham det . Hall bad da Madame D ' Ora gaa derind . Jeg vil se dit Hjærte , sagde han . Staa kun stille , med Ansigtet ud mod mig . Hun gik ind og blev ved at tale højt derinde . Hall saa , hvorledes hendes brede sværtbyggede Brystkasse videde sig ud , bugnede for hvert Aandedrag , som et mangebenet Dyr der gaar , og inde bag Ribbenenes levende Bur skimtede han som en svag Skygge det arbejdende Hjærte . Det rørte sig med en Voldsomhed , der kun kunde lignes ved den typiske Dødskrampe , det var et godt stort Hjærte . I enkelte heldige Øjeblikke skelnede Hall Skyggen af Blodstrømmen , der jog derigennem . Lad nu Evanston se , raabte Madame D ' Ora inde i Kameraet , som næsten kvalte Stemmen . Det lød som fra en 67 Kiste . Evanston traadte hen til Glasset men vendte sig straks med et Udtryk af Vrede og Væmmelse . Hall kiggede hastigt ind og saa Madame D ' Ora staa med begge sine udspilede Skelethænder foran sit Kranies Næse . Hun kom ud højt leende . De satte sig nu lidt hen ved Vinduerne , røg og saa ned i Byen . Evanston gjorde Forsøg paa ganske at ignorere Madame D ' Ora , og hun gad end ikke straffe ham derfor . Hr Edmund Hall , sagde Evanston med en Respekt der virkede næsten krybende , Deres Navn vil komme til at staa som et af Videnskabens højeste . Jeg kan ikke se Rækkevidden af Deres geniale Undersøgelser , men det forekommer mig de er af en Betydning , der stiller Dem som Midtpunkt i Historien . Jeg tror De har Ret , svarede Hall . Dette Svar lukkede ikke Munden paa Evanston . Hvad har De ikke i Deres Magt , Hr Edmund Hall , vedblev han ophidset , hvad kunde De ikke foretage Dem ! Jeg antager ikke De har i Sinde at producere Metallet i saa store Kvantiteter , at det drager et Prisfald med sig ... det . . . dette er jo tusinde Gange bedre end at opdage at gøre Guld ! 65 Saasnart jeg har fundet en Fremgangsmaade , der reducerer Faren ved at fremstille og omgaas Metallet , mener jeg at offenliggøre det hele , sagde Hall . Det hele . . . Hemmeligheden ? Hall nikkede , og Evanston samlede sin Mund , totalt slaaet . Han blev skummel i Blikket . Men han tav . Hall saa frem for sig : Der vil finde mange Forandringer Sted paa de fleste Omraader , ytrede han med et syngende Tonefald , som om han ikke talte til nogen bestemt . Det vil sige — det vil sige nogen Forandring finder der jo aldrig Sted . Hvis man kunde have iagttaget Jorden fra Maanen , vilde man lagt Mærke til den blev en Grad lysere , da Edison forsynede den med elektriske Lamper . Men Folk er jo ikke bleven anderledes . Nuvel , dette er væsenlig af større Betydning , for her tror jeg vi ender med at forandre paa Menneskene , lukke dem op , flytte dem , eller hvordan jeg skal udtrykke mig ... jeg er jo i Færd med at finde , hvad Stof er og hvordan det kan omsættes til Kraft . Jeg tror , jeg er ved at komme Stoffet til Livs . . . Evanston lyttede spændt . Men Hall tav og sænkede Øjnene , hans Træk slappedes , og han sank lidt sammen i Stolen . Trætheden gav hans Pande og Mund en saadan Skønhed , at de maatte se paa ham uden at vove at tale . 68 Madame D ' Ora rejste sig stille og lagde sin store sunde Haand paa hans Pande . Han saa langsomt op , men det varede lidt inden Udtrykket i hans Øjne blev seende . Madame D ' Ora stod høj og mægtig over ham som en Vagt . Hall smilede og rejste sig . Se hvor Byen er smuk nu , sagde han og saa ud af Vinduerne . De høje smalle Stykker af Himlen mellem Taarnhusene var ikke længere blaa , Eftermiddagssolen stod derover . Det fulde røde Sollys faldt ind i Laboratoriet , ideligt skiftende fordi Dampen fra Bygningernes Platforme slog op og forflygtigede mod Solen . L ' Toget tordnede forbi dybt nede , Bylarmen tonede bestandig . Brooklynbroen havde hyllet sig i en rød Dis af Støv og Lys fra den lave Sol , Taarnpillen ovre paa Brooklynsiden hævede sig luftigt , svømmende i Dis . Færgernes Fløjt , der lød lyst og udfordrende som fra unge Uhyrer , trængte igennem snart nærved og snart fjærnt genlydende paa Flodens Sangbund . Ja her er dejligt , hviskede Madame D ' Ora . De sad lidt og saa ud . Saa siger Evanston . Hr Edmund Hall , De bemærkede at De i Deres Undersøgelsers Løb var bleven ledet i Retning af at komme Stoffet til Livs , saaledes udtrykte De Dem . . . det er netop i Anledning af et Spørgsmaal , der synes at vise samme Vej jeg har tilladt mig at skrive til Dem . . . 69 Edmund Hall saa høfligt paa ham , ventede at han skulde fortsætte , men Evanston tøvede og vendte et Sideblik mod Madame D ' Ora . Hun brast i en Latter , der antydede , at hun nu virkelig var ked af Gentagelser : Jeg gaar ikke , Hr Evanston , sagde hun med Øjne der funklede af Malice . De kan ligesaa godt indrette Dem paa min Uflyttelighed . — De vilde sige ? Evanston fikserede hende og bevægede sin lukkede Mund . Det var et Par hvasse Øjne . Men han var stum . De tav allesammen , Madame D ' Ora meget tilfreds . Hall blev ved at se ud paa Byen . Da han igen vendte sig om , bemærkede han , at Mirjam sad og saa langt hen i Retning af Koppen med Sæbevand . Han lo . Vi glemmer vort Eksperiment , sagde han og rejste sig . Jeg tror Frøken Karekin bryder sig om at se det . Hall undersøgte Udviklingsapparatet , i hvis Kolbe Gassen han skulde bruge boblede , satte en Gummislange i Forbindelse dermed paa Pibens Spids og lod den udstrømmende Gasblanding blæse en Boble . Den første brast , men alt var ellers i Orden . Se nu her , sagde han til Mirjam . Vi staar i denne Ende af Stuen , hvor Solen ikke falder ind . Men dér ikke en Alen fra os skinner Solen ind ad Vinduet , De kan se det paa Væggen . Hvis der var mere 71 Støv herinde , vilde vi ogsaa se Broer af Lys gennem Luften . Se nu . Han lod en stor Boble danne sig paa Pibehovedet , og da den stod rund i det dejligste violette og grønne Spil , slap han den løs med en let Bevægelse , den steg vibrerende til Vejrs , rørte Loftet og brast . Den var væk . Mirjam blev rød , hun saa mod Loftet , lo nødigt men maatte le . Hall rødmede ogsaa . Men se nu , sagde han med et forventningsfuldt Blik og flyttede sig et Skridt , mens han lod en ny fin Boble gro ud af Pibehovedet . Han slap den og pustede hurtigt paa den idet den blev fri saa at den svævede opad og til Siden . Pludselig straalede den i alle vidunderlige Farver , som en Klode der tændes , men i samme Nu eksploderede den med et højt skarpt Knald . Den kom ind i Solvejen , som vi ikke kan se , forklarede Hall og saa oprømt paa Mirjam , der havde faaet et lille Sjok og endnu stod med Rædsel i Øjnene . Men hun lo lykkeligt , da Hall gentog Eksperimentet , og det var første Gang han havde set Glæde i hendes Ansigt . Igen og igen lod han en skinnende Boble svæve afsted og udfunkle sine Spekterfarver , idet den med et tænderskærende Knald forsvandt . Mirjam nærmede sig med sin Mund , da Hall havde en ny Boble færdig , hun ønskede at puste til den . Men den brast , 72 og hun stod nedslaaet , mens Hall ivrigt lavede en ny . Denne Gang lykkedes det , og Mirjam var henrykt . Madame D ' Ora stod lænet op ad et Bogskab og iagttog dem , hun krusede sine Bryn kritisk . Kan du huske første Gang du viste mig det gamle Tric , Edmund ? spurgte hun overbærende . Men der var en vis Klang af Svaghed i hendes Stemme . Jeg tror jeg skal gøre Gassen lidt tungere , sagde Hall tvivlende , de gaar for hurtigt til Vejrs . Lad os se en Gang . . . Han ordnede om paa Apparatet , skruede og passede til med sine dygtige Hænder . Mirjam saa til i højeste Grad optaget , de stod begge to bøjet over det lille Bord med Opstillingen , og deres Hoveder kom ganske nær sammen . Da Hall igen blæste en Boble , var det meget bedre , den gik kun langsomt opad , og de kunde iagttage den med mere Ro mens den drev af , indtil den kom ind over Solgrænsen og som en tindrende Globe sprængte sig selv og sit Under af Farver . Vi bombarderer Luften herinde med Skønhed , sagde Hall sorgløst . Han saa hen til Madame D ' Ora men tog uvilkaarligt Øjnene til sig igen . For Madame D ' Ora stod med tilbagelagt Hoved , hendes Strube saå saa tyk ud . Udtrykket i hendes Ansigt var prøvet , hærget . Hendes Øjenlaag var store 73 men livløse , og det forraadte Ondsindethed . Hall lod som Ingenting og blæste nye Sæbebobler , men hans Humør var faldet . Mirjam derimod sprang omkring mere og mere opildnet af Legen . Da satte Madame D ' Ora fra med Ryggen mod Bogskabet , saa at det gyngede imod Væggen , og nærmede sig Mirjam . Dit Haar flyver dig jo om Ørene , Tøs , sagde hun med sammenbidte Tænder . Kom her ! Hun for ud med Haanden og greb Frøken Karekin i Haaret . Den unge Pige følte sig naglet til Stedet og gjorde ikke Forsøg paa at befri sig , hun saa op endnu smilende , forbavset . Da slappede Madame D ' Ora Taget men holdt hende stadig fast , hun betvang sig noget . Du skulde beholdt den Frisure , jeg lærte dig , sagde Madame D ' Ora uden at kunne styre sin Vrede . Med den Englefrisure der bliver du jo uglet paa et Øjeblik . Saa min Pige , se nu ikke ynkelig ud , det er jo ingen Ulykke at du teer dig for raskt . Staa stille og lad mig sætte det ordentlig ! Madame D ' Ora gav sig til at tumle med Haaret . Hendes Hæftighed lagde sig , skønt hendes store Bryst endnu gik stormende . Mirjam stod fuldstændig stille under hendes Hænder som en Mus . Hall var gaaet hen til Evanston , hvem han søgte at 74 holde i Aande med Snak . Men Evanston vilde slet ikke vende sig og se ud ad Vinduerne paa Udsigten , han saa trofast forbi Hall hen paa de to Damer , og hans Øjne glimtede saa smaa . Pludselig hørte de Mirjam vaande sig ganske dæmpet , mens Madame D ' Ora sled hende i Haaret . Hall sprang op . Skal det se ud som om jeg gør dig ondt , hørte han Madame D ' Ora sige med en Ed . I næste Øjeblik skreg Mirjam klagende . Hall gik derhen . Men Evanston satte sig tilbage i Sædet med en Mine som en Mand der ikke kan gøre for , at Tingene udvikler sig til hans Fordel . Da Hall kom , gjorde Madame D ' Ora Front imod ham , og de saa paa hinanden . Halls Øjne laa ganske udslukte under Brynene , hun kendte og frygtede ham . Men hun slog trodsigt Hovedet op som en Hest . Jeg rev hende i Haaret , erklærede hun . Jeg kneb hende i Armen , da hun peb . Maatte du ikke hellere være lidt alene , sagde han , jeg mener , vil du ikke tage dine Ting og gaa . Jo , svarede hun og skyndte sig hen efter sin Hat , som hun satte paa med rystende Hænder . Hendes vilde Øjne flakkede om men saa ingenting . Hall bar en Stol hen hvor Mirjam endnu stod , og Mirjam satte sig lige ned . Madame D ' Ora blev roligere . Hun trak Handsker paa og kneb Øjnene i 75 som i dyb Aandsfraværelse . Pludselig slider hun den ene Handske midt over , og da den endnu holder i en Søm , stamper hun i Gulvet med noget der ligner et Brøl . Det linder , hun ser sig forsagt om efter Edmund , der stadig forfølger hende med sit lukkede Blik , hun er færdig til at gaa . Hall gik efter hende til Døren . Der vendte hun sig . Jo , Edmund , sagde hun med saadan en møjsommelig Halsstemme . Jeg vil nok gaa . Men husk at det var min Dag . 70 VI . Hall klemte Døren i efter hende og gik ind i Stuen til sine Gæster bleg men ellers uden Tegn paa Sindsbevægelse . Han tændte en Cigaret , saa paa sit Ur . Der lukkes om en halv Time , bemærkede han . Jeg vil bede Dem spise til Aften med mig — hvis De da ellers ikke har truffet anden Bestemmelse . De har endnu ikke haft Lejlighed til at komme til Orde , Hr Evanston . . . Der har været sine Hindringer , lo Evanston , men Hall saa koldt paa ham , og han lod det ligge . Som sagt , hvis De vil gøre mig den Fornøjelse at spise til Aften med mig — jeg spiser i en Klub — kunde vi maaske der tale om de Ting , De forberedte mig paa i Deres Brev , Hr Evanston . Vi kan da gaa straks . Hr Edmund Hall , sagde Evanston og rømmede sig og saa eftertænksomt hen i Luften hvis Deres Aften ikke er optaget , har jeg et andet Forslag jeg vil tillade mig — at gøre Dem , nemlig at De ulejliger Dem med over i Brooklyn til Pastor Mc Cartky , 77 i hvis Hus Frøken Karekin nu bor . Han er en Ven af mig , en Mand af ualmindelig Indsigt i okkulte Ting . Det var ham der øjeblikkeligt opdagede Frøken Karekins Kraft — ikke længere siden end i Aftes . Hans Erfaring og Viden vil interessere Dem , den er saa udstrakt , at . . . Frøken Karekins Kraft — undskyld at jeg afbryder Dem , sagde Hall — forstaar jeg , at Frøken Karekin er Medium ? Har Hr Mc Carthy konstateret det ? Ja , svarede Evanston med Vægt . Hall saa til Mirjam , der sad med et usikkert Blik fordi hun hørte sit Navn nævnet og intet forstod , han smilede ganske lidt , saa at hun straks blev rolig . Evanston blev ved at se fast paa Hall som om han fulgte Virkningen af et Skud ; men Hall syntes ikke stærkt berørt af den store Meddelelse . Hun er af den Type , sagde han halvt for sig selv . Der blev en Pause . Hr Evanston , fortsatte saa Hall med et Udtryk , der tilhørte en anden Tankegang , oprigtig talt jeg har vanskeligt ved at forstaa , hvorfor De ikke ønskede at meddele mig dette i Madame D ' Oras Nærværelse . Var det ikke unødigt at nære en Fjendtlighed , som De lige nu saa Følgerne af ? 78 Evanston vidste ikke , hvad han skulde svare , han ledte om med Øjnene , svævede mellem at blive beskæmmet eller fornærmet . . . Her sørger enhver for sig selv , sagde Hall . I mit Laboratorium har enhver kun sig selv at falde tilbage paa , og her gøres ikke Ansvar gældende . Jeg har derfor ikke i Sinde at gøre Dem nogen Undskyldning for hvad der er passeret . Jeg er kun bange for ved overhovedet at berøre Tildragelsen at gramse paa Følelser , der er Deres Ejendom , Hr Evanston . Resten er en Sag mellem Frøken Karekin og Madame D ' Ora . Evanston tav . Det interesserer mig meget at høre at Frøken Karekin er Medium , sagde Edmund Hall smilende og med et Blik , der nu var ganske uvæbnet igen . I hvad Retning gaar Frøken Karekins Evner ? — Jeg burde have sagt mig det selv første Gang jeg saa hendes Øjne . Og Hænderne . . . Hall betragtede Mirjams tynde brune Hænder . De begyndte at røre sig og sno sig om hinanden . Hun saa op paa ham med et Blik der bad for sig , og i det samme lukkede hun Hænderne og stak dem afvej en . Hall nikkede . Han flyttede Blikket hen paa Evanston og bemærkede , at denne sad valent ogsaa med sine store Spader . Evanston følte sig paa usikker Grund . Pludselig skød han et Blik op paa Hall hvori der ulmede noget farligt , som dog straks svandt igen . Han rømmede sig : Jeg tænkte jo det vilde interessere Dem , Hr Edmund Hall , sagde han . Jeg ved De som Antropolog har beskæftiget Dem ogsaa med Somnambulisme og den Slags okkulte Fænomener . Som jeg vist en Gang har sagt Dem er jeg ikke ganske ubevandret i Deres verdensberømte Produktion . Deres Bemærkninger just nu mindede mig skam om en af Deres Afhandlinger , „Hjærtets Ejendomsret " , der som jeg haaber med Urette er bleven stemplet som anarkistisk . Jeg — jeg tænkte jo det vilde interessere Dem at høre , at Frøken Karekin besidder denne mærkelige . . . Neurose vil De vel kalde det — i en ualmindelig udpræget Grad . . . Hall holdt sig med to Fingre paa sine Mundvige for at udslette et Smil . Jeg er Dem meget taknemlig , sagde han . Er Hr Mc Carthy Spiritualist ? Evanston nikkede . Hr Mc Carthy tilhører Metodisternes kirkelige Samfund — en Retning jeg ikke selv personligt anerkender . Han har i snart en Menneskealder dyrket Studiet af aandelige Videnskaber , han besidder et af de fuldstændigste Biblioteker over okkult Literatur , der findes i Amerika . Min Ven har stor Erfaring i at ordne og lede Seancer . . . det var 80 derfor jeg tænkte mig , det muligvis var fordelagtigt at tage ud til ham . Han har en Kreds , et sluttet Selskab af Husets Venner , Mænd af uplettet borgerlig Anseelse til sin Raadighed . Med sit skarpe Blik for okkulte Evner opdagede han straks Frøken Karekins Begavelse , og rimeligvis fordi hans Kreds er saa kultiveret og indarbejdet gav allerede den første Seance nu i Aftes de mest forbavsende Resultater . De mest forbavsende Resultater . . . Hall rejste sig . Det skal være mig en Fornøjelse at følge Dem og Frøken Karekin ud til Hr Mc Carthy . Men vil De ikke spise til Aften med mig først ? Vi kan ikke ulejlige Hr Mc Carthy om Mad , kan vi vel ? Hall saa til Mirjam , der sad storøjet og fin paa sin Stol tilsyneladende uden at aande . Hendes Liv syntes at ernære sig usporligt , hun lignede en Plante i Luften . Men hun rødmede langsomt og blev tillidsfuld under Halls Blik . Maa jeg bede Dem underholde Dem selv nogle faa Øjeblikke mens jeg gør mig færdig ? bad Hall . Maaske De hellere vil sætte Dem hen ved Vinduerne , hvor De kan se ud . Evanston og Mirjam satte sig hen i Hjørnet , og Hall gav sig til at gaa om og stille paa Apparaterne og sætte Ting til Side . Mirjam saa ud paa de store Bygninger og al den megen Damp , der var saa 81 hvid , saa hvid . Evanston fulgte Halls Bevægelser og lagde Mærke til , at han gjorde alt paa en regelmæssig Maade , som om der var en bestemt og ofte gentaget Rækkefølge i de Ting han passede . Hall aabnede det ildfaste Panserskab og fremtog en Taske , som Evanston mindedes at have set ham gaa med paa „Bacharach " , han samlede en Bunke Papirer fra et Bord , stak dem i Tasken og laasede den inde igen , snurrede Skiven med Indstillingsbogstaverne rundt og strøg sine Hænder som om nu var alt i Orden . Efter at Hall havde mumlet nogle Ord i Telefonen , tog han Hat og Stok , og de begav sig ud i Elevatoren . Da de kom ned paa Gaden , satte Hall en sorteblaa Lorgnet paa , som ikke klædte ham synderligt . De gik op i Retning af Broen . Trængslen var uhyre , alle Kontorer slap Sværme af Folk ud nu ved Sekstiden . Hall stod stille og foreslog at gaa ind et Sted og spise med det samme , saa at Trængslen kunde lægge sig i Mellemtiden . Klokken var otte , da de ringede paa hos Mc Carthy i Atlantic Avenue . Han beboede et stort velvedligeholdt Hus ; ved Siden af laa en lille Træbod med et Spir af Zink paa en Gulerods Størrelse , det var Mc Carthys Frimenighedskirke . En Mand i langskødet Frakke og med et sjælfuldt Ansigt lukkede op , Samuel K . Mc Carthyselv . Han havde en sangvinsk Stemme , en urolig og hjærtelig 82 Optræden , han fløj ind i sine Stuer med Gæsterne snakkende som om han havde kendt dem , inklusive Hall , i mangfoldige Aar . En Dame der lignede ham i Ansigtet med den fælles Slidthed , Ægteskabet fører med sig , blev præsenteret som Fru Mc Carthy , hun var et lille henrykt Menneske , der hilsede hviskende og med forelskede Øjne . Mc Carthys Dagligstue saa ud som velstaaende Folks Hjem i Almindelighed , overfyldt med Møbler og daarlige Nipsgenstande ; paa Væggen hang gudelige Billeder , og et Stueorgel forøgede Trængslen af Bohave ; en egen kold Lugt fortalte , at der ikke var Børn i Huset . Edmund Hall satte sig , forberedt paa en Verden af salig Snak . Og den lod ikke vente paa sig . Hr Mc Carthy behøvede ikke at varmes op , havde ikke Brug for at undersøge hvem han talte til , han syntes bare at fortsætte en flydende Tale , som deres Komme havde afbrudt . Han maatte beklage , at det var en uheldig Aften , saa meget mere maatte han beklage det , som han efter Aftale med Hr Evanston havde budsendt Edmund Hall ; men trods en Uendelighed af Telefoneren , hvorfor han gjorde Rede med Oplysning om Numre , Uefterrettelighed fra Centralens Side og det hele , var det ikke lykkedes ham at faa Kredsen trommet sammen . Nej det var ikke . Omtrent Halvdelen , det vil sige det omtrentlige 83 halve Antal af dem der plejede at komme , havde svaret og lovet at give Møde , men da Resten var forhindret , saa at Seancen alligevel ikke kunde blive til noget , havde han ringet de andre op igen , under stadig Skærmydsel med Centralen , og sendt dem Afbud . Desværre altsaa ... og Hr Mc Carthy kørte ind i en ny Serie af Forklaringer nu og da opholdt eller hjulpen paa Gled af sin Hustru , der faldt ind og bistod hans Hukommelse med Hensyn til Telefonnumrene og Klokkeslettene , paa hvilke han havde ringet og faaet Svar fra den og den . Edmund Hall sad i Tanker og ledte om i alle sine Lommer , en Vane han havde naar noget plagede ham . Det paadrog ham et Spørgsmaal fra Evanston , om han savnede et eller andet , og en Flyven omkring af Mc Carthy efter Cigarer , Tændstikker og Gud ved hvad . Mc Carthy kunde ikke overspringe en Tankeforbindelse , indsaa Hall , han sad derfor taalmodig og forsigtig for ikke at gøre Tingene værre ved Afbrydelser . Endelig naaede Mc Carthy til Sagen : Mirjam og Seancen den foregaaende Aften . Det fremgik af hans uhyre vidtløftige og glade Fremstilling , at Mirjam havde vist sig at være Medium i næsten alle Grader , hun havde faaet et Bord til at danse og svæve i Luften , havde fremkaldt Aandeskrift og talt i forskellige Tungemaal under en halvt bevidstløs Tilstand . Alt dette havde Hr Mc Carthy 84 imidlertid set før , men Frøken Karekin havde allerede ved første Seance vist fremragende Evner i Retning af „Materialisation " ! Her udfoldede Mc Carthy et Ark Papir , som han hele Tiden havde siddet med i Haanden , og oplæste en Attest underskreven af Kredsens samtlige Medlemmer og gaaende ud paa , at man — Datum , Stedsangivelse etc . — havde observeret en skyagtig , tilsyneladende besjælet Formation danne sig og atter forsvinde i Luften foran et Tæppe , bag hvilket Frøken Karekin befandt sig i letargisk Søvn . Hr Mc Carthy tog Papiret fra sit Ansigt og saa paa Edmund Hall , tavs , som om det nu var Tid for ham at sige noget . Han ventede dog ikke paa Svar men forklarede videre , hvorledes man havde sluttet Seancen med en Resolution foreslaaet af Hr Evanston der gik ud paa øjeblikkeligt at underrette Videnskabens fornemste Repræsentant , Edmund Hall , om Sagen . Desværre altsaa . . . Historien om Telefonerne o . s . v . om igen . Men det stod kun til Edmund Hall at bestemme , om han vilde overvære en Seance og naarsomhelst det var ham belejligt . Hvis der nogensinde havde frembudt sig en Lejlighed til at overbevise Videnskaben , som holdt sig saa skeptisk til Spiritualismen , saa forelaa den nu . . . 79 Mc Carthy rejste Hovedet og gik med kraftig Røst over i en improviseret Bøn . Da han havde sagt Amen , tav han virkelig . Tillader De , at jeg gør Frøken Karekin et Par Spørgsmaal ? sagde Hall . Hun taler kun Tysk , saa jeg maa bede Dem undskylde , i Fald . . . Oh , vi forstaar Tysk , raabte Fru Mc Carthy fugtig i Blikket af permanent Livsalighed . Og hun henvendte en tysk Sætning til Mirjam , som forstod den og gav Livstegn fra sig . Frøken Karekin , har De vidst af , at De besad den Evne , der blev opdaget hos Dem i Aftes ? spurgte Hall . Mirjam udaandede et Nej og samlede sig med en lidt ulykkelig Mine . Har De aldrig set noget eller hørt noget , som andre Folk ikke saa eller hørte ? Mirjam saa tvivlende frem for sig men endte med at ryste paa Hovedet . Hun tænkte sig om men rystede igen paa Hovedet , da Hall spurgte hende , om det ikke havde „spøgt " i hendes Hjem . Hun vidste heller ikke af at have haft nogen Sygdom som Barn . Hall gjorde hende en Del andre Spørgsmaal , om hvad hun havde lært i Skolen , hvilke Mennesker hun havde kendt , hvor hun var fra i Armenien o . s . v . og paa alt dette svarede Mirjam kvikt , mere og mere befriet . 85 Saa spørger Hall , varsomt : Havde De Søskende , Frøken Karekin ? Vil De fortælle os noget om Deres Familje ? Han angrede det , for Virkningen af hans Spørgsmaal var at Mirjam blev dødelig bleg . Hun sad ganske stiv , og de vidtaabne Øjne flammede af Rædsel . Munden aabnede sig ogsaa , en graa Skygge bredte sig fra Panden ned over Ansigtet , som om hun døde . Pludselig bukkede hun sig sammen og skjulte Hovedet mod sit Skød med Armene over sig , og de hørte en dyb , underlig stum Lyd i hendes Hals , idet hun gled ned paa Gulvet . De sad alle fire som lammede et Øjeblik . Saa løber Fru Mc Carthy til med høje ængstelige Tilraab og bøjer sig over Mirjam , der ligger i et Nøgle paa Gulvet , men hun ved ikke ellers sine levende Raad , og Hr Mc Carthy flyver hen i et Hjørne af Stuen og tilbage igen og hen mod Døren og ind i Stuen igen , hans Hænder flagrer . Edmund Hall sidder og betragter Formen der paa Gulvet , der rører sig i svage Ryk . . . Gaa væk ! siger Evanston barsk til Fru Mc Carthy , og han tager Mirjam paa Armene , holder hende op i Højde med sit Bryst , mens han ser sig om efter et Sted at bære hende hen .. Mirjams Øjne stod vidt aabne , Hall saa hendes Blik der ikke lignede et Menneskes . 86 Her , denne Vej , sagde Fru Mc Carthy grædende og løb i Forvejen ud til Trappen . Evanston bar Mirjam op ovenpaa til Soveværelserne , og medens Fru Mc Carthy blev hos hende , kom han ned igen og satte sig med en kold Mine paa sin Stol . Jeg tænkte mig ikke , at Omtalen af Frøken Karekins Forældre virkede saa stærkt paa hende , sagde Edmund Hall lidt efter . Hvorledes kom Historien om Ulykken til Deres Kundskab , Hr Evanston , og ved De hvilket direkte Indtryk Frøken Karekin var udsat for ? Det maa have rystet hende usigeligt . Evanston virrede med Hovedet . Jeg ved ikke andet end hvad der blev mig meddelt af en anden Armenierinde paa Mellemdækket , som sov ved Siden af Frøken Karekin og hørte hende jamre i Søvne . Hun fik hende bevæget til at fortælle sin Historie . Enkelthederne ved jeg ikke Besked om , alt hvad jeg bragte i Erfaring var , at Frøken Karekins Forældre og Søskende blev myrdet eller indebrændt , og at hun alene undkom . Det er et enkelt Tilfælde af de umenneskelige Massakrer i Armenien , som for længe siden burde rejst hele den kristne Verden til enstemmig Protest . . . Evanston var nu inde paa et Tema , der gjorde ham veltalende . Men Edmund Hall sad og greb sig i at føle en tiltagende Afsmag for denne Mand , hvem det ellers ikke faldt ham ind at vurdere med 88 nogetsomhelst Hensyn til sig selv . Med hvad Ret og af hvad Grund sad denne føre Missionær nu der med et hæsligt Blik og gabede over en Uret , andre ham ukendte Folk havde lidt ? At han ikke var en Gentleman , hvad sagde nemlig det ? Evanston blev imidlertid bragt til Tavshed af Mc Carthy , som gik ombord i Allan Kardec og Davis og forsvandt i Skyerne . Edmund Hall skar Spidsen af en Cigar og tændte . Mc Carthy kastede mere og mere Ballast ud . Mens han svævede , kom Fru Mc Carthy listende ned fra Sovekamret og satte sig med et forsigtigt Blik til sin talende Mand paa en Stol . Edmund Hall hævede spørgende Brynene imod hende , og da der blev en Pavse bøjede hun sig frem og hviskede : Hun har grædt . Nu sover hun . Hall rejste sig og stod med Blikket ufravendt rettet paa Mc Carthy , indtil han landede i Sikkerhed paa Jorden . De vil da ikke gaa , Hr Hall ? udbrød Mc Carthy , saa at sige holdende sig ved et Træ parat til at stige til Vejrs igen . Hvornaar har De tænkt at samle Kredsen til næste Forsøg ? spurgte Hall med en brutal Høflighed , som maaske ikke sved til andre end ham selv . Mc Carthy i alt Fald mærkede ingen - ting , han slog en affabel opvartende Bugtning paa sig selv , 89 var lutter Imødekommenhed . Ja det var jo det de skulde snakke om . . . Det ringede paa Dørklokken . Mc Carthy skyndte sig med en Undskyldning ud at lukke op . Hall satte sine blaa Briller paa og søgte efter sin Stok . Men han kom ikke til at gaa ligestraks , for den Mand , som Mc Carthy først talte fremmed med ude i Gangen og derpaa forekommende bød ind i Stuen , var Thomas A . Mason . 87 VII . Han kendte Evanston og Hall , og de kendte ham , men alle tre skjulte det af hver sin Bevæggrund et Øjeblik . Og de saa stærke ud alle tre hver paa sin Vis i det Par Sekunder de fikserede hinanden . Mason var den behændigste , han lod som om han endelig kom sig af en ganske paralyserende Forbavselse . Jeg siger New - York er lille , udbrød han kammeratligt og gik frem med udstrakt Haand . De er ikke de første kendte Ansigter fra „Bacharachs " Promenadedæk , jeg er løbet paa i Dag , Hr Evanston og Hr Edmund Hall . Ved De for Resten , at man altid naar man gaar fra et Skib vil træffe sine Medrejsende paa den mest gaadefulde Maade i Byen man kommer til — i en Elevator , paa Sporvogn , Steder hvor det kommer an paa Sekunder om man støder sammen eller ikke , men man gør det . Jeg er en Gang løbet paa en Medrejsende i et Redningstæppe , vi hoppede ud sammen fra et brændende Hotel og spurgte : Hvordan har De det ? da vi mødtes Ansigt til Ansigt i Tæppet — Tak for behageligt Selskab 91 ombord paa Skibet ! Jeg har en Gang truffet en højstæret Medpassager i en Celle i Sing - Sing . . . Var dette sidste Sammentræf saa forfærdelig tilfældigt ? spurgte Hall desperat . Han vilde dog smide en Sten i denne tredje Kværn , som nu begyndte at male der . Mason stansede virkelig ogsaa med en knirkende Lyd . Han saa lidt længe paa Hall , nikkede saa med den mest familjære og anerkendende Mine af Verden . Ikke daarligt ! sagde han og kneb Øjnene sammen . Hall vendte sig ligegyldig fra ham til Mc Carthy , men han var nødt til at kvittere for Klappet med et Smil , da det var ham der havde slaaet først . Mc Carthy talte sagte med sin Kone . Hall saa paa sit Ur , Klokken var over ni . Evanston havde ogsaa rejst sig for at gaa , han stod i Skyggen bag den høje Standlampe med Ansigtet vendt mod et Billede paa Væggen . De Herrer vil da ikke gaa fordi jeg er kommen ? sagde Mason beklagende , mit Ærinde er kun ganske kort , jeg anbefaler mig straks . Hvis De vil give mig Deres Adresse , Hr Thomas A . Mason , sagde Mc Carthy , saa skal jeg se efter i mine Bøger i Aften og sende Dem de Oplysninger , De ønsker . Tak , jeg er Dem meget forbunden . Mason fremtog et Kort og skrev sin Adresse paa det . Saa tog han Afsked , gav Haanden hele Vejen rundt . Hr Evanston , spurgte han da han kom til ham , det var ikke muligt jeg maatte tale et Ord med Dem ? Ikke nu , men kanske De vilde sige mig hvor De bor , jeg vil se ind til Dem i Morgen . . . Evanston vendte sig langsomt , han svarede ikke . Hall saa med nogen Forundring , at det knoglede Ansigt var ganske askegraat , og at han saa svag ud i Øjnene . Det var for Resten ikke noget magtpaaliggende , tilføjede Mason , da Evanston ikke lod til at komme ham videre villigt i Møde . Jeg ved De har været Missionær i Kina , Hr Evanston , og jeg tænkte mig Muligheden af at faa nogle Oplysninger jeg trænger til af Dem . Maaske træffes vi en anden Gang . — Men hvad ... hvad er dette ? Der lød en let Knirken henne ved Døren , alle saa derhen . Mirjam stod der . Hun var kun i hvid Natdragt , og Haaret var løst , Lampelyset faldt paa hendes nøgne tynde Fødder . Øjnene stod aabne , men de saa ikke ; de unge Træk laa i Dvale , Munden var just saa meget skilt , at hun gav Indtryk af at aande . Hun sov . Nu nærmede hun sig , Øjnene sank ganske langsomt til idet Lyset rørte dem men aabnede sig igen . 92 Stille ! hviskede Edmund Hall bydende . Og medens nu Ingen rørte sig af Stedet , gik Mirjam længere frem i Stuen uden at komme Stolene nær og uden at hæve Armene . Hun gik tæt op ad den ene Stuevæg og fulgte den i hele dens Længde , blev staaende lidt ved Orglet og begyndte saa igen at glide afsted . Evanston og Hall stod ikke langt fra hinanden , Mirjam gik imod dem og stansede nogle Skridt fra dem ; det saa ud for de andre , som om hun vilde gaa hen til en af dem og ikke vidste , hvem hun skulde vælge . Hun bøjede Hovedet lidt bagover , hun saa overjordisk ud i sin Finhed og Ro som hun stod der . Saa drejede hun ganske stille og langsomt Hovedet i Retning af Hall , gik ham nær og saa ham lige ind i Ansigtet . Han bøjede sig og mødte hendes Blik , der var blindt men blidere og mere dybt end Dyrenes i Skoven . Hun rejste den ene Arm og nærmede sin Haand imod ham , mod hans Hjærte . Da for han sammen og veg tilbage . Mirjam vaagnede , hun vendte sig stumt , lagde Armen op over sine Øjne og syntes at vakle . Fru Mc Carthy førte hende stille bort . Et nyt Forsøgsobjekt , Hr Edmund Hall ? lød Masons Stemme med en stærk , foragtelig Betoning . Og da Edmund Hall rev sig ud af sin Sindsbevægelse og forbavset saa hen til Mason , mødte han et dristigt næsten vildt Blik fra den lille Mand . — Han har været Underofficer , tænkte Hall . 94 Hvad mener De ? spurgte han . Hvad er det De i det hele taget gaar omkring og sparer sammen paa af os ufattelige Privathemmeligheder , Hr Mason ? Thomas A . Mason gik tæt op ad Hall og borede sit Blik i hans . Det var et raat aktivt Blik , der var Vold deri . Vær saa god ikke at staa og varme mig med Deres Person , sagde Hall . Deres Aande er ikke god heller , Mason . Mason trak sig tilbage . De vil faa at vide , hvad jeg mener , kommanderede han . Og idet han med en undskyldende Gestus bøjede sig for Hr og Fru Mc Carthy vendte han sig tæt og sprængkraftig i Bevægelserne som en Mastiff og gik . Hvad i Alverden gik der af Manden ? udbrød Hall ikke saa lidt irriteret , da Mc Carthy kom tilbage fra at lukke Mason ud . Mc Carthy rystede blankt paa Hovedet . Anede det ikke . Kendte ikke Mennesket . Han kom og bad om en Udskrift af Mc Carthys Protokoller fra den Tid han var Fængselspræst , og da Mc Carthy mente det var en Detektiv , skønt han ikke præsenterede sig som en saadan , havde han lovet ham Oplysningerne . Edmund Hall maatte meget undskylde Optrinet . Det var ikke altid den Slags Mennesker havde den rigtige Forstand paa , 95 hvordan de skulde te sig . Jo Mc Carthy fik ikke saa sjældent Besøg af en eller anden Mand i Politiets Tjeneste , der ønskede at se i hans Protokoller , og han plejede ikke at nægte det , skønt de ikke alle var lige taktfulde ... Mc Carthy snakkede løs for en ny Vind nu . Men Hall var træt og vilde gaa , han afbrød ham , førte selv Samtalen og fik en Mødeaften for næste Seance bestemt . Han meddelte Mc Carthy , at han vilde komme til Stede i hans Hus ved denne ene Lejlighed . Men hvis Seancen gav et Resultat , der førte til Afholdelsen af flere , maatte han insistere paa , at alle følgende blev henlagt til hans Laboratorium ovre i Byen , hvor han kunde udøve den Kontrol han vilde . Dette blev de enige om , og derpaa tog Hall kort Afsked og gik . Han følte sig meget nervøst urolig og tog sig for at gaa en Tur . Brooklyn , som han ikke ofte havde været i , blev ham imidlertid snart for trist med sine grimme Gader og sin Trængsel af lurvede Folk , han tog en Sporvogn hvis Rute han ikke kendte og bestemte sig til at gaa med den hvorhen den førte , som han ofte plejede at gøre naar han trængte til at komme ud af sine Folder . Sporvognen gik tværs gennem Byen og ud ad en milelang Gade helt ud paa Long Island . Hall stod af , da der ikke længere var Huse ved Vejsiden , og da han saa , at en anden 96 Sporvejslinje førte ind mod Byen en halv Mil tværs over det aabne Land , besluttede han at gaa det Stykke Vej over Markerne og tage hjem med den anden Linje . Det var ikke meget mørkt , desuden saa han nu og da en oplyst Vogn passere fremme foran sig med blaa Gnister fra Traaden og holdt den Retning , vadende i dugget Græs . Her var saa inderligt stille . En Lugt af Frodighed slog sammen over Hovedet , langt borte lød en ganske dæmpet Nynnen af Frøer , ligesom fra en Horisont af dunkel Grønhed . Fjærnt laa Brooklyn i en skummel Røg , og bag den hvidnede det i Luften af New York , der paa den store Afstand viste sig som den hede Taage over et Ildsvælg . Bag New York stod en fjærn vældig Skybanke , og over den Himlen endnu klar og grøn efter Solnedgangen . Hall stod stille i det høje saftige Græs . Han stod et Øjeblik der midt paa Marken og drak Foraarsfrodigheden i sig . En Flaggermus slog lydløst ind i Synsfeltet over hans Hoved og ud igen . Hall mærkede Duften af en bestemt Plante han havde været fortrolig med som Barn . Det var jo ikke længe siden . Han blev saa ensom . Ja saa Farvel , tænkte han og sammenfattede Himlen , den dunkle Mark og Græssets Duft ligesom i et langt Aandedrag . 93 Saa gik han til for at naa Sporvejen og komme hjem . Et Stykke forinden slog han ind paa en Sti , som førte op til Vejen , og her kom han forbi et Hus , som man med første Blik saa var ubeboet . Ruderne var slaaet ud , Væggene , som var af Træ , havde tabt Malingen , og der var hele det forladte og gabende Mørke i Vinduerne , som bliver tilbage i et Hus naar ingen bor der mere . Haven var i et sortegrønt Vildnis af Nælder og Bulmeurt , et stort Træ laa væltet op mod Husets ene Gavl . Hall kunde ikke andet end gaa ind og staa lidt ved det tomme Hus . Han saa at Gangdøren hang skævt i Hængslerne og ikke lukkede , han skød den tilside og gik ind i den store Stue , der var lige indenfor . Den var ganske tom . Mens Hall stod og saa sig om , hørte han et Rusk , et Spring og en Raslen ude i Buskene , men han vidste i samme Øjeblik , det var en Kat , der var sprunget ud af Vinduet . Der var næsten mørkt i Stuen , Hall stødte med Fødderne til tomme Konservesdaaser paa Gulvet ; der havde nok logeret Vagabonder herinde . Døren til Stuen ved Siden af stod ogsaa aaben , og herinde laa der en gammel Pakkasse . Hall satte sig ned paa den og blev siddende længe . Det passede ham at sidde ene her i det forladte Hus . Fra det raadnende Gulv kom Lugt af Svamp og Muld , her var saa stille , og Mørket dulmede . Her var Tiden stanset ; alt var ophørt , og det 98 gav Hvile . I den sorte Stilhed , i Lugten af Rust var der en Blomstring ; det knirkede lidt oppe og nede i Tømmeret af Huset , som sank meget , meget langsomt men sikkert mod Jorden . Og ude i Haven var Mørket fuldt af Sørgmodighed og ond Mumlen . Hall tog Brillerne af og lagde Haanden over sine Øjne . Han saa ned i sit eget indre Mørke . Der var dybt og øde til alle Sider . Da Hall efter et Minuts smærtelig Hvile saa op igen fattet paa dog at leve , stod der et Hoved i et af de tomme Rudehuller mod den lysere Himmel . Han saa det lige netop som det gled tilside og forsvandt . Hall blev siddende uden at røre sig i lang Tid og ventede paa det skulde komme igen . Det forekom ham han hørte en Raslen ude i Buskene . Men da alt blev ved at være stille og intet viste sig , gik han ud af Huset . Hovedet han havde set var af en Mand med rundpullet Derbyhat , Hall kastede et Blik om sig i Haven og paa Vejen , men da han Ingen opdagede , gik han op til Sporvejen og stillede sig ved en Holdeplads , til der kom en Vogn . Det var næsten Midnat , da Hall kom hjem til 38te Gade . Men da han følte sig sulten gik han ind paa en Restaurant og sad der til Klokken var 1 . Idet han gik ud fra Kafeen , saa han en Mand glide baglængs ind bag et Baljetræ , der var opstillet paa Fortovet , en Mand med rund 99 Filthat . Hall studsede og gik hurtigt hen mod Træet . Det dækkede just Hjørnet af Gaden , og han saa Ingen , da han kom derhen . Manden maatte være smuttet ind i en af Gadedørene . Hall gik hjem , uden at se sig tilbage . Men da han havde lukket sin Gadedør op og var kommen op ad de tæppebelagte Trapper til anden Sal , hvor han havde sin Lejlighed , saa han en Skikkelse sidde paa det nederste Trin af Trappen til næste Etage , en Kvinde med et stort sort Klæde om Hovedet . Han rev en ny Tændstik og saa lige ind i Leontines store bedrøvede Øjne . Og uden at sige et Ord lod han Tændstikken falde og gled ned ved Siden af hende i Mørket . Han blev saa brændende glad . Han kom sig for dette Sorte og Stille , der havde udgjort hans Glæde mens han sad ene i det forladte Hus . Leontine sagde intet heller , hun var saa forkommen af at vente . Hun havde siddet paa Trappen udenfor hans Dør i tre Timer , lige siden Gangdøren dernede skulde lukkes . 97 VIII . De kom i Automobil til Laboratoriet næste Formiddag , og mens Leontine blev siddende nedenfor , gik Hall op for at hente sin Post . Han havde ikke i Sinde at gøre noget Arbejde i Dag , han og Leontine vilde køre ud i Landet sammen . Men Posten maatte han i det mindste se . Hall kom straks ned igen med en Pakke Aviser og Breve , som han gemte ned i Vognen for siden at se dem igennem , og derpaa kørte de . Hvorhen skal vi , Edmund ? Det ved vi ikke , min Pige . Det ved vi aldrig . Husker du i Skotland hvor vi gik den Vej Tidselfnuggene fløj ? Ser du den smukke røde Valmuehat der i Trængslen — den følger vi . Ja naar blot du faar din Vilje , sagde Madame D ' Ora og lagde Hænderne sammen i Skødet , fuldkommen lykkelig . Hun var skønnere end nogensinde , hvert eneste Menneske saa paa hende , mens de langsomt kørte op ad Broadway . Men hun var ogsaa et Syn , stor og overdaadig formet som hun var med de dristige Træk og de naadige Øjne . Hendes Dragt var et Under af noget 101 fraadefarvet Ingenting , der omhyllede hende fra Hage til Fod , hun havde foreløbigt ladet sin lette Automobilkittel glide ned fra Skuldrene . Paa Hovedet bar hun en Kasket . Hun gjorde Opsigt , og hun vidste det , hun gyste sejrsbevidst i Solskinnet og i Gadens Menneskemylder . Damen med den røde Hat gik op ad Trapperne til Brooklynbroen , altsaa var der ikke andet for end at køre den Vej . De gjorde den luftige Tur og krydsede saa gennem Brooklyn ud til Prospekt Park . Her maatte Hall holde stille lidt , mens Leontine løb ud for at knuge et lille Barn , der sad plantet midt paa en grøn Plæne . Efter at have mættet sig med at bestorme og „spise " Ungen kom hun langsomt tilbage , endnu nysende og vælig som en Tigerinde , og de kørte igen , tog nogle lange skarpe Ture for fuld Kraft op og ned ad Promenaderne . Saa lyder der et Klik og en Hvæsen fra Maskineriet , og Hall sætter øjeblikkeligt Bremsen paa og stanser , noget er gaaet i Stykker . Han maa ned og finde Skaden , og Madame D ' Ora bliver Vidne til , at han skyder sig paa Ryggen ind under Automobilet og ligger der med Benene stikkende udenfor , travlt beskæftiget med at reparere . Det tager ti Minutter , i hvilken Tid de stadigt snakker og ler . Saa er Vognen i Orden , og de kan køre igen . Hall faar en Ide . . . 102 Nu ved jeg , hvor vi vil spise vor Frokost , siger han og bliver et Øjeblik alvorlig for straks efter at lyse af Energi . Han slaar Grebet ned og styrer mod Triumfbuen udenfor Parken , hvor han vender , saa at det tunge Automobil rejser sin ene Side fra Jorden , og nu stryger de ud ad en milelang Gade ud ad Landet til , kører længe tavse . Hall saa sig om efter et Kvarters skarp Kørsel , sagtnede Fart , og da de var kommen ud paa det aabne grønne Land , bøjede han pludselig tilvenstre ind paa en smal Sidevej og holdt foran det øde Hus , hvor han havde været den foregaaende Aften . Hvor fører du mig dog hen ? spurgte Madame D ' Ora undrende og saa ind til det forfaldne Hus , der gabede i Solskinnet med sine tomme Vinduer , halvt skjult af Ukrudt . Her er det vi skal spise , sagde Hall og nikkede hemmelighedsfuldt . Nej Edmund , bad Madame D ' Ora leende . Hvad er nu det , du finder paa ! Du opdagede naturligvis bare det gamle Hus lige nu og fik saa denne vilde Ide ; jeg kender dig jo . Men her vil vi ikke spise . Hvem siger vi har Lov til at gaa derind . Jo , her vil vi feste , sagde Hall stadig med privat Tilfredshed i sine Miner . Kom du kun , det er mit 103 Landsted , Leontine . Han tog Kurven med Mad og Vin ud af Vognen og bar den indenfor i Haven , vendte saa tilbage og stoppede det snurrende og rystende Maskineri , saa at Automobilen var helt bragt i Hvile . Er det virkeligt din Alvor ? spurgte Madame D ' Ora og stod tøvende ud af Vognen . Det er ved Gud ikke vittigt af dig , Edmund . Saa finder jeg der var mere Mening i den Gang vi spiste i Katakomberne og sad paa Kister — husker du det ? Dette her er jo bare et gammelt skævt Farmhus . Da hun imidlertid saa , at Hall var opsat paa sin Ide , føjede hun ham og gik med ind i det tomme Hus . Er her ikke mystisk raat ? sagde Hall . Se den elendige Plet paa Væggen der , den er kommen af at man har lænet Hovedet derimod ; men Sofaen er væk , og det er Luft altsammen , det der var . Mærk den drivende Lugt herinde af Muld og væskende Træ , det raadner glubsk herinde . Forfaldet staar tykt i Luften . . . her vil vi drikke Champagne . Du er en rigtig Baudelaire , sagde Madame D ' Ora og saa sig hjælpeløs om . Men hvor vil du have vi skal sidde — paa Gulvet ? Vi har Pakkassen der , den dækker vi paa , saa finder vi nok noget der kan gøre det ud for Stole . 104 Hall rykkede Kassen frem midt paa Gulvet . Den skreg paa Glasskaarene fra de knuste Ruder , Madame D ' Ora holdt sig med et jaget Udtryk for Ørene , men Hall smilte og erklærede , at denne Helvedes Violinsolo selvfølgelig var i god Stil med laset Tapetpapir , Salpetermug og rusten Lugt . Han gik ud i Haven og kom tilbage med endnu en Pakkasse samt en stor opædt Blikdaase , som han stillede paa hver Side af „Bordet " . Leontine satte sig lydig paa den lille Kasse , der var fugtig og jordslaaet og med en vaad Snegl siddende indeni , men først bredte hun dog sin Kittel over den . Hall satte sig paa Blikdaasen , som knirkede og skreg , naar han rokkede paa den . Lad være ! raabte Madame D ' Ora , jeg faar syge Tænder , Edmund . Det er ikke tilfældigt , sagde Hall . Der er en Rottes Sjæl i Kassen , den pines og gør Tandmusik . . . har jeg nogensinde sunget Plejlvisen for dig ? Plejlvisen , nej hvad er det dog for en Sang — lad mig endelig høre den ! Først maa jeg fortælle dig hvorfra den stammer . Ser du , naar man gaar ind til Bønderne der tærsker paa Loen , saa vil de spørge dig om du kan ønske at lære Plejlvisen . Svarer du ja , saa lægger de Plejlen om din Hals , og mens de nu klemmer til 105 og giver Luft og klemmer til igen og det knirker i Svinelæderet , som Plejlen er bundet med , saa er det du hopper og synger Plejlvisen . Men lad os nu spise først . Hall bredte Madvarerne ud paa Pakkassen , og de begyndte at spise . Men Madame D ' Ora tog ikke rigtig fat , og endelig saa Hall , at Arrangementet ikke morede hende . Han lagde sin Sandwich fra sig og blev siddende stille , al Glans gik af ham . Leontine , sagde han dæmpet , jeg skammer mig . Du er ikke glad . Det var meningsløst af mig at tvinge dig til at komme her , bare fordi jeg selv har kedet mig her . Hvis du vil , saa lad os gaa og finde et andet Sted , et aabent Sted . Du sidder jo som en Fange . Tilgiv mig ! Har du været her før ? spurgte Leontine og saa varsomt paa ham . Jeg var her i Aftes , tilstod Hall med nedslagne Øjne . Saa sad du her , mens jeg græd udenfor din Dør , Edmund , hviskede hun og fik Graad i Halsen . De tav begge . Jeg synes her er godt , sagde Leontine lidt efter og lo trøstet . Hall saa op , hendes blaa Øjne stod fulde af Taarer , og nu randt de ned , mens Brystet skælvede . Hun rejste sig og vendte sig bort , lo frydeligt med dybe Strubetoner : 106 Her er godt , Edmund . Du er en Kunstner , du kender alting , men jeg er jo dum og forstaar dig ikke . Jo du har Ret , her lugter originalt . Det er en kostelig Ide af dig at vi holder Gæstebud her . Nu vil jeg spise . Og lad os saa faa Champagne . Hall lod Proppen knalde . Vil du saa ikke synge den Plejlvise , bad Leontine . Det er jo Aar siden , jeg hørte din hæse Stemme — men du sang varmt . Lad mig saa høre . Hall bøjede sig og tog et stort Glasskaar samt et mindre et op fra Gulvet . Og idet han paa passende Sted rev Glasstykkerne sammen og fik Blikdaasen han sad paa til at give en bidende Lyd , sang han med ganske lav Røst : Av ! Hold inde Djævel . . . Kæreste kære . . . Jeg synger , jeg synger . . . Hold op , lad være ! Knirk , Knirk . Av ! Jeg lover dig , Blodhund , at kvase din Hjærne . . . Nej jeg er henrykt , jeg synger saa gærne . Knirk , Knirk . Av ! Det er saa dejligt , Didelom Deja . Stop , din Satan . . . Hip Hop og Heja . Knirk , Knirk . Av ! Hvad kan jeg give dig , Dyr , for at stanse ? Jeg kvæles . . . det er saa dejligt at danse . Knirk , Knirk . Av ! Et Spark i Plejlerens ædlere Dele . . . ? Nej det er jo Sjov og Kommers det hele ! Knirk , Knirk . Av ! Jeg tripper . . . for Helvede ! Trip Trap og Trippe . . . Jeg kysser din Hov , hvis du lader mig slippe . Knirk , Knirk . Av ! Jeg synger jo , synger . . . Du rider mig , rider . . . Du kilder mig . . . Kære ! Jeg ler . . . Aa jeg lider ! Knirk , Knirk . 107 Av ! Nej , Nej , Nej dog . . . Forbandede Frister ! Ha ha ha ha . . . Mit Hjærte brister . Knirk , Knirk . Maa jeg have den Vise ? raabte Madame D ' Ora . Den er jo lige noget for mig . Hvor har du dog den fra Edmund ? Du saa helt dæmonisk ud , mens du sang . Det maa du gærne . Min Fader lærte mig den , han var Tysker . Skal vi saa ryge ? Min Fader plejede at skære Tænder som en Rotte , naar han sang den ; det var derfor jeg kom i Tanker om den før . Tænk , det er aldrig faldet mig ind , at du kunde have Forældre , Edmund . Og hvor er du egentlig fra ? Jeg er født i Køln , og der har jeg levet min Barndom . Men jeg fik min Opdragelse i Brüssel , hvor min Fader havde en Fabrik . Min Moder kom fra Paris ligesom dig Leontine og var ogsaa Kunstnerpige . Det vil sige hun sang ikke , hun hoppede . Min Fader kaldte hende Gisse . Siden kaldte han hende noget andet . Fra hende er det jeg har min fatale Passion for Gøglere og andre Atavistmennesker . Edmund . . . naa naa ! Vær du glad , du er en Smule musikalsk . Det interesserer mig at høre , at din stakkels Moder var Kunstnerinde . Hun var vel 109 smuk . Lever dine Forældre endnu , Edmund ? Saa vidt mig bekendt . — Sig mig skal vi læse Posten ? Nu sidder vi jo rigtig godt hjemme . Lad Far faa sin Avis . Hall gik ud til Vognen , og Madame D ' Ora lo efter ham . Han kom igen med Posten og gav sig en spidsborgerlig Mine undervejs til Fryd for Leontine , som elskede at se ham give efter for lidt Lune . Der var en Del Breve og flere Pakker evropæiske Blade . Hall lod Leontine faa Bladene og løb selv sine Breve igennem . De sad meget hyggeligt paa hver sin Side af Kassen og studerede . Det øde aabne Hus summede med Fluer , og ude i den vilde Have havde der sat sig en Fugl , som nu og da lod et langt venligt Fløjt høre . Hvad er det for gamle Aviser , disse to her ? spurgte Madame D ' Ora og holdt to sammenlagte snavsede Aviser op ; faar du din Post i den Forfatning ? Lad mig se , sagde Edmund og tog Aviserne . De saa ud til at have ligget i en Lomme i lange Tider . Kanterne var slidte og flossede . Det var et Numer af Daily News , London , og et af La Presse , Paris . Hvordan kan de være kommen i min Post ? mumlede Hall forundret . Han foldede dem udog saa , at Eksemplaret af Daily News var dateret 17de Januar 110 og det af La Presse 9de Februar , de var altsaa over tre Maaneder gamle . I den engelske Avis var der en lang sensationel Artikel om et Mord , som var streget ind med blaat Blyant . Hall løb Artiklen igennem , den fortalte med mange spærrede Afbrydelser om et af den Slags mystiske Kvindemord , der siden Jack the Rippers Tid nu og da forefalder i de store Stæder . Man havde fisket en Sæk op af Themsen , som viste sig at indeholde det sønderdelte Lig af en ung Pige . Alle sædvanlige Træk fra den Art Forbrydelser gik igen . Liget var parteret af en „kyndig Haand " , og visse Rædselsfuldheder tydede paa , at Morderen var et af disse „Udyr i Menneskeskikkelse , som det moderne Storstadsliv udklækker " . Den Myrdede var temmelig hurtig bleven identificeret som en Frøken Elly Johnson , der nogle Dage før var forsvunden baade fra sin Plads i en Hatteforretning og fra det Værelse i Stamfordstreet hun beboede . Det var oplyst , at hun havde haft tohundrede Pund staaende paa en Sparekassebog , men at de var bleven hævet samme Dag hun forsvandt . En Mærkelighed ved det uhyggelige Fund var at Liget manglede den venstre Haand . Da det var oplyst , at Elly Johnson bar en Ring paa denne Haand , havde man her et vigtigt Holdepunkt for Morderens Paagribelse . 108 Der var endnu ikke fundet Spor af Ugerningsmanden , hvorvel Politiet mente at sidde inde med en værdifuld „Nøgle " . Hall læste denne Beretning med en taaget og ham modbydelig Forestilling om at den kom ham ved paa en eller anden Maade . Hvordan i Alverden gik det til , at disse Aviser var kommen mellem hans Post ? Han huskede Manden fra i Aftes , som han havde set to Gange , aabenbart en der forfulgte ham , han mindedes denne taabelige Englænder Masons sindssyge Snak , men han saa ingen Forbindelse i noget af det , gad heller ikke tænke ind i det . Han smed Avisen hen i et Hjørne af Stuen og aabnede La Presse fra 9de Februar . Den indeholdt en kort indstreget Notits om et Slagsmaal paa Gare du Nord i Paris mellem to vilde Engelskmænd , andet ikke . Hall hev ogsaa denne Avis væk fra sig . Hvad var det saa ? spurgte Madame D ' Ora . Ingenting . Et Par gamle Aviser , der ved en Fejltagelse er kommen i min Post . Var der for Resten Omslag med Adresse paa ? Nej , de laa ganske løse . Saa er de bleven stukken ind ad Spalten i Døren af en eller anden , sagde Hall og grundede et Øjeblik , til det igen blev ham ligegyldigt . Madame D ' Ora fordybede sig i Le Figaro og lo eller sukkede en Gang imellem , naar der var noget fra det 112 kære Paris der gik hende til Hjærte . Ak ja , sang hun omsider og lagde Avisen bort . Hun saa paa Hall , der sad og røg , nikkede til ham : Edmund , her er godt ! Han blinkede vel til Mode og lod Øjnene løbe sorgløst rundt . Pludselig lyttede han , lyttede og kom til at se underlig betrængt ud . Hvad er der , Edmund ? Fluerne ! Hører du , hvor de summer alvidende og raa herinde — se den blaa Flue der , den ser saa sikker ud , den bliver ved at flyve op og beskrive et Tegn , som om vi skal forstaa den . Ved du , at jeg er bange for Fluer ? Naar de summer , kan du saa ikke altid forestille dig en kvalm Hede og noget , der lugter sødt og kvælende — en Dyne af raadden Sødme over dig og en Ild . . . og ellers stille , stille . . . bare Fluerne . . . Du skeler , Edmund ! raabte Madame D ' Ora og lo . Snak dog ikke saa uhyggeligt , jeg føler mig helt grøn . Lad os nu tømme Flasken og køre , du . Her var rart , men nu vil vi videre . Halls Næsebor gik ud og ind , han saa op paa det mugplettede Loft og blev ved at lytte . Men Madame D ' Ora vakte ham ved at støde Champagneglassene sammen . De drak ud . 111 Hvad skal vi gøre ved al den Mad vi ikke har spist ? spurgte Madame D ' Ora . Den lader vi staa til Katten . Hvilken Kat ? Her er naturligvis en Kat i Huset , sagde Edmund . Jeg hørte den i Nat . Madame D ' Ora gyste og blev hvid i Ansigtet . Du er forfærdelig , Edmund , sagde hun , og hendes Tænder slog sammen et Par Gange . Hvor kan du ? Forestille sig at sidde her i Mørke og høre noget — Aah ! Hun slog med Hæftighed Armene om hans Hals . Kunde du dø her med mig ? spurgte han smilende , men der fløj et Glimt af sær Ødelæggelseslyst gennem hans Blik . Hun svarede ham med sin dybe uskyldige Elskovslatter . Solen skinnede saa aabent og klart da de kom ud og steg op i Vognen . De kørte nu længere ud i Landet og slap tilsidst ud til Kysten paa den anden Side af Øen , paa et ufrekventeret Sted . Her hvor Atlanterhavet tumlede sine lange grønne og gennemskinnede Søer ind paa Stranden , blev de i flere Timer og saa ud efter Sejlerne , der gik stille hver sin Vej langt ude . Græsset paa den lave Skrænt var saa inderlig friskt og gik lige til Randen af Søen , og det stod fuldt af Foraarsblomster . Ingen Mennesker kom , de havde Græsset for sig selv alene og den vide Himmel 114 og Søen , der sang og rendte sine Bølger mod Land . Her var de paa en grøn Kyst mellem Tænderne af Himlen og Havet , den daglige Himmels Uendelighed af Rum og blaa Fylde og Havets vandrende Hvile . En let Træk , en Solvind gik mellem Sø og Land , den blide Dags Kærtegn . Roligheden under det Blaa bares af en lang og varig Tone . Madame D ' Ora nynnede og spandt , til hun blev et med den dybe Himmel og Havets Uro og Dagens usigelige Mildhed . Med Blikket fæstet paa de fine Strøg af Cirrusskyer , der laa hen under Himlen milehøjt oppe hørte Hall hende synge , mere og mere hjærteligt og vildt , omhyllet af Solbrisen og Havets tunge Stemmer . . . . Pludselig bliver Edmund Hall sig bevidst , at han har været „borte " . Han har ikke sovet men har ligget i en Stemning af Skyfjærnhed , er stivnet af at lytte til Leontines selvforglemmende Syngen ; han har mistet Fornemmelsen af sit Legeme , af selve sine Nerver . Men idet han vender tilbage til Sanserne , har han en i samme Nu svindende Efterfølelse af alle Tings Uvirkelighed , Himlen , Jorden og ham selv , og af at han har været paa et andet Sted til en anden Tid . Han ligesom ser Skyggen af noget rædselsfuldt , der gik for sig under en fjærn 115 Bevidstløshed , han mærker , at en sød og sørgelig Lugt har været tilstede i hans Erindring , og at et Navn har ringet for hans Øre , fremmed men med en indre Nærhed , der gør ham dødelig bange — Elly Johnson ! 113 IX . Madame D ' Ora optraadte altsaa i New York , og hun gjorde stormende Lykke ; navnlig hendes „Carmen " vakte de ildfulde Amerikaneres Begejstring . Efter i en Maanedstid at have hvirvlet omkring i en æventyrlig Rus af Sang og Succes paa Teatret og Fest og Furore sammen med Edmund Hall gik Madame med utrættet Energi ud paa sin store Tourné gennem Staterne . Da hun var rejst , forsvandt ogsaa Edmund Halls nervøse og kolde Ansigt fra de fashionable Kafeer og fra Promenaderne . Og Bladene der meget frimodigt havde beskæftiget sig med de to kendte Navne , lod dem falde ud af den offentlige Bevidsthed , pludselig og totalt , saaledes som Pressen i Amerika , der ikke har Erindring , plejer at gøre . Tre - fire Uger efter var Edmund Halls Navn atter oppe i Avisernes Søndagsnumre sammen med vældige Illustrationer og mere eller mindre autentiske Interviews , af hvis temmelig forvirrede Oplysninger det fremgik , at den berømte Videnskabsmand nu helt og holdent havde kastet sig over 117 Studiet af moderne Spiritualisme . Et Blad saa sig endogsaa i Stand til at bringe Billedet af en kvindelig Aand , der var kommen frem under Seancerne . Alle Bladene lovede yderligere store Efterretninger , men næste Dag og de følgende Dage havde de intet , og dermed var Sagen ikke mere . Edmund Hall havde taget sig for at spærre sine Døre for alle Reportere . Efter at have været borte i tre Maaneder kom Madame D ' Ora tilbage , fyrig og bedækket med Sejr . Hun stod en hed Augustdag midt paa Gulvet i Edmund Halls Laboratorium , bare som om hun havde været en Time borte , stod drejet rundt med Fødderne i sit Slæb som en Skypumpe af Ungdom : Edmund , hvordan har du haft det ? Du har arbejdet meget , du ser igen altfor overanstrængt ud . . . dine Øjne er dog vel ikke bleven daarligere ? Jeg synes ikke jeg kender dig rigtig . Jamen jeg har jo ogsaa været forfærdelig længe borte . Du kan ikke forestille dig , hvor jeg har gjort Lykke , Edmund , og hvor jeg har moret mig ! Det er et vidunderligt Land , Amerika . Folk her er jo afsindige . alt hvad vi andre kan falde paa at sige eller fable om i Drukkenskab , det . . gør de . Tænk dig , i Frisco skyder man Roser op paa Scenen til mig med en Kanon ! Jeg sang i en By der hedder Seattle , det var udenfor 118 min Route , men man fik mig til det , en Deputation af garderhøje Mænd , og der faar jeg en stor dejlig Buket med et Papir , hvorpaa der staar . . . hvis Navn tror du . . . Dan Jelley ! Morderen , den store Skovgangsmand og Bandit . Og næste Dag læser jeg om , hvordan man har set en Rytter sprænge afsted i Natten , hvordan en Gartner er bleven „holdt op " og tvungen til at lave Buketten . . . tænk dig , der har jeg sunget for den forfærdelige Røver , og han har siddet med Livet i Hænderne , struttende af Mordvaaben og hørt mig synge ! Jeg siger dig , der er vidunderligt i Vesten . Stillehavet er dejligt og luftigt , og saa ved man det gaar lige til Japan . Hvor jeg syntes godt om San Fransisco , Folk er saa slanke og ustyrlige , altid opsatte paa Halløj , de v i 1 drikke Luft og hænge i hele Tiden og jone paa Strøget og rulle med Penge . . . ligesom i Paris , men de er yngre , mere sultne i Frisco . Hvilke Øjne de har , aabne som Havet , hvilken Livslyst , vedtaget af alle og begyndt paa med det samme . . . Aa det er en By af løbske Mennesker ! Du kan tro jeg holdt af at være der — jeg svømmede hver Dag i Stillehavet , og der var jeg nær ved at drukne , det vil sige jeg hvinede fordi jeg troede det , og blev bjærget af en kæmpemæssig Drivert , som bagefter blev omtrent lynchet af Mængden — man omringede ham og raabte tre 119 vilde Cheers for ham og mengede et Guldur , en kostbar Parasol , en Diamantnaal ind paa ham . . . det var storartet . Amerika , det er jo lutter Ungdom , alle Nationers Ungdom begyndt forfra igen — i Frisco mylrer det med Bachfische ligesom i Christiania , men de er blandet sammen af alle mulige Racer — undtagen dem der har Samvittighed ; Gud ved , hvilke Nationers Djævelskab der ikke findes i deres Blod . Tænk dig imidlertid , de er alle uskyldige — jeg interesserede mig jo for dem og studerede dem med en Iver , der kunde skyldes Paavirkning fra dig , Edmund ... jo de er alle kyske , skønt de har de mest udfordrende Øjne . Men det er som om de ingen Hast har , der skal nok blive Lykke til dem . Jeg kan ikke forklare dig , hvor jeg følte mig rørt over dette . . . tænk at se ud som man skjulte alle en forhærdet Synderindes Erfaringer med sine seksten Aar og saa at have en Verden af Elskov for sig ! Men det er vel „den ny Verden " . Jeg maa sige jeg er imponeret . Og jeg som havde tænkt mig Vejret borgerligt herovre , rigtig et Vejr for Kvækere og rationelle Jordbrugere , er forbavset over det vilde Klima . Det er jo et Fuldblodsklima , Vejret her er jo nervøst og følsomt — alle Landes Almanaker rystet sammen og fornyet . Nu denne Hede vi har , den virker jo frisk , det er 120 ikke „Sydens " gamle dovne Bagerovn — der springer Varmebomber i Luften , jeg har rejst gennem en Nation i Skjorteærmer med Seler overkors paa Ryggen , og de gisper og tjener Penge ved det , lige strygende gaar alting — i Chicago sover de i Senge ude paa Gaden . . . man skulde næsten tro , det var disse Millioner af hede Hoveder , der drev Termometret i Vejret . . . Hvad er det for et Kammer eller Telt , du har faaet opstillet der , Edmund ... et nyt Apparat til at se sig som Skelet i ? Og du har faaet et Orgel herop , tror jeg , spiller du Salmer ? Men hvad er det for hæslige Forhæng , du har anbragt ved Vinduerne ? Altid har du noget nyt for ! Jeg har hver Dag tænkt paa dig , der svæver heroppe i din videnskabelige Gondol og passer dine Ting og ser ud paa Skyerne og hører de Smaa støje der dybt nede . Jeg ved ingen der som dig kan indrette sig paa at undvære Verden og dog besidde den . Men hvor det er dejligt at mylre med dernede — for en vingeløs Skabning som mig — hvor jeg elsker at sidde fastklemt i en Trængsel og se Flag over Hovedet og høre Stortrommen nærme sig i Gaden ! Du smiler Edmund . . . tidligt , tidligt i Morges saa jeg Niagara fra Kupevinduet og hørte Vandfloden tone , det var saa stort . . . hvor det 121 var stort ! Madame D ' Ora tav svælgende og rystede ydmygt sit Hoved ; lidt efter traadte Taarerne frem i hendes Øjne , hun smilede , og nye Billeder opfyldte hende : Edmund , jeg var i New Orleans naturligvis og i St Louis og i en Masse andre Byer i Sydstaterne . Og jeg rejste over Prærierne og gennem Bjærge og over Stepper , hvor der ikke var andet end Salt og Potaske — og jeg var jo i Utah . Nu skal du høre , der kom jeg i Selskab med Mormoner — smarte men underlig hemmelighedsfulde Folk , der blinkede dristigt og gedulgt , som om de handlede med uanstændige Kort allesammen — og saa falder det mig ind hvad du havde sagt om denne Evanston , vi sejlede sammen med . Vil du tænke dig , han er Mormon ! De blev saa glade i Utah , da jeg fortalte om ham , og han lod til at være en stor Mand imellem dem . Han er en af deres bedste Agenter , som altid rejser omkring og samler Proselyter . Man lod mig med megen Respekt forstaa , at Evanston var Søn af en af de allerførste Mormoner , og at han var født i en af Emigrantvognene just mens Indianere angreb Toget . Og han var af god Slægt , fortalte man mig , hans Fader var slet ikke kommen til Amerika fordi han havde „gjort noget " — er det ikke allerkæreste ! — men var udvandret i sin Tid fra 122 Evropa under taagede Følelser af at have et aandeligt Kald i det Fjærne . — Man gjorde for Resten et lille kærligt Forsøg paa at interessere mig for Mormons Lære , men jeg skyndte mig at bekende min egen Barnetro , der jo støtter sig til Forudsætningen om en Flerhed af Mænd . Saa var der ved Gud en der var vittig nok til at ripostere , at Mormon i sin Lære om et Antal af flere slet ikke talte om Køn . . . muntre Folk ! Din Mine falder , kære Edmund , nu tror du , jeg har brudt mig om disse stakkels graadige Psalmister . . . Ak Edmund jeg har næppe været forelsket en eneste Gang under hele Rejsen . Jeg har derimod længtes , jeg har længtes efter dig , Edmund . Men du har endnu ikke set fornøjet paa mig , siden jeg er kommen , ikke en Gang venligt . . . Madame , der havde sat sig paa en Stol , rejste sig langsomt , men hun fik Bugt med sin Bevægelse , satte sig igen og saa med fattede længselsfulde Øjne hen efter Edmund Hall . Har du haft det godt ? spurgte hun stille . Kom lad os sætte os lidt ved Vinduerne . Jeg skal nok gaa snart . Du er langt borte Edmund , hvad tænker du paa ? Er du urolig ? De tav længe . Saa ser Madame D ' Ora op med et Ansigt der er kommen ganske i Hvile , hendes Øjne lyser af en dyb Varme , hun ser og ser paa Edmund , indtil hun rødmer og bøjer Hovedet . Saa ser hun 123 op igen , smiler : Maaske var jeg alligevel forelsket en Gang — i Chicago — skønt nej . Jeg traf en ung Digter der , som skrev en stor Sang til mig . Det var min Begejstring over Amerika , der henrykkede ham til det , sagde han . Men hvor han selv talte godt om sin Verdensdel , om Bisonokserne og Sneen , om Glacialtiderne , om Columbus og om Missisippi . Han var det mest levende og det skøreste , jeg mener det mest klangfulde Menneske . Han gjorde det samme alvidende Indtryk som dig , Edmund , han havde samme Maade at skatte Alting paa . Han er berømt som Fodboldspiller . Men alligevel kunde jeg ikke elske ham . Han troede en Mængde ophøjet Nonsens om mig , beundrede mig haardnakket som en stor Mime naar jeg bandede og drak . Han var kær . Edmund Hall sagde intet . Madame D ' Ora bøjede sig forover og syntes at falde i Tanker . Saa hoster hun og bemærker sagte : Han kommer hertil . Hvem ? Ralph . Oh naa ! Edmund Hall nikker meget opdragent . Du aner jo ikke hvem Ralph er , udbryder Madame D ' Ora . Sagde jeg , at han hed saadan , min Digter fra Chicago ? Godt det er ham , og han kommer 124 virkelig . Ralph Winnifred Lee . Han skriver meget smukt , og jeg gav ham Lov til at besøge mig her i New York . Edmund Hall tav fremdeles med en overordentlig korrekt Mine . Da brister Madame D ' Ora i en høj glad Latter , hvori der dog skelnes nogen bitter Hæshed , og inden Edmund Hall tænker over det , styrter hun ham om Halsen og græder . Og han bliver ligesom glad , ser paa hendes Haar ved sit Bryst og rødmer , den mørke Lorgnet falder fra hans Øjne . Han føler Taknemlighed over at Leontine har sejret igen lige ved Randen af et Nederlag . Alle Kunster og al Kulde er borte , oversprunget , glemt , og lidt efter sidder de og snakker ganske ligefremt og tillidsfuldt som før Leontine rejste . Men Edmund er baade mere adspredt og mere opmærksom end han plejer at være , og Leontine opdager det snart . Fortæl mig saa , hvad du har taget dig for , Edmund , og hvad der er sket , mens jeg har været borte . Jeg har jo hele Tiden vidst , at noget beskæftigede dig , men ikke sandt , jeg maatte dog vide , hvor jeg havde dig , før vi talte derom . . . Hall saa op , som om hans Stemning gik en Smule af Led ved denne Bemærkning . Men Madame D ' Ora lagde i det samme begge sine varme Hænder 125 ovenpaa hans . Du har ikke skrevet til mig en eneste Gang , Edmund . Det har vi jo aldrig gjort . Vi blev jo allerede for mange Aar siden enige om , at vi ikke skulde eksistere for hinanden , naar vi ikke var direkte sammen . Sandt nok , men denne Gang lovede du at skrive . Jeg lod dog høre fra mig af og til . Men jeg kunde jo læse om dig i Aviserne . . . Madame D ' Ora tav og ventede med skjult Frygt , at Edmund nu skulde være ramt . Da han ikke forandrede Mine , kunde hun ikke længere styre sig , hendes Ansigt fortrak sig stygt : Jeg læste da om dine „Forsøg " med Mirjam Karekin . Det stod i en kalifornisk Avis . Edmund — Edmund . . . Han kunde se , hvor noget steg i hende , kvælende og uimodstaaeligt , noget langt vildere end Graaden før , og han var forberedt paa Skrig og Konvulsioner , men der maa have været en lammende Virkning i hans Blik , for hun snappede efter Vejret idet hun saa paa ham og sank pludselig sammen . Lænet tilbage i Stolen blev hun ved at se paa ham , mens Træthed og Smærte bredte sig over hendes Ansigt , og Hænderne sank rystende ned i Skødet . Hendes Blik blev saa tungt og fjærnt , idet Taarerne fyldte Øjnene og begyndte at rinde ned ad Kinderne . Hun sukkede 126 omsider og rørte Munden paa saadan en lydig Maade , tog Lommetørklædet frem og lagde det fast mod begge Øjne . Og mens hun blev ved at holde det der , hviskede hun , vaad i Mælet : Du elsker ingen , Edmund . Heller ikke Mirjam . Ikke mig . Ingen . Det er forbi . Edmund Hall rømmede sig og spurgte meget varsomt : Vilde det lette dig at høre Sandheden om hvilket Forhold eller rettere hvilken Mangel paa Forhold jeg staar i til Frøken Karekin ? Du kan hvis du ønsker det faa Lejlighed til selv at gøre dine Iagttagelser , hun kommer her idag sammen med Fru Mc Carthy , hos hvem hun bor . Hvis der er andre Ting du tager dig nær , er jeg bange jeg ikke kan hjælpe dig . Edmund ! raabte hun angst og tog Lommetørklædet fra Øjnene , stirrede paa ham , der sad hensynsfuld og dukkede sig som under en Byge . Saa lagde hun utrøstelig Tørklædet for Øjnene igen og græd videre — lidt efter stærkere og mere ulykkeligt , som om hun følte et Slag . Edmund Hall rejste sig stille og gik ud i Laboratoriet , hvor han blev staaende raadvild paa Gulvet . Noget efter rejste Leontine sig ogsaa og begyndte at gaa hid og did stadig grædende og idet hun vred det vaade Lomme - tørklæde . Hun kom forbi Edmund hvor han stod men saa kun 127 fremmed paa ham med sine grædende Øjne . Hun gik længe urolig fra det ene Hjørne af Laboratoriet til det andet , indtil hendes Kvindeblik faldt paa et Spejl , da stansede hun . Jeg græder og er gammel , sagde hun med hæs Stemme og saa sig i Spejlet , førte en Finger op under Øjnene . Spejlet blev beslaaet med Dug af hendes vaade Ansigt , hun tørrede det af med Haanden og spejlede sig igen , søgte at samle sine store forgrædte Læber . Nu græder du jo ogsaa al Sminken af dit Ansigt , stammede Edmund og lo trøstende . Hun vendte sig og saa hans Øjne skinne af Smærte . Ja , lo hun glad og rørt , det gør jeg jo . Hun gik et Skridt imod ham men maatte stanse , og idet hun aabnede Munden op i Vejret fik hun et voldsomt Anfald af Hulken , der rystede hende fra Hoved til Fod . Hun skaffede sig Luft i et Par lange Klageskrig og kunde saa gaa igen , tog Retning efter en Stol og satte sig med den ene Arm hængende over dens Rygstød . Der lod Hall hende græde ud . Men da hun ikke hulkede mere , rejste hun sig og kom hen til ham i Hjørnet ved Vinduerne , med lydløs Gang og smilende . Graaden havde forynget hendes Træk , men Øjnene laa udslukte under de dybe Bryn . Hun bad ikke om at maatte sove som ellers naar hun havde grædt sig mat , hun 128 satte sig artigt ved Bordet og gav ham et lille Nik , som den ene Skolekammerat der har faaet Prygl til den anden . De sagde ingenting . Leontine hentede Vejret krampagtigt en Gang imellem endnu . Hun saa paa sine Hænder . Kan jeg komme til at vaske mig Edmund ? spurgte hun meget fattet og saa trohjærtig paa ham . Hvor du er bleg ! tilføjede hun . Ja du kan , sagde Hall og gik hen bag et Skærmbræt , hvor der var Kumme og Vandhaner . Hun fulgte ham og smaalo ved Synet af Tingene . Dejligt , mumlede hun og stemmede begge Hænder langt ned i Kummen , mens Hall lod Vandet løbe . Ah ! Hun smøgede Ærmerne op til Albuerne og lod Vandstraalen løbe ned ad Haandleddene . Pludselig bøjede hun sig og slog sit hede Ansigt ned i Vandet , boblede i det , prustede . Hall vilde fjærne sig , men hun vendte Hovedet og saa det . Gaa ikke Edmund , bad hun . Du skal virkelig række mig Haandklædet . Hun rystede Vandet af sig og lo med et forfrisket Blik , blæste Draaberne fra Munden og begyndte at tørre sig , hun smilede fraværende men som om alting var godt . Hendes Bevægelser var hurtigere end ellers , og der var noget glem - somt over hende . Mens hun rodede mellem Tingene paa 129 Marmorpladen , opdagede hun en Barberkniv og snappede den straks , saa sig om efter noget at anvende den til . Har du en Barberkniv , Edmund ? Som du ser . Leontine betragtede sine Underarme , der var let dunede med enkelte lange blonde Børster imellem , hun strøg sig ned ad dem og for sammen : Maa jeg barbere mig , Edmund ? Hvor falder det dig ind ? Vist maa du ikke . Du skærer dig bare . Aa jo Edmund , maa jeg ? Maa jeg ? Hall lo hovedrystende . Han saa med Undren , hvorledes hun uden saa meget som at søge fandt Barberbørsten og i et Nu havde rørt rundt i Sæbeskaalen med den . Han tog imidlertid Kniven . Leontine sæbede hastigt den venstre Arm ind , men da hun saa han havde taget Kniven , fik hun et skuffet og tiggende Blik . Lad saa i det mindste mig gøre det , sagde Hall , du skærer dig jo . Nej , bad hun og greb ham i Armen . Nej . Jeg maa selv . Lad mig nu ! Aah Edmund giv mig den ! Giv mig den ! Da gav han hende Kniven efter først at have skærpet den . Hun greb den med et begærligt Blik og ragede sin Arm , sikkert og med kun to - tre skyndsomme Tag . Derpaa indsæbede hun glubsk den højre 130 Arm og ragede ogsaa den . Det gik knap saa hurtigt . Hun lo og græd imellem hinanden , vrængede Tungen ud af Munden , hun glemte alt om sig , gyste af Velbehag men da det var gjort , strøg hun sig langsomt ned ad Armene , der nu var ganske — hvide og nøgne , hun grinede og skammede sig , og Graaden kom rykvis igen . Hun saa til Edmund med et tøset Blik , tjattede efter ham : Er du ked af , at jeg har gjort det ? Jeg maa jo være tosset . Men det var morsomt . Hir , ir , ir . . . Hun lo . Hendes Stemme havde den gamle dybe Knurren . Saa vendte hun sig rødmundet og tankeløs mod Spejlet for at ordne sit Haar . Hun nynnede . Hall gik fra hende . Leontine bar endnu Spor af Graaden og Sindsbevægelsen i sit skønne falmede Ansigt , da hun kom og satte sig igen , men hun var i Ligevægt . Det store rødblonde Haar sad nogenlunde ordnet , og Ansigtet var pudret med Smag , hun nikkede velbehersket til Hall , rækkende Haanden frem efter et Glas . Hall skænkede Vin op , og de tømte hver et Glas . Leontine antog en djærv Mine : Edmund , jeg er nysgerrig efter at høre noget om dine Eksperimenter med Mirjam . Ser du . . . jeg troede jo naturligvis ikke et Ord af hvad jeg læste i San Fransisco , om at du var bleven 131 Spiritualist . Det faldt mig virkelig ikke ind , at det kunde være dit Alvor at sætte dit Navn og dine Evner ind paa hvad jeg altid under Indflydelse af dig har anset for en Smitte , en plebejisk Galskab . . . undskyld , du kan jo have dine Grunde . Jeg troede nu altsaa , det var Mirjam , der var din Grund . Men der siger du mig jo , at jeg har Uret . . . Det er kun karakteristisk for dig , at du ikke kan tænke dig noget andet Motiv for en Undersøgelse end det at man er forelsket i Patienten . Patienten — er Mirjam syg ? Nej . Rask er hun for Resten ikke heller . Du forstaar mig for bogstaveligt . Frøken Karekin er et Geni , hvis Kræfter jeg undersøger , hun kunde for mig gærne have Lupus i Ansigtet . Der er sket mærkelige Ting , mens du har været borte , Leontine . Jeg har oplevet Mirakler . Da jeg saa dig , kom jeg til at føle , at jeg næsten er bleven fremmed for mig selv i den sidste Maaned . Ja du har forandret dig , sagde Madame D ' Ora dæmpet . Du er bleven mager ved Tindingerne . Og mig kunde du ikke kende , skønt jeg er den samme . Er det da sandt , det jeg læste — om Aander og Fantomer — er du virkelig kommen til at tro paa overnaturlige Ting ? Du ved min Metode har aldrig hjulpen sig ved Tro eller Hypoteser eller andre Foreløbigheder . Jeg har ikke en Gang tænkt meget i min Tid , jeg har eksperimenteret , muligvis analogiseret . . . Du har dog skrevet filosofiske Værker , Edmund . Ja . Men mine Arbejder eller rettere mit Arbejde handler jo netop om en Tænkningens Fraværelse , en Forkortning . . . godt , vi talte før om ikke at skrive Breve til hinanden — det er hvad jeg mener , Tingene eksisterer ikke uden naar vi reagerer direkte paa dem . Og Spiritualismen som Videnskab var heller ikke til , førend jeg begyndte at indstille mine Instrumenter paa den . Jeg er selvfølgelig ikke Spiritualist . Men nu har jeg i Løbet af seks Uger talt nogle og tyve Gange med et Væsen , der saalænge vi opretholder de nødvendige Betingelser er ligesaa legemlig som du og jeg er , men ellers har været død i tre tusind Aar . Madame D ' Ora saa længe stift paa ham som for at drage Vished fra hans Ansigt . Var der noget hun havde Tillid til , saa var det Halls jævne Træk . Og her kunde hun jo se , at hun ikke et eneste Øjeblik havde Lov at tvivle . Er det sandt ! hviskede hun , Saa — aa ! Det rykkede et Par Gange stærkt igennem hendes Legeme , og Øjnene , der endnu var blodsprængte af Graad stod runde i Hovedet . 132 Et Spøgelse , som du taler med Edmund ! Jamen det er jo forfærdeligt ! Hvor tør du ? Hun træder frem i Luften altsaa og er der — smiler hun ? Sæt hun nu kom med et Brøl , eller djævelsk i Ansigtet — det er vel i Mørke hun kommer , om Aftenen ? Er du sikker paa Edmund , at man ikke bedrager dig ? Der kan ikke være Tale om Bedrag . Jeg har fra første Færd udøvet den mest smaalige Kontrol . Laboratoriet her er fuldt af elektriske Gærder og Snarer , Dørene forsegles hver Gang vi har Seance , jeg har konstrueret Apparater , som vilde mærke selv de mindste Ting der kan undgaa vore Sanser . Jeg har i min Besiddelse flere Fotografier af Aander , deriblandt fire udmærkede Portræter af Eld . Den fotografiske Plade bedrager ikke , ligesaa lidt som mine andre mekaniske Apparater . Om det er populært det jeg tager mig for eller ikke , ved du jo plager mig ikke . Jeg aflæser mine Instrumenter . . . Eld ? Det er vor materialiserede Aand . Vi har haft med flere andre at gøre , men nu beskæftiger vi os næsten udelukkende med Eld . Du har aldrig sagt v i før , Edmund . Hvad er det for Mennesker du arbejder sammen med ? Dog vel ikke den modbydelige Evanston ? Hall nikkede køligt . 133 Maa jeg se de Billeder af din Aandepige ? bad Madame D ' Ora . Eld , det var et besynderligt Navn . Elsker du hende ? Oho , er det hende du elsker ! Hall strejfede Leontines Ansigt med et haardt Blik og saa hende sidde med blottede Tænder ude af Stand til at betvinge sin Lyst til at gøre Skade . Hendes Fingre krummede sig . Agter du saa nu at rejse til Evropa ? spurgte Hall , idet han rejste sig . Du har vel tjent godt paa Turen ? Om Forladelse ! klagede hun hed af Anger og sprang tæt ind imod ham . Han vendte sig bort , men hun løb om efter hans Ansigt og brændte sine elendige Øjne i hans , gjorde sig lille foran ham og bad imod hans Bryst : Om Forladelse ! Om Forladelse ! Om Forladelse ! Og igen styrter Taarerne ud af hendes Øjne , hun græder fra Hjærtet , ruskgræder , saa at det næsten knuser hende . Hall ser , at det ikke kan nytte at kæmpe med hende , hans Redelighed svigter , han strækker Haanden ud og rører ved hendes vaade Kind . Da lægger hun med et stort Lindringssuk Armene om hans Hals og holder ham fast , hviler sit Hoved mod hans Bryst med lukkede Øjne , indtil hun bliver stille . Han staar taalmodig og ser frem for sig over hendes Skulder med et Ansigt som en Mand i et høstligt Vejr . 134 Maa jeg sove ? hvisker hun omsider og bliver i det samme tungere . Han klapper hende bedrøvet men svarer ikke . Lidt efter ryster hun saa smaat . Han ser til sin Forundring , at hun ler med lukkede Øjne . Du har saa tit bedt mig om at maatte sove , siger hun med sin dybe lattermilde Stemme . — I gamle Dage , Edmund . Ja , Leontine . Endelig slaar hun øjnene op og gaar hen til sin Stol , glemsom . Hun svælger lidt Isvand , famler ved sine store Safirringe . . . Om en Time kommer her Folk , sagde Edmund Hall nænsomt . Vil du ikke blunde lidt paa Sofaen . Du er meget træt , Leontine . Hun gik straks over til Sofaen og lagde sig . Hun smilede lykkeligt , idet hun lod Øjnene falde til . Saa drejede hun med et sidste Graadsuk Ansigtet ind i Sofahjørnet og sov næsten i samme Nu . Da Hall tre Kvarter efter vækkede hende , var hun ganske sig selv igen . Hvem er det , der kommer , Edmund ? spurgte hun . Kredsen . Frøken Karekin og en hel Del Mennesker der assisterer . Skal I have Seance nu ? Hall nikkede . 135 Nu ! Midt paa den lyse Dag . Jeg troede kun man gjorde sligt om Natten . Vi skaffer os vor lokale , vor private Nat , oplyste Hall og pegede paa de svære Klædesforhæng ved Vinduerne . Madame D ' Ora saa fra ham og til Forhængene , og idet hendes Blik faldt ud paa Byen , der laa med Taarnhusene under den blændende Himmel og i en urolig Hvidhed af solbeskinnet Damp fik hun et Udtryk af panisk Vantro . Vil du blive og overvære Seancen ? spurgte Hall . Hun hoppede paa Stolen , hendes Tænder slog sammen . Nej , raabte hun forfærdet . Jeg dør hvis jeg ser noget ! Kommer Eld ? Nej , nej ! Du dør ikke , sagde Hall og lo saa roligt . Hun stirrede paa ham i en Slags vild Tvivl , hun droges imod at se det Forfærdelige alligevel . Det er ikke underligt eller angribende at se en Aand , vedblev Hall venligt . Du vil ikke have mere Fornemmelse af Uhygge end naar du ser paa mig . Jamen det er jo mørkt . Aa ! Hvorfor skal det være i Mørke den Slags Ting foregaar ? Af samme Grund som man ikke kan behandle fotografiske Plader i Lys . Mørket er en kemisk Betingelse . Og naar det just er Mørkets Hemme - ligheder vi undersøger , er det vel logisk set temmelig 137 nødvendigt . For Resten har vi en Smule kunstigt rødt Lys at se os for ved . Lover du mig ikke at gaa fra mig ? Det kan jeg ikke love dig . Jeg maa jo passe mit Arbejde , mine Optegnelser , Instrumenterne . . . men jeg skal nok hjælpe dig over det første Indtryk . Siden garanterer jeg dig , at du vil føle dig fuldstændig rolig . Godt , jeg bliver , sagde Madame D ' Ora og tog sig modigt sammen . Men hendes Øjne begyndte at flakke sky omkring . Hun fik Øje paa det Telt af sort Fløjl , der stod op imod Laboratoriets indre Væg , lukket og med ubevægelige Folder , hun blegnede : Er det Kabinettet ? Ja du . Ud af dette Telt kom der en Dag i forrige Uge otte forskellige Væsener lige saa levende som du og jeg . Men de var ellers det vi kalder døde . Madame D ' Ora tav . Lidt efter ringede det paa Dørklokken , og Hall gik hen for at lukke op . Madame D ' Ora tørrede Svedperlerne af sin Overlæbe og snappede efter Luft . Heden var overordentlig nu paa denne Tid af Dagen . Det var ved Totiden , den hede Luft hang stille i de aabentstaaende Vinduer ; Larmen fra Byen lød op , trykket men mere af en Plage end ellers . L ' Toget sved forbi nede paa Skinnevejen , de 138 ophedede Sveller sang under det som et Træspil . Broen derude fortonede sig i en Kobbertaage med sine langsomt vandrende Rader af Vogne . En udfoldet Avis dalede ned fra Sprinkelværket og flød længe om i det disede Rum til den naaede Vandet . Huset man havde begyndt at bygge for fire Maaneder siden ragede op udenfor som et aabent Taarn af røde og sorte Jærnbjælker , hvorfra der lød en bedøvende Hamren . Dybt nede paa det solhvide Fortov laa Liget af en Hest , der var styrtet af Solstik . 136 X . Det var Hr Mc Carthy og Frue samt Mirjam der traadte ind , alle tre forkomne og ganske blege af Varme . Madame D ' Ora saa straks , at Mirjam var lidende . Den unge Pige havde ingen Lys i de store Øjne , hendes Hoved saa underlig lille ud , og hvor var hun tynd ! Men især var den stakkels fine Mund bleven forandret , den var saa bleg og fattig og stille , som om hun lige havde haft en Forblødning . Hun stansede paa Gulvet , da hun saa Madame D ' Ora , men forandrede ellers ikke Udtryk . Madame D ' Ora gik hen og strøg hende kærtegnende over Haaret , kyssede hende . Hun er jo meget syg , hviskede Madame alvorligt til Edmund Hall , hendes Mund er ganske kold . Velærværdige Hr Mc Carthy — Fru Mc Carthy , præsenterede Hall , og Madame hilste . Hun følte øjeblikkeligt Mishag , da hun saa de to hysteriske smaa Mennesker . Det var længe siden , meget længe siden hun havde været i Selskab med andre end Folk af hendes egen Art , og disse to borgerlige 140 Figurer satte hende ligesom tilbage til noget hun for umindelige Tider siden havde forladt . Hun saa i Grunden kun et Par lavere Dyr i de to ; men hun beredte sig ærlig paa ikke at skræmme dem . Fru Mc Carthy stillede sig op foran hende , betrængt af Forlegenhed og Imødekommenhed , hun klæbede allerede , gød forelskede Blikke fra sig og kunde øjensynlig ikke reddes af andet end noget at snakke om . Madame befriede hende ved at finde paa noget . Den lille visne Kone var snart i et saligt Smil , hvorunder Spyttet tørrede ind paa hendes blanke , forlorne Tænder . Hr Mc Carthy fartede imidlertid geskæftig op og ned i Laboratoriet , snakkende til Edmund Hall , og Madame D ' Ora der holdt Øje med ham bemærkede at han teede sig temmelig husvant . Dette harmede hende og gjorde hende skinsyg , og hun tænkte det nok var bedst hun traadte paa disse to kælne Parasiter ved Lejlighed . Hun holdt dog foreløbig meget naadig Samtalen i Gang med Fru Mc Carthy . Mirjam sad og stirrede paa en Stol . Længe varede det ikke , før Fru Mc Carthy begyndte at tale om det eneste der virkeligt beskæftigede hende : Seancerne . Jeg var jo selv Medium , sagde hun med forsigtig Stemme og slog Øjnene ned . Men min Kraft strakte ikke længere end til Borddans og Aandeskrift . Dog fik vi mange kære Meddelelser , vi stod i en 141 fleraarig inderlig Forbindelse med en Individualitet hinsides af den dybeste Alvor , et Væsen vi havde Grund til at tro befandt sig paa Tærsklen til en fuldkomnere Sfære . Der er jo ogsaa lavere jordbundne Aander , ved De . Harry — saaledes underskrev vor kære Aand sig — forlod os tilsidst for at træde ind i en højere Udviklingssfære , hvorfra han ikke kunde meddele sig til os Jordmennesker . Jeg har ofte kaldt paa ham her ved Seancerne , men vi har ikke faaet ham at se , hans Astrallegeme er for fint nu til at han kan iklæde sig Kødet . Mirjams Kraft er jo rent enestaaende ! Det vi har oplevet i den sidste Maaned , de Timer vi har haft sammen med Eld . . . Her tumlede Mc Carthy ind imellem de to Damer . Ja , sagde han raskt og saa gennem Brillerne paa Madame D ' Ora . Ja . Er det ikke forbavsende ! Er det ikke underfuldt ! Verdens Mysterium , som Tusinder har grublet over , klarlagt i alle Enkeltheder . Religionen centraliseret . Taagen bortvejret . Frue vi er saa glade over at se Dem her . Vi er taknemlige over at kunne give — Dem den største af alle Overbevisninger i Hænde . . . Hr Edmund Hall , maa jeg . . . Og væk er Hr Mc Carthy . Hans Frue staar og famler i sin Lomme , hvorfra hun fremdrager en lille Bog 142 med Celluloidbind . Ud af den tager hun diverse visne Blomster samt et lille Stykke hvidt Muselin . Se , siger hun med sin taabelige Smilen , der dog pludselig rører Madame D ' Ora , det er Blomster hinsides fra , som Eld har bragt med sig . Og her er et Stykke af hendes Gevandt , som jeg en Aften fik Lov at klippe af . Det er Aandetøj . En anden Dame af Kredsen fik ogsaa et Stykke , men det forsvandt igen , gik over i fjerde Dimension , skønt hun havde det i et laaset Syskrin ; men mit holder sig . Føl hvor det er blødt ! Ja nu om lidt skal De jo selv hilse paa Eld . . . Madame D ' Ora for sammen og klyngede sig uvilkaarligt med et Blik , der bad om Hjælp , til Staklen , som stod der med sine tomme Træk og dryppede af Sødme . Imidlertid blev Døren ved at gaa , og Laboratoriet fyldtes lidt efter lidt af Kredsens Medlemmer , en halv Snes Herrer og Damer . Madame D ' Ora saa fra den ene til den anden og hørte i nogle Øjeblikke ikke hvad Fru Mc Carthy talte om . Denne Forsamling gjorde i sig selv et mystisk Indtryk paa hende . Hun syntes dunkelt hun skulde kende dem allesammen — en graa gammel Herre med en latterlig honnet Mine forekom det hende hun havde set i sin Barndom i Bretagne ; flere andre Hoveder der dukkede frem var hende jo underlig bekendt fra Steder hun ikke mere kunde 143 huske rundt om i Verden . En overmaade svær Dame , der gispede og var skoldet i Ansigtet af Varme , havde hun mødt mange Gange i meget forskellige Lande . Var det paa Tilskuerpladsen , var det nede i Publikum hun havde set dem før , disse Personer der alle gjorde et eller andet vanskabt Indtryk , og hvis Kommen frem virkede umiddelbart fornærmende ? Pludselig slaar det Madame D ' Ora , at det jo er almindelige Mennesker , Typer af Gennemsnittet , og da føler hun en stor Medlidenhed blandet med Skræk for at blive væltet omkuld og gaaet hen over — alt dog kun som en dunkel Stemning af Uhygge , der jager gennem hendes Ryg og faar en Afsmag til at stige i Svælget . Det er dem der skriver anonyme Breve , tænker hun . Hun sammenfatter dette Dusin Hverdagsmennesker i et Blik , som gjaldt det hendes Liv , og hun ser med Ynk , hvor de er slidte og syge , hvor noget i selve deres Hovedform taler om aandelig Nød , om Underernæring i Generationer , hvor deres eksalterede Øjne savner levende Blik . Hun føler sig dybt foruroliget . Maaske fatter hun , at hun her er bragt sammen med en Uformuenhedens Jury , Koret af Menneskehedens evige og ondartede Pøbel , de Golde og Malkontente , der har raabt paa Sjæl og betlet graadigt mod Himlen lige saa længe som Jorden har været grøn fra de Femtusinde , der sad og — sultede ved Genesaret Sø , til Proletaren , der drager 144 „syngende " gennem Londons Gader — maaske kender og frygter hun Blikket i disse hungrige Øjne , der ligner Æterdrikkeres Øjne , for hun har jo set dem Aften efter Aften i det gabende Teater , naar Publikum sad stuvet sammen i Mørket og hang ved den Ild af Juveler og den Sangkraft , der udgik fra hende . — Madame D ' Ora er i dette Øjeblik iagttaget af Edmund Hall , og han ser hende staa dirrende med rejst Hoved som en Fuldblodshest , der fryser ved sine egne Kræfter og ængstelige Nerver . Men i det samme forandrer hun Udtryk . . . Hun har opdaget Hr Evanstons haarde Træk nede ved Døren , hun bliver straks rolig , hun ruster sig — her er en med hvem hun vil bides — og instinktmæssigt giver hun sig en sorgfri Mine . Og endskønt hun nu bliver ved at holde Øje med Evanston , der hilser rundt og langsomt nærmer sig , er hun fuldkommen aandsnærværende og hører igen , hvad lille Fru Mc Carthy staar og taler om . . . . Hun var saa yndig , min lille Pige , vi var som to Veninder . Jeg græd i fire Aar efter at hun blev taget fra mig . Hun døde saadan af sig selv , Lægen kunde ikke redde hende . Tænk hun kom en af de første Aftener , vi sad — jeg havde jo kaldt og kaldt paa hende i mit Sind . Men jeg faar ikke Lov for Samuel — det er min Mand , 145 Hr Mc Carthy — at kalde mere paa hende , jeg græd altfor stærkt og forstyrrede . Hr Mc Carthy er bange for jeg skal blive tungsindig igen og ulydig mod Gud . Jeg var jo underlig nogle Aar , ved De , og boede alene paa en Institution , jeg vilde springe ud af Vinduerne . Jeg saa jo altid to sorte Pletter . . . jeg saa to sorte Pletter alle Steder . Jeg har vist aldrig været glad . Men nu har jeg set min lille Pige . Aa det var hende , jeg holdt hende lidt , et Par Minutter . Siden er hun kommen en Aften uden at jeg kaldte , men hun stod kun lige og saa paa mig , lille Ethel , mellem Folderne ind til Kabinettet med ikke mere end det kære Ansigt materialiseret , og jeg turde jo ikke kalde . . . Ethel , hun har nu været død i enogtyve Aar , om en Maaned har hun været død fra mig i enogtyve Aar . Vi boede i Dakota den Gang jeg mistede hende ; der var saa koldt . Vi plejede at tale med hinanden hele Dagen — Hr Mc Carthy havde altid saa meget Arbejde — Oh hun var klog ! Vi sad og strikkede sammen , Ethel paa sin lille Stol , som hun var ved at vokse fra , hun blev syv Aar . . . Fru Mc Carthy bøjede lydløst Hovedet og stod ganske slukt med Ansigtet vendt mod Jorden . Da hun igen rettede sine taareløse Øjne mod Madame D ' Ora , sitrede det som af gammel Vane i hendes Strube , men hun smilede fremdeles med en Art 146 Friskhed og saa ud som en ung Pige idet hun blottede det smukke Tandsæt : Jeg gaar og haaber , at hun skal komme igen af sig selv en Aften , hviskede hun uhyre fortroligt . Tror De ikke hun vil ? Jo , sang Madame D ' Ora hjærteligt og rullede hjælpeløs med sine store Øjne . Og da hun ikke vidste bedre Raad greb hun Fru Mc Carthys Haand og holdt den fast . Fru Mc Carthy smilede i krampagtig Undseelighed og udgød forelskede Straaler gennem Øjnene . Men de følte begge , at de vilde komme til at slutte sig sammen , saadan som nu Kvindfolk kan føle det . Evanston kom hen foran Madame D ' Ora , og uden at bukke saa han paa hende , smilede paa en Maade der skulde lade hende forstaa , at han tænkte paa de pinlige Omstændigheder hvorunder de skiltes sidst . Han stod et Øjeblik i denne Nydelse , og Madame D ' Ora saa roligt paa ham , men hun hilsede sandelig ikke . Velkommen tilbage , Madame , sagde han i en lav Tone , som han slet ikke havde Grund til at benytte , og han saa hende stivt i Øjnene , bevarede sit Udtryk af nærgaaende Humor — De har haft en vellykket Tourné , har om jeg saa maa sige været heldigt borte fra New York . Forsaavidt som De imidlertid har opholdt Dem der , svarede hun flygtigt og lod sine Øjne under de tunge Laag hvile paa ham . De saa en god Tid op og 147 ned ad hinanden . Det harmede hende mægtigt , at han gad staa og beholde sin uforskammet sejrrige Mine . Fru Mc Carthy , der i sit Hjærtes Enfoldighed intet anede om de krigerske Forberedelser , der udviklede sig ved Siden af hende , hørte at Evanston tav og var henrykt over at snakke til ham : Man ser Dem saa sjældent , Hr Evanston . De har næsten ikke besøgt os i den sidste Maaned . Kredsen savner ogsaa Deres kære Bistand meget . Min nye Menighed oppe i det øvre New York lægger Beslag paa al min Tid , Frue , sagde Evanston og bøjede sig med kold gejstlig Anstand . Aa , ved De , at Hr Evanston er i Færd med at skabe en af de mest aandeligt bevægede Menigheder i New York ? udbrød Fru Mc Carthy lyksalig imod Madame D ' Ora . Hr Evanstons Navn er paa alles Læber som moderne Prædikant . Massemøder deroppe i de sædeligt formørkede Bydele ... De har dog læst , hvorledes Hr Evanston griber sine Tilhørere ved fra Prækestolen at fremvise Lysbilleder af saadanne verdslige Berømtheder og ublufærdige Kunstnerinder , som . . . Gud ! Fru Mc Carthy stanser pludselig og ser til Madame D ' Ora og bider sig med aaben Forfærdelse i Fingren . Ah , smiler Madame saare venligt og fikserer Evanston . Jeg haaber da ikke De har glemt at advare Deres Menighed mod mig , Hr Evanston . Det skulde glæde mig , om Broen mellem Deres Venner i Herren og mig en Gang for alle blev brudt . Jeg vil ikke skjule , at jeg har fremvist Kostumebilleder af Madame og ledsaget dem med den Kommentar jeg fandt passende , siger Evanston og blinker en Grad mere nærgaaende og tvetydigt end før . Jeg tør dog sige , at De ikke var den , der forargede mindst , Madame D ' Ora . .. Og glæder De os ikke ved at tage Del i Seancen i Dag ? faldt Fru Mc Carthy ind i sin Troskyldighed . Desværre nej , min Tid forbyder det , sagde Evanston kort . Jeg er her kun for at høre til Frøken Karekins Helbred . Det er jo ikke allerbedst desværre . . . Fru Mc Carthy aabnede Munden for at sige en Mængde Ting om Mirjam , men Evanston vendte sig hensynsløs fra hende og genoptog Replikskiftet med Madame D ' Ora : Hvis jeg var sikker paa De ikke vilde misforstaa mig , Madame , turde jeg smigre Dem med , at De har gjort Furore i min Menighed . Mere end en forhærdet Synder er bleven om jeg saa maa sige rystet af Deres farlige Skønhed . Kunde man formaa Dem , Madame D ' Ora , til at vælge Kristus Jesus til Impresario i Stedet for Satan , vilde 149 De have en kæmpemæssig Fremtid for Dem i det mørkeste Amerika . . . Evanston gren og drog Brynene sammen om sine lyse onde Øjne . Og idet han iagttog Virkningen af sit giftige Vid , der ganske syntes at lamme Madame D ' Ora , sænkede han Stemmen helt og mumlede : Skulde De faa Lyst til at stifte Bekendtskab med min Gærning , saa er De altid velkommen i min Privatbopæl 214 , Vest 147 Gade — glem ikke Numret . Og uden at give hende Tid til at fatte sig og svare forlod han hende og gik over Gulvet til Edmund Hall , med hvem han vekslede et Par Ord . Derpaa stillede han sig ved Mirjams Stol og talte med hende som det lod til ganske sagte . Madame D ' Ora saa efter ham og drog et dybt Suk , hvid af Vrede . Den Karl har nok skaffet sig Magt siden sidst , ytrede hun hen for sig . Hun summede sig . Gaar Hr Evanston saadan ud og ind her hos Edmund Hall , Fru Mc Carthy ? Han kommer her ofte men kun paa smaa Visiter . Han er jo saa omhyggelig for Mirjam . — Aa Madame D ' Ora , De maa endelig ikke være vred paa mig for det jeg kom til at sige . . . det faldt mig ud af Munden , jeg tænkte aldrig . . . 148 Det gør ikke noget , kære Fru Mc Carthy . Fortæl mig noget mere om Pastor Evanston . Er han virkelig saa hurtigt slaaet igennem som Prædikant ? Fru Mc Carthy udbredte sig gærne videre om Evanstons Dygtighed og Held . Men Madame D ' Ora fik ikke mere ud af hendes glædedrukne Beretning end hvad hun havde fortalt før , at Evanston altsaa var Modepræst oppe i de prostituerede Kvarterer og at han gjorde i Lysbilleder . Hun mærkede sig Navnet paa den Kirke hvori han optraadte , og lod Resten af Fru Mc Carthys lange Snak gaa ind ad det ene Øre og ud af det andet . Hvilken Art Tro bekender Hr Evanston her i New York — fraset Illuminationen — jeg mener til hvilken kirkelig Retning hører han ? Oh , han er episkopal ! Vi andre , min Mand og jeg er jo Metodister . Men Hr Evanstons Forkyndelse er vist saadan rettet mod det menneskelige . . . han lægger ikke stor Vægt paa Dogmerne . Det er Vækkelsen , der er hans Gave . Han er jo saa veltalende . Madame D ' Ora nikkede , tilfreds med det Kort hun havde paa Haanden imod Evanston . Nu skulde de dog snakkes lidt ved om hvad hun havde hørt i Salt Lake City . Madame D ' Ora stod og ventede paa , at han skulde blive færdig med at hviske til Mirjam . Men da det varede hende for længe , gik hun rask tværs over Gulvet derhen . 151 Hr Evanston , jeg har diverse Hilsener at bringe Dem fra Folk , jeg har truffet paa min Tourné . . . Hvor ? spurgte han hurtigt og saa op uden de ironiske Trækninger om Munden . I Salt Lake City . Han gik et Skridt tilside og tilbage igen som en der vil hente noget og vender om , han saa paa Madame D ' Ora med et Blik der kunde sige , at han vel heller ikke var andet end et Menneske . Har De noget imod at gaa hen ved Vinduerne med mig og lade mig faa Ro til at tage imod de Hilsener ? Madame vendte sig og gik i Forvejen . Hun smilede ikke godt , hun holdt Ansigtet vendt bagom imod ham med en Mine som ledte hun et Dyr , hun havde fanget . Henne ved Vinduerne var der ingen , og i det store Laboratorium kunde det ikke høres hvad de sagde . Tror De ikke det vilde interessere Deres Venner at høre det jeg har at fortælle ? Frygter De ikke for at blive mistænkt for at holde Stævnemøde med mig , hvad Hr Joseph Evanston ? . . . De behøver endnu ikke at kalde mig ved Fornavn , brød han af , barsk og utaalmodig . 150 Til Sagen , hvis De behager ... De har været i Utah , De har talt med Folk , der kender mig ? Jeg har været i Utah . De er Mormon der , Hr Evanston . De optræder altsaa som Svindler her . Hvis De vil skal jeg gærne gøre kort Proces med Dem . Evanston tænkte sig om et Øjeblik , og Madame D ' Ora stod og nød det ludende , der var over hans Holdning ; det var rart at se denne Mand bøje sig . Men hun tog fejl , han sænkede kun Panden for at stange . Da han talte , var hans Stemme kold og ladet med gennemtrængende Energi : De kan ingenting bevise . Ingen vil tro et Ord af hvad De falder paa at sige om mig . Tag det som en Kendsgærning . Men af Bekvemmelighedshensyn vil jeg have at De tier stille , forstaar De , jeg ønsker , at De ikke bringer Deres Viden videre til nogen . . . Oh ! Haa ! De ønsker . . . Det er Tidsspilde af Dem at svare igen . Værsaagod at tie stille , straks . Hvis De i fjærneste Henseende er mig til Ulejlighed , gaar det ud over Edmund Hall ! Hans Sikkerhed er afhængig af min , han staar og falder med mig . I samme Øjeblik De bremser mig , gaar han forlængs paa Hovedet . Hvad mener De ? hviskede Madame D ' Ora . 152 Vejret døde ud af hende , hun følte at hun her var prellet mod Sten . De husker Optrinet ombord paa „Bacharach " med Edmund Hall og en Mand fra London , De var selv tilstede . Jeg var ikke , men jeg ved mere end De . Denne Mand fra London der er Politimand staar under min Kontrol . . . saalænge man ikke piller ved mig . Mere behøver De ikke at vide . De har Forstand nok til at se , hvad Deres Tavshed betyder nu . . . har De fortalt Edmund Hall , hvad De har hørt om mig ? Ja , svarede Madame D ' Ora angst . Godt , det gør ingen Skade . — Evanston sænkede Stemmen og talte ræsonlig som en Mand der har levet et Liv i Haardførhed og Selvhjælp og som ved , at han gør Indtryk . — Det gør ingen Skade , at Hr Hall ved det , han snakker jo ikke , og jeg er ham komplet ligegyldig . Men jeg forbyder Dem at sige et eneste Ord til ham om hvad der her er foregaaet . Af Grunde som jeg ikke vil indvi Dem i afhænger hans Sikkerhed af hvad han ikke ved . Jeg siger Dem , at en Time efter at De har refereret denne Samtale for ham , vil jeg mærke Følgerne deraf , og en halv Time efter vil Edmund Hall være leveret . Det kan De stole paa . Nu ved De altsaa ingenting om mig , og det er som om vi slet ikke har talt sammen ! Rør ikke ved mig ! 153 Han svækkede ikke Virkningen af sine Ord ved at vente paa Svar men forlod hende og gik over til Mirjam igen . Et Minut efter tog han Afsked med Edmund Hall og gik . Madame D ' Ora havde sat sig ned henne ved Vinduerne , hun var halvt bedøvet og sad og saa som i Blinde ud paa de rygende Skyskrabere . Hvad var alt dette ? Hvad var det der truede Edmund ? Noget forfærdeligt , en Hemmelighed . Og hun turde ikke en Gang tale med ham derom . Jo hun mindedes Tildragelsen ombord paa „Bacharach " , som havde været saa uhyggelig og gaadefuld . Og nu var der andre Ting i Edmunds Opførsel der slog hende som underlige , hans Aandsfraværelse , hans morbide Indesluttethed . . . hvor han var sær den Dag ude i det ubeboede Hus ! Men hvad der saa hang over ham , skulde det aldrig blive hende der forraadte ham ! Kunde hun blot redde ham ved at tie , hvor hun da skulde tie , tie . . . Edmund Hall var kommen over til hende og stod bag hendes Stol . Nu skal vi til at gøre det mørkt , sagde han venligt . Du er vel ikke bange , Leontine ? Hun vendte Hovedet og saa paa ham . Hendes fattede Mund aabnede sig med en Sanglyd : Edmund ! Er du ? spurgte han igen . Men hun rystede paa Hovedet . 154 Nu er der ikke mere noget , der kan gøre mig bange . Nej Edmund . Han drog Klædet for den store Rude og klemte det lystæt ind mod Rammen ved Hjælp af Lister . Der blev allerede en Grad mørkt i Laboratoriet . Hr Mc Carthy og en anden Herre havde travlt med de andre Vinduer . Snart var Dagslyset i det store Rum halveret , lidt efter fjerdedelt . Det sidste Rudegab blændede som en Ovndør fuld af hvid Ild inden det blev lukket . I samme Nu Skodden faldt til over det , var Mørket totalt , Madame D ' Ora sad stille paa Stolen og følte det paa sine aabne Øjenstene . Men straks efter hørtes det svage Knæk af en elektrisk Skrue , og det var som om Mørket begyndte at gløde ganske lidt . Hun saa sig om og fandt til sin Befrielse , at dette røde Mørke var gennemsigtigt , hun saa alle de tilstedeværende Personer temmelig tydeligt , og hele Laboratoriet lod sig skelne i bestemte eller fjærnere Omrids . Lyset kom ikke fra nogen synlig Kilde , det udgik fra et Punkt under Loftets Midte og dannede ligesom en rund vinrød Kolbe , hvori Skikkelserne blev synlige . Laboratoriets Hjørner laa næsten i Gravmørke , og det sorte Fløjlskabinet kunde nu slet ikke ses . En af Kredsens Medlemmer , der stod ved Orglet , anslog en dyb dunkel Tone og lod den dø hen , og det var som om selve det røde Klokkerum , hvori de befandt sig , kom i Svingning og røbede 156 sin Tone . Kredsens Medlemmer flyttede sammen , de kendte aabenbart hver sin Plads og sad snart ordnet midt paa Laboratoriets Gulv i en Halvkreds , hvis Centrum dannedes af det mørke Kabinet . Den uformeligt svære Dame gik til Orglet og taarnede sig op paa Taburetten , hendes polstrede Hænder saa bristefærdige ud i det røde Lys . Man vænnede sig imidlertid snart til den farvede Belysning , saa at de forskellige Ansigter traadte frem med hver sin Bleghedsnuance igen . Fru Mc Carthy havde faaet Madame D ' Ora anbragt ved sin Side i Kredsen temmeligt langt tilhøjre ; de havde ikke mere end en halv Snes Skridt til Kabinettet . Den svære Dame begyndte at spille , ganske dæmpet ; man blev ved at tale sagte sammen . Midt i Kredsen stod Edmund Hall ved et lille Bord med Papirer og forskellige Ting , og ved Siden af ham stod Mirjam i sin lange glatte Fløjelskjole . Edmund Hall rømmede sig og læste Seancens Forudsætninger op , Punkt for Punkt . Man hørte paa hans Stemme , at han havde oplæst de samme Artikler mange Gange før . De gik ud paa , at Mediet Frøken Karekin var undersøgt af Damer , at Dørene var forseglet , og at Laboratoriet iøvrigt var forsynet med de Kontrolapparater , som Edmund Hall , naturligvis uden Medviden fra Kredsens Side , havde konstrueret og 157 anbragt . En af Kredsens Medlemmer var parat til at stenografere alt hvad der blev sagt , saasnart han fik Vink derom ; de fotografiske Plader , der skulde anvendes , var mærket og indlagt i det laasede Sikkerhedsskab o . s . v . Edmund Hall indskærpede derpaa de Regler , som Kredsen havde at overholde for ikke at bringe Mediet i Fare , mindede om at ingen af de Tilstedeværende paa nogen Maade turde forlade Stolene uden under hans Ledelse og gjorde derpaa kortelig Rede for den nærværende Seances Program , der saavidt Omstændighederne vilde tillade det skulde gaa ud paa Optagelsen af Fotografier samt visse videnskabelige Forsøg med Hensyn til det „Stof " hvori de materialiserede Aander optraadte . Efter denne Indledning førte Edmund Hall Mirjam hen til Kabinettet og slog Draperierne tilside , saa at alle kunde se dets Indre . Det var ikke mere end faa Fod dybt , Baggrunden dannedes af en stor Reol med Bøger , og paa Gulvet stod en lav Divan . Andet var der ikke . Frøken Karekin satte sig og bøjede straks Hovedet ned mod Skødet . Edmund Hall traadte tilbage og lod Draperierne falde for , hvorpaa han gik hen til sit Bord midt i Kredsen og optegnede noget i sine Bøger . Han maatte holde Øjnene næsten lige over Papiret for at se . Et Øjeblik efter gik han hen tilMadame D ' Ora og stillede sig ved hendes Stol . Kredsens 158 Medlemmer blev ved at tale sammen men holdt nu alle Øje med Kabinettet . Den korpulente Dame spillede fremdeles paa Orglet , og med et begyndte hun ogsaa at synge . Hun havde den tynde underligt tudende Stemme , der er egen for trangbrystige Kvinder , men hun sang ikke uden Smag , de lange kraftesløse Toner mindede tilligemed Orglet om Vindens melodiske Klagen i utætte Døre . Nogle Minutter gik . Inde fra det mørke Kabinet hørtes et sukkende Aandedrag fulgt af en svag Jamren , der straks holdt op igen . Endnu nogle Minutter gik . Her bliver saa sært , hvisker Leontine pludselig og ser i Vaande op paa Edmund Hall . Luften er saa tyk . Der er noget , der rører sig , det trækker koldt rundt om fra ... er der Fugle herinde ? Hun knytter Hænderne og retter Armene krampagtigt ud , hun lukker gentagende Gange Øjnene men maa aabne dem og stirre paa Kabinettet igen . Nogen sukker tungt som et sovende Væsen derinde . Madame D ' Ora skælver synligt over hele Legemet , og hun er halvt lammet i Ansigtet , hun ligner mest en der er ved at omkomme al Kulde . Men lidt efter bliver hun af sig selv roligere , hun aander dybere , og den uvilkaarlige Spænding lægger sig , hun synker sammen en Afmagt nær . Indtil hun gribesaf en voldsom Trækning , hvorunder hun stivner og søger Halls 159 Ansigt med vidtaabne glasagtige Øjne — et Raab har skræmmet hende , det er en Dame i Kredsen , der har hævet Stemmen og kaldt hen imod Kabinettet : Eld ! Kom kære Eld ! Lille Fru Mc Carthy stemmer i med lige ved Siden af Madame D ' Ora og mjæger , vridende sig af Kælenskab : Kom Eld ! Vi vil saa gærne se dig ! Da griber Edmund Hall Leontines Haand , der bevæger sig i Sæt og Ryk og er iskold , og mens hun nu falder nogenlunde i Ro under hans Indflydelse , staar han og ser sig om henimod Kabinettet , hvorfra ingen Lyd høres mere . Noget efter er det som om det svage Lys i Laboratoriet falder endnu en Grad , og i det samme trykker Edmund Hall Leontines Haand og holder den i et langt haardt Greb . Se ! hvisker han roligt . Ringene , som Kabinettets Draperier er ophængt ved , klirrer dæmpet . . . Leontine ser op og møder et Par varme mørke Øjne , hun ser et fint Pigeansigt , der smiler og nikker til hende , netop til hende . Det er en ung Kvinde i hvide løse Klæder , der staar i Indgangen til Kabinettet holdende Draperierne tilside med begge Arme . Nu slipper hun dem , saa at de falder til bag hende , nu nærmer hun sig et Skridt , kommer . . . 155 Det er Eld , hører hun Edmund sige . Alle siger noget og er henrykte . Musik og Sang holder inde . Men nærmer sig nu en anden ringende Musik , suser Havet ind gennem Vinduerne ? . . . Madame D ' Ora taber Bevidstheden et eneste Nu , kun Edmund Hall lægger Mærke dertil . Da hun igen ser , staar den hvide Fremmede der midt i Kredsen med det samme smukke mystiske Smil om sin Mund . Men det der før instinktmæssigt forfærdede Madame D ' Ora saa dybt , nemlig at den der kom ud fra Kabinettet var en anden end Mirjam , det bringer hende nu totalt til Besindelse . Ikke et Ræsonnement men noget der er foregaaet saa at sige i hendes Organer flytter hende over paa den anden Side af Underet og stiller hende i Sikkerhed paa Sansningens Grund , hun opfatter simpelthen at Eld er tilstede , Eld der er en Person . Og da ler Madame D ' Ora , ler højt og inderlig godt som et Barn , der ser en Kunst . Men efter at hun har let , smiler hun , kan ikke andet , for Eld er saa smuk og ung . Eld vender Hovedet og ser paa hende . De to Kvinder smiler imod hinanden , hver med sit Udtryk for Glæde . Edmund Hall gik sagte bort fra Madame D ' Ora , som han nu vidste kunde hjælpe sig selv , og nærmede sig Eld . Der var næsten stille i Stuen ; alle havde hilst og sagt Velkommen til Eld . Kun Fru Mc Carthy og et Par andre Damer kunde ikke høre op med de drukne Udraab , der er det 161 samme som Aandedrættet for Kvinder naar de faar Anfald af Beundring . Eld stod og lod sine ubeskriveligt klare og muntre Øjne skifte fra den ene til den anden , alt eftersom man søgte at tildrage sig hendes Opmærksomhed . Da Hall kom hen imod hende , nikkede hun livligt til ham , og nu hørte Madame D ' Ora første Gang hendes Stemme . Den var spæd men af en rig Klang mættet med dyb indre Livslyst . Hun talte Engelsk med stærk fremmed Accent og som det viste sig kun meget ufuldkomment . Det tog Vejret fra Madame D ' Ora ikke længere af Skræk men af Forundring og Taknemlighed at se dette Væsen aabne Munden for en Rad hvide Tænder , det bevægede hende , saa at hun blev hed af forvirret Lykke ind i sit Inderste , for noget fortalte samtidigt , at den unge Pige var død og ikke af denne Verden . Luften er god for os i Dag , sagde Eld . Men er det ikke meget varmt ? Befinder Mirjam sig vel ? spurgte Edmund Hall . Godt og roligt , svarede Eld . Vi kan være sammen længe i Dag . Jeg har bragt en Mængde Ting , som vi skal se paa . Og mange vil komme frem , hvis de kan . . . I dette Øjeblik lød en let Hosten inde fra Kabinettet , Madame D ' Ora størknede om Hjærtet , da hun 162 genkendte Stemmen som Mirjam Karekins . Nogen ryger nok Tobak , ytrede Eld og smilede i et hemmelighedsfuldt Lune hen til Madame D ' Ora , der ikke forstod hende og saa sig rødmende om efter Bistand . Ingen af Kredsen maa ryge , hviskede Fru Mc Carthy forklarende . Mirjam bliver syg af det , selv om man ikke ryger her i Laboratoriet , ja hvis man ikke har afholdt sig fra Tobak i mindst tre Uger . Tænk i den første Tid kastede hun op efter hver Seance , fordi flere af Medlemmerne var Tobaksrygere . Hun bruger jo Stof fra Kredsen til Materialisationen af Eld , ved De . Det Skind , hun fik ogsaa Bronkitis en Gang fordi en af Kredsen havde det . . . Og lille Fru Mc Carthy , der i al sin Sygelighed sad mere uangreben af Situationen end en Træstolpe , skred til at fortælle Madame en Række mærkelige Ting om den fysiske Korrespondance mellem Kredsen , Mediet og Eld , hvordan Mirjam havde faaet et Hul i sin Fløjlskjole , da man klippede et Stykke af Elds Muselinsgevandt , hvordan Eld havde ført sin Arm stift en Dag da Mirjam havde skoldet sin Albue o . s . v . Hun berettede med øjensynlig Stolthed , som en der viser sit Sølvtøj frem , hvad Mirjam havde fortalt hende om sine Fornemmelser indei Kabinettet , at det var som om der blev trukket Haar ud 163 gennem Porerne i hendes Hud , naar Materialisationen foregik . . . Saadan ! Fru Mc Carthy lod sine Fingre glide langs med et af sine egne graa Haar og saa ud som om hun følte en dyb Mystik et eller andet Sted indvortes . Hun fortalte fremdeles , hvordan Mirjam havde klaget over , at hun under Trancen ikke kunde værge sig mod at tænke og føle alt hvad Kredsen tænkte og følte , og det gik ganske over Fru Mc Carthys Forstand , at Madame ved denne Oplysning tog sig for at le lidt og fiksere forskellige af Kredsens Medlemmer . Madame D ' Ora begynder ligesom at føle sig ovenpaa . Hendes Evne til at iagttage kommer tilbage , og idet hun bøjer et høfligt Øre til Fru Mc Carthys uskadelige Snak uden at følge den længere , henvender hun hele sin Opmærksomhed paa de to Skikkelser dér midt i Kredsen , Eld og Edmund Hall . De staar ved Siden af hinanden foran det lille Bord med Edmunds Apparater , og der er dette varsomme over hans Holdning , som ingen kender bedre end Madame D ' Ora , det samme Udtryk for ny og hel og frisk Optagethed , som hun en Gang har tilbedt hos ham men som nu nager hende ind i Sjælen . Saaledes hældede han ogsaa sit Hoved for Mirjam den Dag de blæste Sæbebobler sam - men , netop med denne uendeligt fintmærkende og fortrolige 164 Skyhed , der gjorde Mirjam til et nyfødt og sommerfuglevinget Væsen og ham selv til den eneste , der var fin og ung nok til ikke at beskadige Stemningens Flygtighed . Den Gang oprørte det hende og rejste hendes Naturs dumpe Brutalitet , fordi hun mente sig forurettet , fordi hun ikke undte andre Skatten af Edmund Halls Opmærksomhed , men ogsaa fordi hun , der fornyede sig efter en anden Lov , hemmeligt ringeagtede Edmund , naar han stillede sig i Tableau som blind Begynder sammen med en eller anden Yndighed . Madame havde jo aldrig kunnet se andet end Rollen i hans Væsen , naar hun selv var udenfor Spillet . Men her bøjer hun sig ! For med Eld kan hun ikke sammenligne sig ; her stanser hendes barbariske Logik . Mens hun ser paa de to , Edmund Hall og Aandepigen , fyldes hun af en Sindsbevægelse paa deres Vegne , der er saa sammensat og fremmed , at hun kun bliver sig sin egen Part deraf , Nysgerrighed og Rædsel , bevidst . De elsker hinanden , tænker hun . Min Gud , de elsker hinanden ! I samme Nu hun ved det og er kommen over det første tilintetgørende Indtryk , er det som om hendes Følelse for Edmund Hall gaar over paa Eld , hun bliver dybt og uimodstaaelig rørt , hele hendes Væsen løber ud i Deltagelse . Hun gløder for Eld , hun drages mod den hvide Pige med hele sit uræsonlige , fanatiske 165 Kvindehjærte . . . Aa , hvor hun er dejlig , stammer hun hen for sig , fattig i Øjnene . Ja er hun ikke yndig ! kvækker Fru Mc Carthy tæt ind imod Madame D ' Ora , saa at hendes Aande rører hende paa Kinden . Madame ryster sig . Men hun bøjer Hovedet : Jo , hvisker hun . Saaledes var Madame D ' Ora vundet for den radikale Spiritualisme , idet hun var bleven lammet af det Ufattelige , det Umulige , og befriet af sin Skønhedssans . Men hendes Drifter havde ikke talt endnu . 160 XI . Seancen blev en af de mærkeligste og mest storslaaede Kredsen til Dato havde oplevet . Det syntes som om Atmosfærens Ladningsgrad af Elektricitet , Barometerstanden og Dagens enerverende Hede tilsammen dannede den gunstigst mulige Betingelse for Stofomsætningens Mysterier , de kemiske eller fysiske Transformationer der med Frøken Karekin i Kabinettet som Centrum udgik fra Kredsen . Eld , den materialiserede Aand , Seancernes forlængst accepterede Under , tilkendegav Edmund Hall , at hun i Dag først vilde lade Blomster komme frem . Dette havde de set før , idet Eld undertiden havde taget Roser op af et Vandglas og givet dem til forskellige i Kredsen , men i Dag mente hun , at Mediets Kondition vilde sætte hende i Stand til at gøre meget større Ting . Hun bad om at maatte faa noget Sand og Vand bragt ind i Kredsen . Hall hentede en Porcelænsspand med Vand og stillede den paa Gulvet ved Siden af Bordet . Sand kunde han derimod ikke 167 skaffe straks , og Eld mente da , at det nok kunde undværes . Hun ønskede at faa Spanden noget længere tilbage mod Kabinettet , og Hall stillede den en Fod derfra og lidt til Siden , den kunde just skimtes i Dunkelheden . Allerede mens disse Forberedelser gik for sig , havde Madame D ' Ora sporet en Luftforandring , som hun ikke gjorde sig rigtig Rede for før hun saa flere i Kredsen røre paa sig idet de ogsaa mærkede noget ; da aandede hun til sig og forstod det var Blomsterlugt , der begyndte at fylde Rummet . Lidt efter slog imod hende en Bølge af tung , sød Vellugt , som hun kendte , og i det samme følte hun , hvor Varmen i Rummet var overhængende . Hun brast i Sved , hendes Blod flammede ud i Huden ... og nu indhyllede Duften hende igen , saa at hun ikke aandede andet ; det var den tætte og søde Liljelugt , der indeholder en hel Have af Blomsteraande , men den var af natlig Farve , saa at man drak den begærligt og bange . Eld havde dækket Spanden med en Del af sin vidtløftige Slørklædning , Stoffet laa let over den , saa at man kun saa ligesom en stor Dynge Spindelvæv . Hun gled derpaa ind i Kabinettet , og man hørte et Øjeblik Mirjam sukke derinde og smaaklage i Søvne . Eld kom straks ud igen og nikkede resolut til Hall : Det er godt ! Musik ! Hall vendte sig mod Kredsen og bad Medlemmerne ikke tænke paa eller henvende deres Opmærksomhed for stærkt paa hvad Eld havde for , da Erfaring fra tidligere Seancer havde lært , at det vanskeliggjorde Processerne . For at harmonisere Kredsens Nerver og frigøre den Underbevidsthed , som al Materialisation var afhængig af , vilde han foreslaa Madame D ' Ora at synge . Han saa hen til Leontine , og hun var straks villig , rejste sig og gik efter ham hen til Orglet . Hvor her dufter af Blomster ! hviskede hun . Det er næsten kvælende . Er det ikke ? Hall nikkede og holdt sit Hoved som en der mærker Spændingen foran et Uvejr . Han var meget bleg . Da Leontine havde sat sig og var begyndt at præludere , gik han tilbage til Eld , der stod med Hovedet bøjet og Hænderne foldet omvendt foran sig . Fraregnet Musiken var der stille i Laboratoriet . En og anden snuste ligesom for at forny sit Indtryk af denne mystiske Blomsterdufts Tilstedeværelse . Den var nu til Tider næsten bedøvende , kom i hede Pust som om den ringede sig ud fra et eller andet Midtpunkt . Medens Madame D ' Ora prøvede og søgte paa Orglet og lyttede i sin Erindring efter noget at synge , kom hun til at høre Larmen fra Byen udenfor , den lød 169 kvalt gennem de tilskoddede Vinduer . Hun kom saadan til at længes efter Frihed derved . Det lød som Havbruset dybt under en Klint . Hver Gang L ' Toget dundrede forbi , rystede Huset , og det var som om Larmen naaede op igennem selve Murværket , som Lyden af en Sø , der render sig ind paa Land . Madame spillede til og gik over i en bred gammeldags Tone , nu vidste hun hvad hun vilde synge . Orglet lystrede under hendes Hænder , suste og sukkede som hun vilde . Hun sang : Der nejed saa mangt et sødygtigt Skib paa Bølgen som for . Og mangen forvoven Skipper blev graa ved det knagende Ror . Dér tabte sig ogsaa Christofer Columbus forledt af sit aldrig hvilende Hjærte paa Vindens og Gusernes Veje under Maanens vildsomme Kærte . Christofer Columbus fra han var Dreng befandt sig bedst paa det blaa Hors med den hvide Man Hoa , min Hest ! Men da han graanede , greb ham en Længsel næret af Aar og af øde Bølger efter den evige Lykke , som Sjælen altid forfølger . 168 Graanet , med Havets Salt i sit Haar og stum af Savn vender han bort fra den østlige Vej sin Snækkes Stavn . Paa Rejser mod Østen han tabte sin Ungdom , nu vil i Aftenrøden han lede sig frem til Landet , som Solen beskinner naar den er nede . Og Skibet er ene som Maanen i Sky , ene paa Sø . Matroserne spejder forknyt efter Land , de tror de skal dø . De frygter at Skibet skal nærme sig Kanten af Jorden , hvor Havet nedstyrter sin Sluse , de mener naar Stormen stiger at høre Afgrunden suse . De samler sig om den tavse Kaptejn : Afsindige Mand ! Vend om før Afgrunden sluger vort Skib ! Vi vil i Land ! Giv mig endnu tre sejlende Dage ! Hvis ikke , naar Solens Straaler de slukne Landet i Vester er funden , da vil jeg dø og drukne . Og Solen daler den tredje Dag i den golde Sø , da stiger i Solnedgangens Ild en palmegrøn Ø . Og det er Landet , Christofer Columbus ! Men medens de kalder ham Verdensbefrier og græder af Fryd , er Columbus den eneste Mand der tier . 170 For da han fandt den frelsende Ø , forgik hans Drøm . Der skød sig en Verden imellem ham og den yderste Strøm . Tilbagevender og Havomfavner ! Da steg din Forlængsel , da bar dit Hjærte som Bølgens vandrende Byrde den evige Verdenssmærte ! Christofer Columbus , dit hvide Haar din Alders Is kroner de havkolde Vikingebryn og din Sjæls Forlis . Du gav os Jorden igen og betraadte Udødelighedens hvislende Fraade . Nu dækker din store Skygge Drømmen du aldrig naa ' de . Usalig er den hvis Ve og Begær kan aldrig dø . Havbølgen stiger saa øde og tung paa den aabne Sø . Dér staar han lænket den flyvende Skipper paa Spøgelseskibet og fører de Døde under den hvide Maane . Havbølgen stiger saa øde . Saa mangen god Sømand tabte sig selv paa Bølgen som for . Havbølgen stiger saa øde og tung i det vejløse Spor . Der er ingen Gud i de rasende Bølger , der er Christofer Columbus ' Hjærte , som skabte en ny Verden ud af sin Verdenssmærte . 171 Midt i Visen huskede Madame D ' Ora det der havde foresvævet hende , da hun kom i Tanker om den , nemlig at det jo var den hun havde sunget ude paa Long Island den Dag hun sad ved Stranden med Edmund . Hun sænkede Stemmen og sang lavere , mere sommerligt , hun fordybede sig ligesom den Gang i den gamle Melodis inderlige og sangfulde Simpelhed , gentog flere af Versene , vendte tilbage til dens Stemning af Varighed . . . omsider løb hun over af Mindet om den smukke Dag og vendte sig for at se paa Edmund . Hun forstummede , Tonerne døde ud af Orglet . For Edmund Hall stod med et Ansigt saa ligblegt og underlig afkræftet , at hun troede han skulde falde om . Han stirrede tomt hen for sig , hans Næsebor videde sig ud , sitrede , og dog smilede han som om han inddrak en sød og sørgelig Lugt . . . I det samme Madame D ' Ora holdt op , samlede Edmund sig med et Ryk , det saa ud som ved en sidste Kraftanstrængelse . Hun vilde rejse sig og gaa hen til ham , men han støttede sig til sit Bord og blev staaende der , og hun saa , at han hurtigt kom sig igen . Eld var gaaet ind i Kabinettet , nu stod hun pludselig fremme ved Bordet og lod et dæmpet Kvidder høre : Se nu ! Og hun rettede sine kloge stumme Øjne paa Edmund Hall , som vilde hun med sit Blik indvi ham i 173 uudsigelige Ting . De saa alle hen mod Spanden . Det hvide Lin Eld havde lagt over den havde hævet sig en halv Alen i Vejret , som om der var noget under det . Eld gik hen og lettede det bort . Spanden var fuld af store Ildliljer . Aah ! lød det fra Kredsen . Aah se ! Tak , kære Eld ! Hall gik hen efter Spanden og bar den nærmere hen mod Stolerækken , saa at alle kunde se de pragtfulde Blomster . Der var mindst tredive store udsprungne Liljer paa lange grønne Stilke , og Duften der udgik fra de ildrøde Bægre fyldte hele Laboratoriet med sin søde kvalme Aande . De lugtede som Blod . Eld stod ved Siden af med sit sorte Haar ned ad Ryggen . Hun smilede blidt og almægtigt , hendes Blik hvilede igen paa Edmund Hall . Pludselig gør hun en Haandbevægelse om at han skal flytte Spanden tilbage igen , og da han har gjort det , breder hun sit Slør over den som før , lader det ligge og staar med en Mund der er lukket og smilende , som ved hun alt mellem Himlen og Jorden . Hun rejser den ene Haand og lytter , de hører alle Mirjam inde i Kabinettet . Saa løfter Eld det hvide Stof fra Spanden . Liljerne er nu hvide , ganske lighvide med aadselgrønne Skygger i Bægrene ! Næsten i det samme trækker Eld sig baglængs tilbage mod Kabinettet og forsvinder . Men 174 hun er ikke derinde mere end et Sekund , og da hun kommer ud igen , holder hun en lang besynderligt udseende Plante i Haanden , gaar lige hen til Edmund Hall og rækker ham den . Han ser ved første Øjekast , at det er en Nepentes . Den driver af Fugtighed , Rødderne omslutter en stor Klump slimet Mudder . Den lange Stængel er med fem - seks Tommers Afstand besat med Kranse af fluefangende Kander , og i alle disse Kander er der endnu Væske , som om Planten lige er rykket op fra sit Sted i Bagindiens Sumpe . Den lugter af raat Kød . . . Hall staar med den vaade Plante i Haanden , da tager Eld den fra ham og lægger den over de hvide Liljer , gaar saa hurtigt over mod den anden Side af Kredsen . Alle ser hendes mystiske Blik og følger hende forventningsfuldt , da stanser hun og vender sig , ser hen mod Spanden . Den er tom . Men nu er det som om Eld har faaet mere Liv , hun bevæger sig uroligt , og de store Øjne skinner dristigt , Munden er alvorlig , hun vanker om paa Gulvet som det synes i Kamp med noget . Hun stanser og slaar begge Arme i Vejret ligesom en der river noget ned , og ud under hendes Arme styrter en Favnfuld Roser , der spredes paa Gulvet . Igen slaar hun Armene op , og det sner fra Luften over hendes Hoved med hvide Æbleblomster . Roserne ligger ikke mere paa 175 Gulvet , og de hvide Blomster synes at smelte og taage væk inden de naar ned . Da dette er gjort , staar Eld stille . Hun lægger Hovedet lidt bagover og smiler , rækker Haanden langsomt ud mod Hall og ler besynderligt til ham , hendes Kinder skygges som om hun rødmer . I hendes tomme Haand viser sig en rød Rose , hun gaar et Skridt og giver ham den . Saa trækker hun sig tilbage i det skumrende Halvlys foran Kabinettet . Mens Hall med bøjet Hoved staar og ser paa Rosen , skyder den tre store Knopper , de er der , bedst som han vender den i Haanden . Han tager som i dybe Tanker en Tegnebog frem af Frakkelommen , lægger Rosen deri og putter den i Lommen igen . Ingen taler mere , der høres kun tunge Aandedrag i Stuen . Eld bliver staaende henne i Dunkelheden ved Kabinettet uden at turde gaa frem igen , og Hall forstaar , at der enten er noget i Vejen med Kredsen eller at Mediet er uroligt . Han beder om Musik , og den svære Dame gaar igen til Orglet . Nogle Minutter efter træder Eld frem i Lysningen og nikker til Tegn paa at alt er i Orden . Hall har imidlertid gjort sit Kamera færdigt til Brug og spørger Eld , om han kan tage et Par Plader . 172 Ja , svarer hun med usædvanlig varm Stemme . Nu er jeg stærk . Jeg lever . Og hun nærmer sig hastigt , gaar tæt ind til Hall , saa at han mærker Udstraalingen fra hendes Legeme . Men det er ikke Varme , der strømmer fra det florlette Stof , hvorigennem Omridset af hele hendes Legeme anes , det er en Kølighed som fra groende Palmer . Hun er ligesom omgivet af et magnetisk Vejr , en Hvidhed der kærtegner ; hendes Nærhed virker som et Gys af køligt Foraar . De tør røre ved mig , siger hun og holder begge sine Arme ud fra sig til Siden , bryster sig for ham . Føl mit Hjærte ! Hall lægger sin Haand paa hendes Hjærte , hun møder Trykket af hans flade Haand med hele sin Vægt . Og mens han støtter hende , kan det ses hvorledes Elds Hjærteslag forplanter sig gennem hele hendes Skikkelse og ryster den i en synlig Takt . Hall lægger sin anden Haand i hendes sorte løse Haar og lader den glide derigennem . Saa retter Eld sig og viger tilbage hen mod Kabinettet . Hall vender sig tiende mod Bordet og indstiller Fotografiapparatet , han tager en lille Pande med Magnium og husker saa paa Kredsen , gør Tegn til den om at vare Øjnene . De fleste lukkede Øjnene eller lagde Haanden over dem , men Madame D ' Ora vilde se alt , hun sad med vidtaabne Øjne , da Eksplosionen kom . Lyset næsten 177 sønderrev hendes Syn . Den pludselige Klarhed der opstod var saa intensiv , at hele Laboratoriet i et eneste Nu stod som stemplet i hvidglødende Aske . Hun saa en lang Række Kranier oppe paa en Hylde , hun saa en lille Glaskolbe med Vinger indeni , hun saa Halls Hoved i en hvidgrøn Damp med skarpe og nøgne Træk . Panelerne , Loftet , hver Enkelthed i det store Rum blottedes i sin Stoflighed af det gennemtrængende Lys , glanede et Nu med haarde og skyggeløse Overflader . I næste Nu var alt opslugt af gnistrende Mulm . Hall tog en Plade til , og det samme gentog sig , men denne Gang saa Madame D ' Ora alene paa Eld . Hun stod foran Folderne til Kabinettet , der traadte frem til de mindste Enkeltheder . Hendes sorte Haar havde en stærk Kulglands , og af Ansigtet var navnlig Munden tydelig , mørk og fuld i det blændende Lys ; men den hvide Dragt synede meget lidt . Hun stod med Armene indviklet i Klædningens Folder . Saaledes vilde Madame D ' Ora huske hende for bestandig . Efter Fotograferingen gik Eld ind i Kabinettet og blev derinde nogle Minutter . Da hun kom frem igen , syntes hun meget tilfreds , hun gik lige hen til Hall : Om lidt kommer der flere , sagde hun . Men jeg vil gøre noget først . 176 Idet hun vendte sig , saa man hendes bare Fødder . Hun gik halvt ind i Skyggen foran Kabinettet og stillede sig med Ansigtet mod Kredsen , rakte Armene op over sit Hoved og begyndte at vifte i Luften med Hænderne . Det var som om Belysningen forandrede sig omkring hende og kom i en flimrende feberagtig Svingning . Pludselig er det som om Rummet over hende og bagved hende har videt sig ud hinsides Kabinet , Mur og det hele , thi højt og dybt fra en usynlig Baggrund vælter en Bølge af røde Roser ud i Luften og ned mod Gulvet og forsvinder sporløst over hendes Hoved , en blodrød Bølge , og den følges af en anden der er gul som Ild , et Væld af straalende Solblomster , og ind over den ruller som en mægtig blaa Braadsø Violer i Tusindvis , der ogsaa styrter sig i et Fald mod Gulvet og forsvinder i Luften over Elds Hoved . Og i næste Nu er Rummet i et Lynslag fuldt af karminrøde Valmuer , der blegner bort i en Grønhed , hvori der skummer Orkideer , og nu er Luften over Eld en Storm af Farver , en lydløs Spruden og Knitren af Lys . Blomster vælter ind fra alle Sider og strømmer ned i det bundløse Intet . Det fraader af hvide Blomster , der skyder Roser op i vældige Eruptioner , de regner ned , de hvirvler ned , og nye Verdener af Farver tændes og følger efter , Byger af Blomster , Vandfald af Blomster ... og midt i Orkanen staar Eld med de nøgne brune Arme spillende som 179 Luer op i Luften . Haaret strømmer om hende , og hendes Blik er saa stort , saa almægtigt , hun rækker sig , saa at det hvide Klædebon glider fra hendes Skuldre , hun rækker sig mere besværgende og staar nu i en eneste vild , ubyre Hvirvel af purpurrøde Roser . Hun rækker sig ud af Klæderne , det er som om hun hæver sig et Stykke op fra Gulvet i Hvirvlen af Blodblomster ... og saaledes forsvinder hun , forsvinder totalt som en Flamme , der hopper fra sin Aske ! Der hvor hun havde været saa de Halvmørket foran Kabinettet , og ovenover hvor der havde været Dybde , Farver og Bevægelse , der var kun den mørke Væg . Flere af Kredsens Medlemmer stønnede højt . Men de kom i en Fart til sig selv igen og begyndte at meddele hinanden deres Sensation og at slaa fast hvad der var sket . Midt i Tumlen af Stemmer napper Fru Mc Carthy Madame D ' Ora i Ærmet og hvisker , beklemt af Henrykkelse : Aa , saa De , at der fløj Fugle mellem Blomsterne ! Saa De det ikke — mellem Orkideerne — smaa yndige Kolibrier ! Jeg saa det , jeg saa det jo . . . Hendes Hjærte er fuldt , og da hun ingen Svar faar lægger hun sig tilbage i Stolen og sukker med brudt Stemme for sig selv : Jeg saa det jo , jeg saa det 180 jo ! Der er den største Uro i Kredsen . Alle Medlemmerne er ophidsede af en Begejstring , der synes at stige efter at Indtrykket er hørt op , og de vil alle være ene om hvad de har set , de bekræfter havesygt Oplevelsen for hinanden , der er en almindelig Studsen ud af Næsen , de gør sig tykke for hinanden og rejser Haarene . . . men pludselig bliver de stille og retter alle deres Opmærksomhed mod Kabinettet . Folderne derindtil bevæger sig som om nogen er i Færd med at skyde dem tilside . De venter at se Eld igen men opdager til deres Forbavselse en Figur der er meget mindre end Eld . . . Kor : Nej se ! Se den lille Kineserpige ! Skikkelsen bliver staaende mellem Folderne ind til Kabinettet , tøver og synes ikke at turde gaa længere frem . De smaa blanke Jet - Øjne vender sig saa forsigtigt i den skæve Indfatning , hun skeler som en Sæl , der kommer op i Overfladen af Vandet blinkende uden Øjenhaar og ser sig om , forberedt paa Svig . Kor : Vær ikke bange ! Kom kun , kære Aand ! En Herre i Kredsen der kan „Pidgin " Engelsk , mener at hun maaske bedre forstaar det og lokker for hende : 178 Ikke Frygt ! Du komme ! Vi ikke slemme Folk ! Og nu gaar hun virkelig længere frem , nærmer sig paa sine bittesmaa forkrøblede Fødder . Hun holder sig lidt forover under den sære stammende Gang og vugger ubehjælpsomt i de unge Hofter . Knæene tegner sig rundt mod Benklæderne , der er af græsgrøn Silke og slaar store Folder . Hun bliver staaende midt imellem Kabinettet og Kredsen , fuldt belyst , og de ser hvor hun er fin . Den lille Hals er rund og fuld , og ud af de himmelblaa Særkeærmer hænger hvide og liflige Smaahænder med en Grube paa hver Kno , tunge af Guldbaand og Fingerringe , hvori der skinner grønne og blaa Stene . Det begsorte Haar ligger tæt bejtset til det globeformede lille Hoved og er besat med ægte Perler , der spiller i svage Regnbuefarver som Huden paa et Lig ; i det sorte Bind over Forhovedet bærer hun en glat Diamantknap . Munden er brændende rød og staar frodig til de blege safranskyggede Kinder , hendes Næsebor er lave og aabne men vidunderligt forfinede , og Kæberne runder sig i spæde Linjer , fuldkommen umærkeligt men uden Svaghed . Hele den lille Pigeskikkelse er som et Skovbarn , Solen og Vindene har forkælet , en dejlig ung Abe , hun er som en lille Gudinde fra Skovene , paa hvem de lune Aartusinder har ødslet Glathed og Ynde , som de har klappet og som de har strøget , kærligt og 182 atter og atter , og hvem de aldrig til Gengæld har berøvet Urdyrets Styrke og Fylde . Hendes Øjne har det stumme Blik , der er Udtrykket for en vild og blid Sjæl ; Alting kan komme fra hende . Og som hun nu staar der , smiler hun , hun rejser høfligt Overlæben og blotter Tænderne for at lade se , at her er hun men bide vil hun maaske ikke . Der er hverken Godhed eller noget truende i hendes Miner , snarere et ubevidst grumt Vid ; hun hilser som hun er vant til det i Skovene , hvor Dyrene griner ensomt til hinanden ; man ser , at hun er Kvinde og at hun lever . . . Hun er jo fuldt paaklædt i rigtigt Kostume , ikke Aandegevandt , hvisker Fru Mc Garthy ivrigt til Madame D ' Ora . Aa , nu gaar hun ! Den lille Kineserinde har vendt sig og stammer tilbage mod Kabinettet , hvis Folder lukker sig over hendes blaa Silketrøje og græsgrønne Bukser . I samme Nu træder en anden Skikkelse frem og bliver hilst med glade Tilraab fra Kredsen , en Japaneserinde , en endnu mindre Udgave af det evigt Kvindelige . Men hun gaar rask frem , labber blødt paa Gulvet med indadvendte Tær indtil hun kommer i fuld Belysning , saa stanser ogsaa hun og ler . Hun har dybe Smilegruber i begge Kinder , hendes sorte Haar der er sat op i spejlblanke Bukler og Kringler synes at le , hendes Fødder ler , hendes Albuer ler , 183 hele Personen ler . Men hvad er det hun bærer skjult i Favnen , kommer hun med noget ? Idet hun staar stille synker hun i Skuldrene , saa at den blomstrede Kimono aabner sig fortil ... et lille sorthaaret Hoved stikker frem ! Hun bærer et Barn i den duftende Rede ved sit Bælte , der ligger en Unge med alle fire Lemmer puttet ned ved hendes smaa Moderbryster . Den rækker Halsen lidt og ser sig om med dunkle svømmende Øjne , dukker sig saa ned igen , og den lille Moder , der selv ikke er andet end en Stump , dækker til over Haartoppen og ler . Ved Synet af Barnet rejser Damerne i Koret et sandt Hærskrig , de kræver deres Ret med udrakte Arme og i Luften kravlende Fingre , de vil til allesammen og opæde Svøbelsebarnet paa Stedet . Men deres lykkelige og vilde Strubesang gaar over i dybe Udtryk for Skuffelse , de knurrer klagende , for den lille Moder vender sig og gaar . De ser hendes skøntformede og solide Kryds og hendes ganske smaa haardføre Hæle , idet hun forsvinder ind i Kabinettet . Alt er stille efter at hun er gaaet . Ud træder Eld . Hun staar foran Kabinettet og søger Hall med smilende Øjne . En Stol , siger hun dæmpet . En lille Stol . Hun træder baglængs tilbage . Medens Kredsen undrer sig over hvad i Alverden Eld vil med en lille Stol , 184 gaar Hall udenfor Kredsen og bringer en Skammel , som han sætter hen foran Kabinettet . Han er næppe traadt tilbage , før Tæpperne skilles og Kineserpigen til glad Overraskelse for alle viser sig igen . Hun sender et Blik op paa Hall , som staar ved sit Bord , saa vakler hun frem og sætter sig paa Skamlen . Nu ser de , at hun i venstre Haand holder et Instrument , en lille tostrænget Violin af Bambus . Hun stemmer den imod Knæet og begynder straks at spille . Der er ikke nogen egentlig Melodi i hvad hun præsterer , men Violinen har en skinger og fyrig Klang , og hun forstaar at aflokke den et Kvidder , der virker som musikalske Hvin , der er hidsigt som Insekternes knivskarpe Filen i den tropiske Skov . Alle er saa optaget af at høre efter og af at se paa Kineserpigen , hvis fine juvelbesatte Fingre leger paa Instrumentet , at de ikke bliver opmærksomme paa en Forandring bagved hende , før den er sket . Der er ingen Kabinet og ingen Væg , der er et andet ubestemmeligt Rum , og frem af det er der traadt to Skikkelser , to unge kinesiske Piger i luende Gulddragter . Hver af dem holder et tyndt Spyd med sølvskinnende Skaft op over Hovedet . Pludselig gaar de frem med Brystet udfordrende rejst og hvirvler i Luften med Spyddene , og nu begynder en sælsom , vild og fin Dans , hvorunder der høres mere og mere 185 kunstfærdigt varierede Hvin fra Violinen . De to unge Døtre af Himlen indvikler sig i en dristig og skøn Strid med hinanden , Spyddene slynger sig som Lynstraaler i deres hvide Hænder , de gaar frem og tilbage , kredser om hinanden med stolt Holdning og knejsende Hoved , de gør sig snart lange og snart korte i Halsen , ruller uforfærdet med Øjnene og skyder Maven trodsigt ud ; deres smaa lakrøde Munde staar aabne som for at stjæle et Gisp , og bag den blændende Sikkerhed i deres Bevægelser aner man det hamrende Hjærte . Musiken skærer og skriger stadig hurtigere , og de Dansende snor sig i Febertakt , snurrer om hinanden , Spyddene hvirvler saa hastigt i Luften , at de ser ud som Glorier ... og saa er der et Nu , hvor de er forsvundne , hvor de er som bristet ud af Luften ! Musiken er hørt op , pludselig , og da man skal se til , er Kineserinden med Violinen borte . Skamlen staar forladt tilbage paa Gulvet . Men den mystiske „Sfære " der synes at strække sig hinsides Murene og selve Luften bliver ved at være der , og den antager nu en sær grønligblaa Tone , hvori det flimrer underlig intensivt og levende som i en næsten usynlig Gas . Pludselig ses det at denne Gas er fuld af gennemsigtige Ildvæsner , der ikke synes at udfylde noget Rum , for der er Tusinder uden at man har Indtryk af Udstrækning eller Perspektiv . De er alle 186 klare som Luft og dog forunderligt kendelige og skønne . Det er alle Kvinder . Der er græske Pigeskikkelser , der er ægyptiske Møer , Jødinder , der er Hoveder med fine malajiske Træk , Hindupiger , der er unge Væsner fra Samoa og mælkehvide Piger fra Norge , der er unge indianske Kvinder . . . pludselig vakler hele „Sfæren " — ses klart igen men er saa borte ! Det mørke Kabinet skimtes der hvor det plejer at være . Nu bliver der en kort Pause . Ingen synes oplagt til at sige noget . Edmund Hall staar bøjet over sit Bord og skriver noget ned . Med et luer Laboratoriet op i dagklart elektrisk Lys , han har trykket paa en Knap . Alle blændes og slaar Hænderne for Ansigtet , mange vaander sig , men Edmund Hall gaar hurtigt og uden at sige noget hen mod Kabinettet , hvis Tæpper han slaar tilside . Indenfor i det snævre Rum ligger Mirjam paa Sofaen , bevidstløs , de ser hende alle . Der staar store Svedperler paa hendes Pande . Hall føler varsomt hendes Puls og lader saa Tæppet falde for igen . Han ser hen paa Madame D ' Ora idet han vender tilbage til Bordet . Hvor han ser gammel ud i Ansigtet , tænker hun . Et Øjeblik efter slukker Hall det hvide Lys , der har slaaet og opskræmmet alle , og de sidder igen i dulmende rødt Tusmørke . Næsten i samme Nu 187 staar Eld lyslevende foran Kabinettet og ser bedrøvet paa Hall . Gjorde jeg Skade ? spørger han sagte og bøjer Panden . Hun smiler underlig varmt og tungt , ser længe paa ham . Vi vil komme til at skilles , hvisker hun . Og da hun ser hvor det ryster ham , smiler hun med hede Øjne og lader langsomt sit Ansigt synke bagover som for at være alene . Hendes fulde og røde Mund aabner sig stille , hun kan ikke græde . Endelig slænger hun med sit lange Haar og retter sig igen , hun smiler lydløst og viger tilbage ind i Dunkelheden , hvorfra hendes Øjne skinner igennem drukne af Smærte . Kommer du ikke mere ? spørger Hall . Hun nikker . Jo . Men nu maa jeg gaa . Staaende foran Kabinettet begynder hun stille at forsvinde . Hun bliver lidt efter lidt utydelig som en hvid Sky og synker samtidigt nedad , bliver mindre og mindre . Hendes mørke Øjne og Munden , der er saa rig og sorgfuld , svinder sidst ind i det tomme Rum . Snart er der kun som en lav Taagehob paa Gulvet , der hurtigt formindskes og omsider ganske er borte . Kredsen aander op , sukker , tier . 181 I de sidste Minutter har man hørt Mirjam klage sig og græde inde i Kabinettet , men ingen har tænkt derover , al Opmærksomhed har været henvendt paa Eld . Men straks efter at hun er forsvunden , er det som om Mirjam høres nærmere og med større Virkelighed , hun sukker saa hjærteskærende inde i det mørke Kabinet , jamrer og hulker afmægtigt som et Barn . Pludselig skriger hun højt derinde . Edmund Hall tager et Skridt for at gaa hen til Kabinettet , og flere i Kredsen begynder at lette paa sig i Stolene under Følelsen af at noget galt er paafærde . Og der sker noget meget uhyggeligt . Hall stanser , og der rejser sig et Skrig fra Koret , vilde Fruentimmerskrig , hvorimellem Madame D ' Oras skelnes som et Stød i en Orgelpibe , og Mænds raabende Udtryk for Skræk og Allarm . Der staar en Kvinde foran Kabinettet , halvnøgen og svømmende i sit Blod . Hun ser ud som et ungt Pigebarn i Almindelighed , der kun er iført Chemise , hun har lange sorte Strømper paa med blaa Sløjfer over Knæet . De nøgne Arme er blodige fra øverst til nederst og hænger med dryppende Fingre , Chemisen klæber til Kroppen og er i et Pjask af tykt , spejlrødt Blod . Et Snitsaar gaber i Halsen fra Øre til Øre , og herfra er det at det vaade Blod skyller ned over hende . Ansigtet er stivnet i et gyseligt Udtryk af Aandenød , og Munden staar viljeløs aaben , rund som 189 en Ring i Dødens Pine . Under Panden der allerede har Ligets affarvede Skær ligger de halvbrustne døende Øjne . Hun gør ingen Bevægelse , og hun er kun synlig et Sekund , saa forsvinder hun totalt , forsvinder som om hun aldrig har været der . Men Synet af hende har været som en voldsom Aabenbaring af Livets Virkelighed og Gru . Hun er kommen frem i sin elendige Nøgenhed , afklædt , hun har vist sig med sit røde modbydelige Indre vendt ud . Det er et Menneske man har myrdet , et blodigt Slagtoffer , det er en Pige fra Gaden , og hun er ikke køn , nej hun er en simpel Skabning med uskønne Knæ og fremstaaende Bug . Men hun er bleven undlivet , og hun anklager . Hun kommer stum med Dødsskyggen over sine arme Øjne , der vel ikke har lyst af andet end fjottede og skidne Forestillinger , mens hun levede , men som nu paa en forfærdelig Maade har faaet Ret . . . Elly Johnson ! var der en der raabte imellem de Skrigende . Der lød et Knald , og en Flamme slog op som ved en elektrisk Kortslutning , nogen havde forladt Stolene og traadt paa en Kontakt i Gulvet — det var „Gærdet " , der blev passeret . Hall tændte Buelampen . Paniken opløste sig i Forvirring og højrøstet Snak . Hall stillede sig rolig ved sit Bord , rolig og isnet i Ansigtet 190 som en Mand hvis Selvbeherskelse næsten ophæver Bevidstheden . Madame D ' Ora nærmede sig ham og vilde gribe hans Haand , men han sansede intet , han bøjede sig og skrev med en Blyant paa et Papir . Imidlertid blev Tæpperne ind til Kabinettet skudt fra hinanden , og Mirjam ravede ud . Hun stod og vendte sit vaade Ansigt fra den ene Side til den anden som en Blind , hendes Pupiller var drejet op under Brynene , hun rykkede forover i Kroppen og Halsen som om hun ikke kunde bære sin Vægt , hun famlede frem med den ene Fod . . . pludselig blev hun stille i Trækkene og segnede ganske langsomt ned paa Gulvet . Da gik Hall rask hen til hende , undersøgte hende . Hun sov sundt og naturligt , Hall vinkede aandsfraværende til Fru Mc Carthy om at tage sig af hende . I dette Øjeblik var der en der begyndte at aabne for Vinduerne . Til Trods for det stærke elektriske Lys slog Dagen ind som et Flammesværd , som en bidende Smærte . Kredsens Medlemmer spredte sig i Laboratoriet , mens Skodderne en for en blev slaaet fra Vinduerne . Dagen , som alle havde glemt bare paa to - tre Timer , trængte ind med en uhyre blottende Kraft . Nu saa de hinanden . Og der var et Øjeblik hvor de alle kom til at staa hver i sin Stilling og stirre paa hinanden ; da lignede de en 191 Gruppe Sædelighedsforbrydere i et Panoptikon . De var alle fuldstændigt afspændte og slappe , uden Tegn paa Liv i Øjnene , pint ud som krammede Katte , de lignede Asken af sig selv . Men de var henrykte , og da de tog Afsked og gik , snakkede de , snakkede de , Tungen fejlede ikke noget paa dem . Edmund Hall var med sine sidste Kræfter gaaet hen i Hjørnet ved en Reol , der stod han med en Whiskyflaske for Munden , han hældede som et Skib der er læk . Solnedgang over New York . Rummet udenfor Halls Vinduer , der er dybt og luftigt som fra Toppen af en Klint , gennemspøges af et skarlagenrødt vildt Lys , et Brandskær ; det er som om Jorden nu mod Aften mindes sin Urtid . De høje stejle Huse glaner tusindrudede og kulsort skyggede . Brooklynbroen lægger sin svimlende dristige Luftpassage mystisk glødet og fortonet mellem de to Byverdener , der blander sig over den , og dybt nedenunder hvor Skyggen allerede hersker gaar Floden strid og stærk med panisk tudende Færger og Bugserbaade . Et svært Dampskib med saltgraanede Sider lister langsomt op ad Floden i den faldende Dag . 192 Gennem de aabne Vinduer stryger nu og da et Vift af den arbejdende Bys Aande , en Dunst af Træ som fra det unge Foraar i nordiske Skove , naar Spiringens og Knoppernes Varmeudvikling fylder Luften med Em af Svovl og Eddike . Dagens Hede er ved at gaa over i en Svalhed der dulmer . Det røde Tusmørke der synker fra Vesthimlen møder Byens snehvide Lys . Langt udenfor Havnen i det falmende Farvand staar Frihedsstatuen , den kvindelige Kolos , irgrøn og rejser en hvid rolig Funke mod Havet . Men efter at Solen er gaaet ned og Byen ligger hyllet i Dunkelhed og med alle Blus tændt , danner der sig en grønligblaa næsten gennemsigtig Luftform over New York . Den ser ud som Gassen efter røgfrit Krudt , alle Ting er fuldkomment synlige deri men flimrer og iler med en uhyre Intensitet — nu er New Yorker Dagens vældige Skud løsnet ! Nu er den langsomme Eksplosion , der gjorde alle Huse og Brosten hede som Bøsseløb , nu er den ovre . Mørket falder paa , og Byen ligger sort under sit elektriske Vejr , Byen lader . Edmund Hall rejser Hovedet lidt fra Sofaen hvor han ligger og ser ud . Vrimler derMillioner af levende , gennemsigtige Ildvæsner rundt ude i den 193 grønligviolette Atmosfære over Byen ? Er det dem der befolker Æteren hinsides Luften og vore Sanser , dem der aander ligesaa godt i Solens Brinteruptioner som paa Maanens luftløse Kratergrave ? Er det de Stoffri , de Evige ? Det kryber igennem ham — er det virkeligt altsammen ? Er han selv til ? Han ved ikke om han er ved Bevidsthed eller ikke , levende eller død . Han spørger sig selv , om det er de radierende Stoffers Indvirkning paa hans Øjne der har gjort ham seende , eller om det er Synet der svigter . Han lægger sig mat og under Følelsen af dyb Forladthed tilbage i Sofaen . Har du det bedre nu ? spørger Madame D ' Ora , der sidder hos ham . Jeg fejler Ingenting , siger Edmund Hall et Minut efter , og Stemmen er ogsaa aldeles rolig . Jeg er vel nok træt . Maa vi ikke gaa ? hvisker hun en Tid efter . Tror du nu vi kan komme ud , Huset er jo stænget . Hall ligger med Haanden over Øjnene , det varer længe inden han svarer , men Stemmen er fremdeles ganske jævn : Vist kan vi det . De tier . Madame D ' Ora bliver mere og mere ulykkelig og bange for ham . Intet ængster hende saa dybt som 194 denne unaturlige Stivnen ; hun kender ham og ved , at han nu har afbrudt al Forbindelse med hvad der er udenfor ham , og at han paa det høfligste vil nægte at reagere imod nogetsomhelst . Hun har altid næret Frygt og Respekt for hans Tankevirksomhed , der har staaet for hende som den overlegne Udfoldelse af Forstand paa Ting hun iøvrigt ikke brød sig om , men nu gribes hun af Rædsel ved Tanken om hvad han i sin videnskabelige Hensynsløshed kan have indviklet sig i . Hun føler hans Tavshed som selve det farlige Ubekendte , hun ved , at hans Væsen nu er bundet i en kæmpemæssig Selvbeherskelse , og hun aner alle forfærdelige Ting derunder . Samtalen med Evanston , som hun næppe tør tænke paa endsige nævne nærer hendes Angst og Uro , Seancens Uhyggeligheder fortumler hende , alt vokser til en Følelse af overhængende Fare , af Hæslighed der truer og rykker nær . Hun har kun et eneste Ønske , og det føler hun nu som en bitter fysisk Lidelse , hun vil hjælpe , hun vil frelse , og hun kan ikke , han vil ikke hjælpes , han har lukket sig . Da finder hun endelig instinktmæssig paa Raad ligesom i gamle Dage naar Edmund lagde sig hen og hun troede han skulde dø mellem Hænderne paa hende . Hun føler at hun maa blive rolig , hun maa 195 læge ham bare ved sin Nærværelse , ved sin Tro . Og hun sukker ud , tvinger alle ængstelige Gisninger tilbage , hun samler sig , sunder sig , aander regelmæssigt og roligt . Nu først mærker hun hvilken Spænding hun har været i , hun bliver saa træt saa træt . Men hun fatter sig mere og mere . Hun græder et Øjeblik . Saa begynder hendes Hjærte at udbrede Varme . Hun sidder stille , hun vaager trolig . Rummet udenfor Vinduerne er dybblaat . L ' Toget raser forbi nedenunder og ryster Huset . Edmund Hall sover , Spændingen har givet efter , han hviler . Madame D ' Ora sidder og ser paa hans Øjne , der ikke er helt lukkede i Søvnen . Øjenstenene sitrer og spiller under Laagene som smeltet Bly . Han taler en Gang imellem i Søvne , vaandefuldt og kærligt , og hun hører ham kalde paa Eld . Eld , hvisker han med en glædedrukken Klang , som hun kender , Ak som hun kender fra for ti Aar siden . Og hun ser sig saaret og taalmodig om i det store Laboratorium , der ligger i et svagt Lysskær fra de oplyste Huse udenfor og fra Maanen . Kabinettet staar sort og med hængende Draperier som en Baare . Maskinerne og de kemiske Apparater rager op i det store Rum som sært forvredne og smærtekrympede Ting . 196 Elly , stønner Hall koldt og hidsigt i Søvne . Elly ! Madame D ' Ora lægger sin Haand paa hans svedige Pande ; han skælver , han ryster i Søvne . 188 XII . Der gik et Par Uger , og Varmen som saa længe havde givet den hvileløse By Karakteren af et Pinested begyndte at falde . Listerne paa dem der segnede om og døde af Solstik tog af . Men endnu snurrede de elektriske Vifter i alle Kontorer og Kafeer . Regn faldt der ikke over den fortørkede pulveriserede By , hvis haarde Omrids kun mildnedes af Dampen og den elektriske Røg , den selv udviklede , eller af Asketaagen fra en Skovbrand inde i Landet . Det var paa saadan en klar ubarmhjærtig Dag , da Solen fra en skyfri Himmel flammede ned over Kæmpebyen , som laa blottet under den , at Leontine D ' Ora kom til Hall for smilende at vise ham sit hvide Haar . Han kendte hendes Banken paa Døren , men da han lukkede op veg han tilbage slaaet næsten med Skræk . Der stod en ældre Dame derude , en stor og statelig Kvinde med smukke Ansigtstræk og Øjne som Stjærner . Det var Leontine . Hun smilede stille og gik ind . Staaende lige i Solen tog hun sin Hat af , den var af forsagende Dimensioner 198 og med violette Blomster , hun nikkede — hendes store Haar var hvidt ! Jo det er mig , sagde hun , og selv i hendes dybe Stemme var der noget aldrende , noget ikke mere lattermildt ; men da hun var saa sorgfuld og bevæget , lød hendes Ord smukkere end Fuglesang i Skoven . Jeg har givet mig , Edmund . Hun lod Armene hænge ned langs Siden og gav ham Tid til at se , hvor hun var gammel og graa . Hun havde fjærnet Farven af sit Haar , sin rødblonde Manke , og i et tungsindigt Koketteri pudret det endnu hvidere end det i Virkeligheden var . Sminken der i de sidste mange Aar altid dækkede hendes Ansigt og Hals var borte , saa at Huden saas i al sin hærgede Elendighed , som en forkullet Tomt . Hun rejste smilende sin ene Haand og pegede selv paa de grove Skjolder under Ørene , hun blinkede med store kaffebrune Øjenlaag der laa under de dybe Bryns krudtblaa Skygger . Hendes Smil viste et sort Hul i den ene Side af Tandrækken , Læberne var blege og glansløse . Hun stod i en ganske enkel mørk Kjole , der var samlet ved et Bælte om den modne Skikkelse . Alle Smykker havde hun lagt af , hun bar hverken Slanger i Ørene eller Brillanter paa Struben , og der var ikke en eneste Ring paa hendesstore hvide Hænder , Ingenting der straalede , Ingenting der 199 fangede Lyset og spillede . Hun saa ligesom mindre ud . Men den strænge Kjole gav hendes frodige Krop en Alvor og Samling , der næsten blændede mere end de tidligere forvovne Toiletter , og det hvide vilde Haar dannede en mystisk Glorie om Ansigtets Udtryk af Smærte og Ro . Munden var endnu desperat og dejlig , og Øjnene brændte af Højmod og Passion som før . Hun var dristigere end nogensinde . Hun saa hvor Hall stod maalløs af dunkel Anger og Undren , og da rejste hun Brystet og smilede , lykkelig i Følelsen af ny Ydmyghed og ny Kraft . Da jeg vaagnede i Morges Edmund , kunde jeg ikke mere , sagde hun og lo ; der var en usigelig Varme i hendes Stemme . Jeg kunde ikke mere . Aarenes Gentagelser faldt endelig paa mig , jeg blev mig selv umulig . Aa det er jo netop den evig gentagne Kamp for at bevare Ungdommen der ælder . Jeg er ikke træt , Edmund , men Gud hvor jeg nu har kedet mig i tusinde Aar . Saa i Morges var der noget sært og dejligt ved at vaagne , jeg ved ikke om jeg havde drømt eller om jeg følte det var min Dødsdag . . . jeg var saa vidunderlig glad og klog imorges . Jeg badede i Havet , jeg tog ud og dyppede mig lige i Gryet . Der var en stor grøn Sø der brød ind og kyssede mig sønder og sammen — Ah ! . . . Jeg sang en Vise derude alene . Saa var det 200 jeg resignerede . Nu skal vi være gamle , interessante og dybe . Jeg stævnede Ralph til Frokost , og den lange kønne Dreng blev ligesaa stum som du . Han vendte sig bort , jeg tror han knusede en Taare . Han kommer her forresten om en Tim es tid for at se Eld , du gav mig jo Lov til at tage ham med til Seancen idag . Han hverken ryger eller drikker , det Skind . Han har friet til mig , Edmund , Ralph har friet til mig . Har han det , sagde Hall adspredt og ganske fremmed for hvad der laa i Meddelelsen ; han saa imidlertid oprigtig paa Leontine som om han under alle Omstændigheder vilde glæde sig naar det gik hende godt . Hun fik Øjnene fulde af Taarer men skjulte det . . . Men jeg maatte sige Nej . Ved du af hvilken latterlig Grund han elsker mig ? Han siger det er fordi jeg har en „Fortid " — er han ikke kær ! At jeg er lige dobbelt saa gammel som ham det gør ingen Verdens Ting , det er netop min Alder , Urtiderne i mig den galante unge Digter higer efter . Han har Brug derfor til sit Amerika , erklærer han , for Amerika savner Fortid . Ralph har ikke andet end Glacialtiderne og saa naturligvis Indianerne og Emigranttidens altfor friske Myter at hylle sit Hoved i , naar den amerikanske Dag saarer ham . Han elsker at staa og falde i Staver over Klipperne inde i Centralpark , der er furet af en 201 uhyre fjærn Fortids Bræer — som om man ikke kunde lave Ridser i en hvilkensomhelst Sten med en Hammer . Men ser du , han paastaar at jeg er selve Evropa for ham , han siger jeg bærer alle de gamle Rigers Kultur , deres Foraar , Sommer og Høst , i mit Hjærte , han sætter dybsindige Ting sammen om de gamle Grækere og om Paris og Skandinavien og taler med Andagt om Forfaldets og Skændselens glødende Blomstring , han oplyser mig om Kølnerdomens røde Mystik og om Broerne over Themsen , om Shakespeare ... og naar han fortæller mig alt dette , ser han som en Troende paa mig med sine sunde blaa Øjne . Han kan finde paa morsomme Ting , netop den Slags dumme og bedaarende Rebuser som du , kære Edmund , lammede mig med i fordums Tid . Hvor han talte dejligt idag , efter at hans Græmmelse over at se mig som Ruin havde lagt sig . Han kunde jo straks finde Beviset for at det just var saaledes han elskede mig — med Slaget ved Zeres de la Frontera paa min Pande og med Krimhildes Mundvige og med Overgangen over Berezina i min Sjæl . . . kort sagt , den uskyldige unge „halfback " ønsker mig som det første dyre Stykke i sin Samling . Men han har Ret , han har Ret , og jeg vilde jo netop forstaa ham , saalænge han saa paa mig , hvis jeg ikke var bleven 202 isoleret af mine Aar . . . Leontines Stemme havde faaet en mørk stormfuld Klang , men nu tav hun . De sad paa hver sin Side af et Bord henne ved Hjørnevinduet med Byen udenfor i Damp og svidende Brand af Solen . Hall holdt sig om Hagen med et indadvendt Blik . Leontines Øjne hang ved ham , hendes Træk lagde sig og blev runde , hun omfattede hans Hoved med et Blik stort af trøstesløs Længsel og af Angst . Hun skjulte to Hemmeligheder for ham , som forfærdede hende saasnart hun tav . Men da Hall saa op vakt af Pavsen , døde Udtrykket bort af hendes Ansigt , og hun mødte hans Blik uden at han forstod noget . Siden Leontine kom tilbage til New York var der en Afstand imellem dem , som ikke mere blev overskredet . Leontines Læber bevægede sig uden at hun vidste det , og hvis Hall havde iagttaget hende maatte han have faaet et Indtryk af at hun var fortvivlet — hun havde tænkt saa stærkt paa et Navn , at det formede sig paa hendes Mund . Det var Evanstons Navn . Leontine havde tidligt om Morgenen faaet en skriftlig Befaling fra Evanston om Dags Dato at indfinde sig i hans Privatbopæl til et enligt Aftensmaaltid . Invitationen var ledsaget af bekymrede Hen - tydninger til Edmund Halls personlige Sikkerhed .. . 203 Jeg skal være der Klokken ni , tænkte hun sanseløs , han skriver jeg skal være der Klokken ni , ellers . . . Hun blev graa som Is , og Munden traadte lammet frem i Ansigtet . Tale maatte hun , og det var hende umuligt ikke at kredse om det der ved sin Modbydelighed var lige ved at kvæle hende . Hun brød ud , nervøst : Edmund , ser du nogensinde mere til denne Prædikant , Mirjams Formynder ? Tænk dig , Ralph og jeg tog op og hørte ham idag , da vi havde spist Frokost , vi fik den Ide ; det stod i et Blad at han holdt Formiddagsmøde . Evanston præker i en stor Hal oppe ved 23 . Gade , og der var et vældigt Tilløb , vi risikerede aldeles ikke at blive kendt . Han taler som en Slibesten , han kværner , han bedøver Folk — Lysbillederne , som han er saa berømt for var der ikke idag — han prækede om det ny Rige og om Korstoget imod Synden , alt dette fossile Nonsens , som jeg ikke fatter kan blive ved at more Folk . Men han bruger Fremmedord og henter Billeder fra Kemien , det er det fine ved ham , og han bevæger sig i Lignelser fra sit Jægerliv og fra den Gang han væltede sig i Syndens Skarn — selv Ralph syntes han havde Fantasi . Han udmalede blandt andet , hvordan Vejen til Salig - heden gik gennem Ørkener strøet med Tusinder af Knogler og 204 Oksehorn fra de Vandrendes Forspand , og hvordan Fristerens Pile kom ude fra det øde Mørke og satte sig dirrende i Vognteltet paa Vandringen over vilde og vejløse Vidder — Æv , æv ! — og da duvede Ralph ogsaa med sit blonde ærlige Hoved og syntes det var godt . Siden da vi gik , gjorde Ralph de latterligste Forsøg paa at udtale Wyoming med samme stærke Vildtsmag , som han paastod Evanston havde gjort . . . men der slog jeg dem af Marken begge to , jeg hujede paa Gaden mens Ralph og jeg gik sammen , Folk troede jeg var gal — hør her : Leontine rejste sig , og idet hun bøjede sig frem med strakt Strube brølede hun som et eller andet mægtigt og vildt Rovdyr , der er saaret : Wyoming ! Wyo — ming ! Mennesker er underlige , Edmund , de falder endnu om og ligger døde for et Brøl . Selv du kom til at ryste lidt nu da jeg hylede . Der staar han den Mormon oppe i New York og tuder dem under sig allesammen , det sultne og skidne Dyr ! Men Ralph syntes han var monumental med disse benede Striber paa Næsen og kom med en skør Aforisme om Mandrillen og Menneskeslægtens Glacialtid . . . akkurat hvad du vilde have fundet paa i gamle Dage , da du altid snakkede til mig om Atavisme og alt det der , som jeg 205 var nødt til at elske naar jeg var sammen med dig . I er søde . Jeg hader nu Dyr ! Jeg bliver syg ! Aa ! Hun for saa hæftigt sammen , at hun nær var sunken om paa Gulvet hvor hun stod . Hun satte sig , hentede efter Vejret , saa paa Hall . Han tav . Han var kommen til at tænke paa det at Leontine altid bevidst eller ubevidst benyttede sig af Udtryk og Billeder hentede fra Zoologien , hvilket hun havde tilegnet sig ved at omgaaes ham , og dette rykkede svundne Aar saa nær i hans Erindring , at han under en skærende Følelse af Livets Korthed næsten tabte Bevidstheden af Smærte . Leontine saa ikke længere , skønt hendes Øjne stirrede , hun var vendt indad i Kamp mod det der nagede hende . Hendes Bryst trak sig stærkt sammen et Par Gange under en fysisk Trang til at befri sig ved at meddele Edmund Alt . Edmund , hør en Gang . . . Ja Leontine . Hun betvang sig , hun betvang sig . Giv mig hellere et Glas Whisky , bad hun begærligt . Kan det gøre noget om jeg drikker bare lidt , kan det skade Mirjam saa meget ? Du drak selv forleden , Edmund , da dine Nerver svigtede . . . Hall fikserede hende , han begyndte at ane at hun var i Vaande . Hall saa ikke videre godt mere . Han 206 tøvede , men Leontine sprang op og skreg klagende : Jeg kan ikke holde det ud ! Edmund . . . Det forekom ham ikke han var berettiget til at spørge om Grunden til hendes Sindsbevægelser . Uden at sige noget rejste han sig og gik hen efter en Flaske Whisky . Han tog to Glas og en Karaffel med Isvand . Leontine drak og stønnede højt af Lindring . Sveden brast hende ud af alle Porer . Hun blev roligere . Den anden Hemmelighed hun skjulte for Hall trængte paa i hendes Sind , hun blev flammende rød , og straks efter blev hendes Mund saa bleg , hun saa paa ham med et druknende Blik , til hendes Øjne faldt i . Hun var frugtsommelig . Hun vidste det siden i Morges . Og som hun nu sad og saa paa Hall , glinsede hendes Øjne af hed og smærtelig Længsel , af Ømhed og Fortvivlelse . Hun saa paa hans Mund , som om hun aldrig havde set ham rigtig før , som følte hun et Ansvar overfor de Træk hun var i Færd med at forplante ; hun saa paa hans Haar , og pludselig bryder hun ud i Graad og Latter paa en Gang : Dit Haar er jo ogsaa næsten hvidt , Edmund , hulker hun , og hun ler og ryster paa Hovedet , hun spærrer Munden vidt op og sukker , snapper efter Luft , hun vrider sine Hænder . Men Hall sidder stum og stille . Da rækker hun Ansigtet opad og bryder ud i kvalte Nødraab , hun damper fra Tænder og 207 Svælg , hun halser lydeligt , indtil hun har faaet sit Hjærte befriet , saa synker hun sammen og græder lettere ; den stride Graad furer hendes Ansigt , drypper fra Mund og Hage , hun bæver , men nu smiler hun igen og ser paa Hall gennem tindrende Taarer , hun klager og ler ynkeligt : Wyoming ! Wyoming ! Bryd dig ikke om at jeg skaber mig , stammer hun helt trøstet og glad , det er vist bare som en Slags Hjemve der kommer over mig . Det klæder dig saa godt naar jeg er hysterisk , Edmund , du ser saa taalmodig ud ... Wyoming ! Min Ven ! Hun betragter ham længe med Hovedet lagt paa Siden og en Snip af Lommetørklædet mellem Tænderne , hendes Taarer rinder langsomt ned over Kinderne . Endelig er det som om hun gennem et straalende kærligt og undseligt Smil tager en Beslutning . . . Gud hvor jeg har elsket dig , Edmund , hvisker hun . Jeg vil sige det . Jeg vil sige det . Hall nærmer sig med sit Ansigt for bedre at se hende , han bliver meget bevæget ; men han tier . Jeg har Lov til at elske hvem jeg vil , har jeg ikke ? Og jeg elsker nu dig . Det behøver ikke en Gang at komme dig ved . Jeg har altid elsket dig , Edmund , har aldrig kunnet undvære dig . 208 Hun springer op , ubændig , hun støder Luften ud af sine brede Lunger som Skud , hun staar paa Tæerne : Aa du er jo den eneste der har holdt sammen paa mig Edmund ! Du har altid frifundet mig , du har elsket ikke en Part af mig men mig , mig ! Du har vidst Alting , jeg har Ingenting kunnet skjule for dig . Edmund , Edmund ! Uden dig føler jeg mig hærdet , simpel og fordærvet . Du har altid gennemskuet mig , bevist mig for mig selv . Naar jeg har kunnet leve skønt jeg er saa raa og spoleret , saa takker jeg dig for det . Jeg gør ! Hun pruster , gaar hen over Gulvet og kommer tilbage igen , sætter sig saa lydig ned igen : Men jeg ved godt det er forbi . Graaden flyver hende til Halsen paany , men hun svælger den møjsommeligt , trænger sin Kval tilbage . Edmund Hall sidder med bøjet Hoved , hun strækker sin Haand frygtsomt ud og rører ved hans Haar . Farvel ! hvisker hun . Edmund ! Edmund ! Og nu tier de begge . Leontine drikker tørstig sit Glas ud . Senere da hun havde tørret sine Øjne og de sad og ventede paa Kredsen , talte de fredeligt sammen , begge meget milde og hengivne hver i sin Skæbne . Efter en Pause hvorunder Leontine havde siddet 209 i dybe Tanker , bemærkede hun , at hun nu vilde rejse tilbage til Evropa . Vil du , sagde Hall deltagende . Ja og det meget snart . Kanske i Aften . Du ved jeg bestemmer mig altid pludseligt . I Aften ! Nej Leontine , det tænker du da ikke paa . Jo jo . Rejse vil jeg , og du skal ikke undre dig hvis du faar et Marconigram fra mig fra rum Sø — det kan blive i Nat eller i Morgen . Jeg farer ombord paa et Skib , det er mig jo ligemeget om jeg kommer til at gaa i Land i Neapel eller i Liverpool . Lad mig se du har det godt , Edmund ! Og Tak for . . . Du maa ikke sige mere , bad han fortrukken i Ansigtet . Om Forladelse ! Naa jeg forsvinder altsaa . Jeg længes jo efter Søen . Og er det ikke godt altsammen ? Jeg kunde unde dig at sidde bedre i det , kære Edmund . . . undskyld nu dømmer jeg igen fra mig selv ; dine Seancer er jo meget interessante , og jeg havde aldrig i mine vildeste Drømme kunnet tænke mig de Undere jeg har set . For en Mand som dig der beskæftiger sig med fjerde Dimension og selvlysende Metaller maa det jo blive en Passion , en Spillesyge — undskyld Sammenligningen , jeg elsker jo Monte Carlo — men ved du hvad , er der egentlig hændt mere end et og det samme paa de tre Seancer jeg har 210 været med til ? De samme Hymner , den samme Hoppen ud og ind af Kabinettet eller af Atmosfæren om du vil , den samme fanatiske Vrinsken fra Kredsen ! Jeg kan ikke forsone mig med de Folk du arbejder sammen med , Edmund , mit Skind kravler bare ved Tanken om dem . Jeg tror Spiritualismen er en Slags sjælelig Kønssygdom . Uf ! Og de hader mig allesammen . Det er netop dem der brændte Hekse i Middelalderen , og jeg føler jo , naar de ser paa mig , at jeg vilde flyde paa Vand . Selv den lille Fru Mc Carthy er mig uudholdelig , det arme mishandlede Menneske . Man skulde ikke tro der var ondt i hende , værgeløs som hun er , men jeg har opdaget at ogsaa hun i Bunden er et Dyr der ikke giver Pardon . Det er saa underlig for mig at tænke mig dig sidde som Midtpunkt i en Repræsentation for Rakket . Det er ikke din Smag , Edmund . Hvis man skulde udsondre tarvelige Folk af sin Kreds gik man mod en fatal Majoritet , sagde Hall og lo saa smaat . Du er inkonsekvent , Leontine , naturligvis . Hvad mener du med Rak . Min Kreds er netop saa hensigtsmæssigt sammensat som vel muligt . Disse Mennesker har ikke som vi andre , i alt Fald ikke som jeg , sat deres Dumhed og Ondskab til , og uden disse Elementer kan man ikke genfrembringe hele Mennesker . De er 211 taabelige og overtroiske , deres Hjærneceller ligger endnu fladt sammen som Pengestabler , de har ingenting givet ; men de har Fuglen Rok i sig og den store Søslange , deres Fantasi er før - Darwinsk , det vil sige de har alle Variationsmuligheder endnu . De er lykkeligvis griske og misundelige og fulde af Løgn . Det er dybe Folk . Lad mig endelig beholde dem . Selvfølgelig lugter de ikke saa rart , og det er ikke netop hvad jeg forstaar ved Lykke at færdes imellem dem udsat for deres Snak . . . Jamen hvad vil du egentlig opnaa ? Opnaa . Hvad kan man opnaa andet end at kede sig mindre ? Den ganske Jord er opdaget — uden altsaa netop Polerne , hvor vi endnu kan haabe at finde Diamantbjærge — skønt jeg tror nu de er fladtrykte — jeg har været de fleste Steder , jeg har rejst spektralanalytisk i Universet , der er ikke mere , ingen Haab om Fornyelse . Hvorfor saa ikke søge Fremtiden i det Overnaturlige ? Vor Udvikling fører lige dertil . Hidtil har vi allesammen været enige om at nyde Livet , men Ingen er faldet paa at nyde selve Døden . Den kan erobres for Slægten . Du ryster paa Hovedet , du forstaar mig ikke . Jeg er ikke Mystiker , jeg tænker paa den ny Type , som vi er nødt til at vente ifølge Udvik - lingen . Hvorfra skulde den hente sit Materiale uden netop fra 212 vore Abnormiteter , vor Opløsning ? Du ved vel , at det ene Slægtleds gennemsnitlige Forstand svarer saa nogenlunde til det foregaaendes Sindssygdomme ; hvis du ikke ved det saa gaa hen og ked dig over de banale Sandheder , Tænkere i Fortiden sprængte sig paa at frembringe . Eller overbevis dig om , hvor Idioter ofte minder om Aber . Godt , jeg venter at mine Opdagelser med Hensyn til Stoffet vil aabne Vejen til en ny Kemi , og samtidigt haaber jeg at føre Menneskene frem til det næste Udviklingstrin — der muligvis ligger hinsides det vi kalder Døden . Du vil altid være ensom alligevel , Edmund , selv „hinsides " . Har du ikke fortalt mig , at Ingenting plager dig som den spiritistiske Literatur , der er fuld af den tarveligste Opbyggelsessnak . Det er hvad du kan vente dig af dine Aander . Hvem siger at jeg tror paa „Aander " . Hvis du kan forestille dig en Orang - Utang tro paa Mennesker , saa ved du hvad jeg mener . Jamen de Aandevæsner vi fremkalder ved Seancerne er jo døde Mennesker , har levet før . Hvad forstaar du ved døde Mennesker ? Døden er et fysisk Blændværk . Her er Punktet jeg retter mine Undersøgelser paa . Om Kredsen , Mediet eller Aanderne keder mig er et helt andet Spørgsmaal . 213 Jaja , Edmund . Nu taler du jo da ikke om Eld . . . Leontine saa forsigtig paa ham . Hans Træk lukkede sig . Maa jeg sige dig noget ? spurgte hun . Nej . Jeg siger det alligevel , udbrød hun stigende og med et Glimt af Vrede i Øjnene . Jeg vil sige det inden jeg gaar . Du skal faa en Ende paa det med Eld , du skal , Edmund ! I maa have hinanden . Jeg har Ret til at give dig Raad . Kan I ikke faa hinanden ? Er der ingen Mulighed derfor ? Der er to Muligheder , sagde Hall og mødte rolig Leontines resolute Blik . To og ikke flere . Den ene er ? At jeg finder Midler til at binde Elds Menneskelighed . Jeg maa gøre Materialisationen stabil . Det stiller sig for mig som et kemisk Problem . Desværre ser det ud til at det ikke kan ske uden paa Bekostning af Mirjams Helbred , maaske hendes Liv . Jeg ved hverken ud eller ind endnu forresten , jeg ser kun Problemet og ved at det kan løses . Og den anden Mulighed , Edmund ? Hall trak Brynene sammen og saa lige ind i Leontines Øjne : Det er den at jeg gaar over paa Elds Side . Der jog et Skrig igennem Leontine , men hun blev siddende fuldkommen rolig , som var hun bange for ved sin Angst at berøve ham Fodfæstet . Hun nikkede med en klog og betænksom Mine . Det Eksperiment maatte du hellere afstaa til mig , ytrede hun , og idet en Tanke slog hende , for hun voldsomt sammen . Hun forandrede Tankegang med en stor Viljesanspændelse og bevarede et let Tonefald idet hun igen talte : Jaja . Forhast dig nu ikke ! Jeg kan forstaa du elsker Eld , hun er jo sød . Tynd er hun — synes jeg — der er Ingenting . Men . . . Naa ! Naar du altsaa elsker hende . Du sagde før at der kun var to Muligheder , Edmund — jeg finder der er en tredje . Hun rettede sine Øjne dristigt paa ham , næsten med Kulde . Han stod spørgende . Køb det Dusin Plebejere ! Køb dem , du har jo Penge nok , eller du kan sælge et Lispund Radium i den Anledning . Stil en Himmelseng op midt i Kredsen eller lav Kabinettet om . . . saalænge Eld er materialiseret er hun jo legemlig nok , jeg har selv følt paa hende , der er hvad der skal være . Køb dem , giv dem Dukater at bide i saalænge det staar paa . . . jeg skal spille Mendelsohn paa Orglet . . . Ah , nej jeg vil ud og rulle i Bølgerne , jeg vil ud til min egen store 215 grønne Sø — Hoa ! Hah ! Med et Prust og et Hyl farer hun op fra Stolen og hvirvler sig om sig selv henad Gulvet . Hall lægger Haanden over sine trætte svuldne Øjne . Da han hører hende blive stille , ser han op . Hun staar henne ved Kabinettet og holder Tæpperne tilside med en Finger , kigger ind til Divanen og Reolerne . Hun lister sagte derfra og nærmer sig Orglet , hendes Læber bevæger sig , hun taler med sig selv . Hun anslaar en Tangent men slipper den igen som om hun har brændt sig . Da hun kommer tilbage igen er hun fattet , men der er noget farligt i hendes Blik , som Hall kender og som han væbner sig imod ved at lade ethvert Udtryk dø bort fra sit Ansigt . Leontine satte sig , lydløs i alle Bevægelser . Hun lagde begge Arme til sit Bryst , saa paa Hall , nikkede , blinkede . Jeg elsker at blive elsket , sagde hun , og hendes Hoved dirrede paa Halsen , hun smilede som et Barn . Jeg elsker Varme , jeg elsker Latter og friske Tænder og sorgløs Appetit . Ved du , at naar nogen hvisker : Jeg elsker dig ! saa bliver jeg et rigt Menneske , jeg bliver god og lydig , næsten uden Hensyn til hvem det er . Første Gang nogen siger det , ryster jeg — Aa selv om jeg meget godt ser det er usandt eller frækt — anden Gang han siger : Jeg elsker dig ! bliver jeg saa 216 svag saa svag , og tredje Gang han siger : Jeg elsker dig ! falder jeg som et stort Træ . Ja . Men er Tvang ikke forfærdelig , Edmund — Vold ? Tænk om nogen vilde slaa , tænk om nogen mod min Vilje ... Hun blev ligbleg . Hvad mener du dog Leontine ? spurgte Hall forundret . Hvad taler du om ? Ingenting . Jeg er vist ikke rigtig vel . Edmund , tror du en lille Draabe Whisky mere kunde gøre noget , bare en bitte lille Smule ? Aa hvad ! Hall skænkede lidt i hendes Glas . Skaal ! sang hun , rystende over hele Legemet . Og paa Gensyn , Edmund ! De tav . Udenfor laa Byen og Broen i det stadigt lige svidende Solskin , en hvid Ovn , de Usaliges Sted . Leontine sad febrilsk og drejede det tomme Glas rundt mellem Hænderne , besværet af Tanker . Hvis Eld nu kunde bringes til at blive et Aarstid , stammede hun — hvis du fandt paa Raad saa det kunde lade sig gøre , og I fik hinanden , og om hun saa fødte et Barn , hvis det kunde tænkes muligt , tror du saa hun tog Barnet med sig , naar hun igen forsvandt ? Hvor kan jeg dog give dig Besked om sligt ! 214 lo Hall hovedrystende . Hvilken Ide af dig at faa ! Ja det er naturligvis noget tosset Snak . Men jeg har saa tit tænkt over det med Børnene — hvor kommer de fra ? Du tror da ikke de har levet før ? Sig mig en Ting , Edmund , jeg sætter det Tilfælde , jeg sætter det Tilfælde ... nu maa jeg jo ikke faa mere Whisky ? Nej . Godt jeg sætter det Tilfælde at en døde , som var med Barn , hvad saa ? Hvad blev der saa af Barnet , blev det til noget , eller . . . eller . . . Hall virrede med Hovedet , afvisende og træt . Pause . Edmund kan du huske det lille Barn der sad midt paa Græsplænen i en Park , en Dag vi var ude og køre nu i Foraaret ? Hun sænkede Stemmen helt : Det var Morgenen efter den Nat du fandt mig siddende paa Trappegangen . Hall tav , han kunde ikke huske Barnet . Og han saa ikke eller forstod ikke det elendige Blik , hvormed Leontine søgte om hans Forbarmelse . Da lagde hun sig stille tilbage i Stolen og lukkede sine Øjne og sin Mund . 217 XIII . Kredsens Medlemmer havde indfundet sig . Man var i Færd med at tilskodde Vinduerne , da det bankede paa Døren . Hall gik hen og spurgte hvem det var ; en Mand sagde nogle Ord udenfor . Det er Ralph , udbrød Madame D ' Ora . Det er Hr Lee . Kan han ikke komme ind ? Hall skar med en Lommekniv ned gennem Papirstrimlen , der var klistret over Dørsprækken og lukkede op . Da Hr Lee var kommen ind , blev Døren tilklistret igen . Madame D ' Ora præsenterede Lee . Han hilste ved at nikke i Retning af Laboratoriets Midte , hverken uopdragen eller beleven . Han var en langbenet ung Mand med et foroverstrakt besindigt Hoved , lys og frisk af Ansigtsfarve , hans Øjne laa dybt og var store , hele den blaa Ring i dem var synlig . Han var paa det omsorgsfuldeste klædt i Dagens dumdristige Stil med Flip til Øret og enormt fremspringende Skosaaler — det saa ud som om han gik med Sugeskiver paa Jorden — Tøjet var splinternyt og Benklæderne presset som for bedre at 219 skære Luften , og ellers var der i hans Paaklædning alle disse smaa uhyre vigtige Detailler som er saa vidunderlige en Ugestid og siden saa umulige . Han lignede en Millionærs Søn , Arvingen til et Kulleje , eller en ung Amatørcyklist . Da han havde vekslet nogle formfri Ord med Edmund Hall , ikke flere end det var nødvendigt , rettede han uden Opsættelse sine blaa seriøse Øjne paa Madame D ' Ora og lod dem blive der . Har De det godt ? spurgte han . Hans Stemme var høj og noget slæbende , han dæmpede den ikke . Jo . — Se nu bliver det mørkt , Ralph . Han saa rolig til Vinduerne , som var blændede paa et nær , og derpaa rundt i Laboratoriet som om han vilde mærke sig hvor alle stod inden det blev helt mørkt . De har grædt , sagde han . Ja , Ralph . Et Øjeblik efter var Mørket totalt , og næsten i samme Nu tændte Hall det skjulte Lys . De var i den røde Grotte . Efter at Kredsen havde indtaget sine Pladser — Hr Lee fik en Stol ved Siden af Madame D ' Ora — oplæste Edmund Hall som han plejede Seancens Program . Der var ikke andet usædvanligt ivente denne Gang , end at Eld efter Løfte fra sidste Seance vilde gøre Forsøg paa at vise Kredsen en Type 220 for det savnede Mellemled mellem Aben og Mennesket , det saakaldte missing link . Dette var efter Anmodning af Hall selv . løvrigt vilde man tage Fænomenerne som de faldt . Hall gjorde opmærksom paa , at han havde foretaget en Forandring ved „Gærdet " , saa at det nu vilde virke paa en anden Maade end før , i Fald det blev overskredet . Derpaa tog han Mirjam ved Haanden og førte hende ind i kabinettet . Frk Karekin saa idag raskere og livligere ud end hun plejede , kun var der noget underlig halvlukket og udeltagende i hendes Blik . Idet hun gik ind saa man at hendes Haar var lagt i Fletninger rundt om Nakken . Nu begyndte Underholdningen ; den korpulente Dame satte sig til Orglet og spillede . Snakken gik uforstyrret mellem Kredsens Medlemmer . Hvorfor har De grædt ? spurgte Lee Madame D ' Ora . Deres nye hvide Haar ser saa godt ud i dette her Kirkelys . . . Jeg skal rejse , sagde Leontine sagte . Ralph , jeg rejser i Aften . Han tav bomstille . Det er sandt , De ser mig aldrig mere . . . jeg mener jeg ser aldrig Dem mere , Ralph Winnifred Lee . Han mukkede . Madame D ' Ora lo lidt af ham . De tror det endnu ikke . Godt . Han begyndte at røre urolig paa sig , han kvalte et tungt Pust . Hvorhen ? Hjem . Ikke andre Steder ! sagde han og lo lettet . Der hvor De har hjemme , sørger Portieren ogsaa for mine Kufferter . Gaar De til Evropa ? Stille , Ralph ! Nu skal De mærke efter . Føler De ikke en sær Forandring i Luften ? Lee strakte Halsen i sin knirkende Flip , lukkede Øjnene op og i . Jeg mærker Ingenting . Ikke jeg heller forresten . Saa ! Se ! Portiererne ind til Kabinettet bevægede sig . Men til alles Forundring var det Mirjam selv der kom ud og stillede sig foran Kabinettet med et Blik til Edmund Hall . Han gik hen og talte et Par Ord med hende , hvorpaa hun igen forsvandt mellem Draperierne . Hall kom tilbage til sit Bord og oplyste , at Mirjam havde sagt hun ikke kunde falde i Trance . Luftforholdene var sagtens ikke heldige . Hall noterede Barometerstanden og aflæste forskellige andre Instrumenter . Maaske var det ogsaa Tilstedeværelsen af et helt nyt Medlem af Kredsen der virkede forhindrende . Det er jeg ked af , sagde Hr Lee højt . Hvis det er af en forstyrrende Indflydelse at jeg er her , vil jeg 222 gærne trække mig tilbage . Hall beroligede ham . Det var set før at et enkelt negativt Led i Kæden kunde afbryde al Forbindelse mellem den og Mediet . Men endnu var der jo ikke gaaet mange Minutter . Sandsynligvis vilde Tilstedeværelsen af et ganske nyt Medlem kun bevirke , at det varede lidt længere inden Strømmen mellem Kredsen og Mediet var sluttet . Lee blev da rolig siddende . Madame D ' Ora var kommen i Samtale med Fru Mc Carthy . Men det lod til at vare længe i Dag . Fra Kabinettet hørtes ikke en Lyd , og ingen kolde Pust i Luften meldte at noget foregik . Den svære Dame spillede og sang den ene Hymne efter den anden . Vil du ikke synge ? spurgte Hall Madame D ' Ora . Hun nikkede glad over at han saa paa hende . Hun søgte at beholde hans Øjne ved at forme sit bedste Ansigt , hun skyndte sig at gaa med ham hen til Orglet . Og saa længe han blev staaende der , begyndte hun ikke at spille men sad vendt imod ham og glædede sig over at han blev ved at staa der lidt . Da han gik , bøjede hun sig stum og forladt over Tangenterne . Efter at have prøvet sig frem med forskelligeBrudstykker begyndte hun at spille en lille Melodi og sang , 223 ganske , ganske dæmpet : Jeg bærer i mit bespændte Bryst en sød og ængstelig Vaar . Mit eget lille stumme Barn dybt under mit Hjærte gaar . Rødmer jeg , er det den skjulte Ild af Barndom i mit Blod ; mit Hjærte toner hver Gang du er mæt og ryster din spæde Fod . Jeg græder i Søvne , sukker og ler med dig der slumrende gror , vi drømmer sammen en dunkel Drøm om den grønne naadige Jord . Vi drømmer om Havet der bølger saa vidt og om Himlens favnende Blaa og om brede Sletter med blomstret Græs , som Hjortene hviler paa . Vi drømmer om Zebra og Leopard og om den vilde Gnu og om de myge Aber smaa der hoster mod Skovnattens Gru . Vi drømmer om Taarne ved Jangtsekiang og om Himalajas Sne og om den forunderligt mægtige Sol , som Ingen taaler at se . 221 Jeg mærker med Smærte og dobbelt Fryd i den stille svangre Nat , hvor Alting er kommen mig mere nær og hvor Alting har mig forladt ! Ak , Alt hvad der faldt og døde med mig skal leve med dig paany , de unge Stjærners undselige Lys og Maanens alvise Gry . Jeg vil dø , jeg vil svinde ind i dit Smil , forgaa som et udslettet Spor . Jeg giver dig fri , jeg græder mig ned i den sorte velsignede Jord . Jeg giver dig Liv , vil du nægte mig at strække mig hvilende hen ? O du er den der skal have Alt og Intet give igen ! Hun blev siddende ved Orglet uden at se op , uden at røre sig . Nogle spredte Forsøg paa Bifald døde bort . Der blev en lang Pavse . Da Madame D ' Ora ikke begyndte paa noget andet , kom Hall og førte hende tilbage til hendes Plads . Hun følte at han end ikke havde hørt efter hvad hun sang . Hr Lee saa forskende paa hende . Men det var som om han krydsede sin egen Tankegang da han talte : Formoder dette her er en Sort Variété . Jeg syntes om Deres Sang . Skal jeg ikke foredrage noget ? 225 Nej , Ralph . Jeg gjorde et Vers i Morges . Det var til Dem . Godt , saa skal De faa det siden . Det var bare om New York der taarner sig i Morgenstunden og mumler ud mod Søen . Amerika der længes . . . jeg tænkte saadan paa Dem i Morges . Og saa fik jeg Telegramet . Kæreste Ralph , ti nu stille ! Lad mig være ! Gaber De ogsaa efter mig nu ? Jeg er saa træt . Ralph , hvor jeg godt kan lide Dem ! Men jeg er jo gammel og syg . Saa ! — Kan De mærke jeg har drukket ? Han nikkede sky og tav . Den tykke Dame persede igen Hymner ud af Orglet , sad kysk og svedende i det røde Lys . Hr Mc Carthy havde skabt sig et Publikum paa tre af Kredsens Medlemmer , for hvilke han talte . En Herre sad tilbagelænet i sin Stol og sov . Længst tilvenstre sad en lille Mand med Guldbriller og graat Skæg , han saa sig vagtsom om og pillede sig nu og da i Næsen . Intet hændte . Varmen i det lukkede Laboratorium var ved at blive foruroligende . Edmund Hall saa til sine Instrumenter og konstaterede en mærkelig Lunefuldhed i Lufttrykket ; alle hans elektriske Indretninger dirrede uroligt , Viserne bevægede sig i Sæt og Spring uden at ende med at pege i nogen bestemt Retning . Der var den Tunghed og Skælven i 226 Luften som gaar forud for Torden . Hall selv var nervøs til det yderste . Hele hans Legeme syntes at være i Funktion . Alle hans Kræfter var i Brug . Han dirrede som en stor levende Viser , der afmærker Naturens hemmelige Puls . Nu arbejdede han . Mens han stod over sine Instrumenter og Mikrometre lignede han en Kaptejn omgivet af Telefoner , Urskiver og Kikkerter , hans Øjne , der ellers gjorde Indtryk af at være sovende , havde et stridt Blik , og hans travle Hænder , som Blodet var løbet til , saa store og frugtbare ud . Han lagde i sin Optagethed ikke Mærke til Nogen . Hans Næsebor bevægede sig ustanseligt , mens han navigerede . Kredsen havde siddet næsten en Time , da Eld kom . Hun viste sig paa sædvanlig Maade mellem Folderne ind til Kabinettet og blev hilst Velkommen af alle . Men hun blev staaende og saa paa en bestemt , paa Hr Lee . Han bøjede sig hastigt ned mod Madame D ' Ora , stammede : Er hun bange for mig ? Det — det gør mig ondt . Jeg vil ikke . . . Han saa op igen og blev vår , at et Smil brød frem paa Aandepigens Ansigt lige i det samme ; hun saa endnu til ham . Da lo det lange Karlfolk ganske stille og lykkeligt for sig selv . Han var overvunden . Saa smuk og fin var den fremmede Pige , og saa stor en Naade var det at hun havde 227 valgt ham ud for at se og smile til ham . Eld gik frem i fuld Belysning . Hun var dejlig og ung som altid , men i Dag syntes hun friskere end nogensinde . De runde mørke Arme skinnede , Haaret flød om hende i en dugget og gnistrende Sorthed , og hendes Øjne var saa klare . De røde Læber stod fugtige og løse , som om hun for lidt siden havde grædt af Længsel . Der var noget alvidende og sødt i hendes Miner , der ligesaa godt kunde betyde hemmelig Smærte som Livslyst . Og med dette gaadefulde Smil nærmede hun sig Edmund Hall . Han bøjede sit Hoved for hende , lo som var det kun et Øjeblik siden han havde set hende . Naa ? udbrød han mildt og strøg sine Hænder indeni hinanden . Hun nikkede med lysende Øjne . Og de blev staaende sammen uden at sige mere . Eld viste alle sine hvide Tænder , og Hall knugede sine Fingre i stum Gensynsglæde . Men der skulde bestilles noget , og Hall gik livlig tilbage til sine Ting . Eld lod Øjnene løbe rundt paa Kredsen og nikkede til forskellige , som kaldte paa hende . Fru Mc Carthy mjægede vellystigt til hende og skaffede sig et Blik og et Smil . Eld lod sine Øjne stanse ved Madame D ' Oras hvide Haar og gjorde en uvilkaarligBevægelse som for at nærme sig hende ; men hun blev staaende , 228 fik et sælsomt langt Udtryk i Ansigtet . Madame D ' Ora ligesom læste hendes Tanker og nikkede rødmende ; straks efter bøjede hun Hovedet og skjulte sine vaade Øjne . Hall gjorde Fotografiapparaterne i Stand . Saa spurgte han Eld , om hun troede denne Aand af det uddøde Mellemled kunde bringes til at komme frem . Eld saa lidt ængstelig ud . Hun nikkede . Jo . Men forsigtig ! Hun pegede tilbage mod Kabinettet for at erindre om den Fare Mediet altid svævede i under vanskelige Materialisationer . Stærk Musik , bad hun . Og ikke meget Lys . Hun saa tvivlende til Fotografiapparatet , og Hall spurgte hende , om hun mente det var bedre ikke at bruge det . Hun nikkede lettet . Saa trak hun sig sagte tilbage mod Halvmørket og forsvandt . Nu hørte de længe ikke noget inde fra Kabinettet . Desuden havde den korpulente Dame givet sig til at spille en svær Hymne paa Orglet , som fyldte hele Laboratoriet med et Brus af Toner . Hall sænkede Lyset en Grad , saa at det runde Omraade , hvori der kunde ses blev mindre og Lyset tillige svagere . Han henvendte sig med faa Ord til Kredsen og bad den om under alle Omstændigheder at forholde sig rolig under Eksperimentet . Det var jo ikke godt at vide hvorledes The 229 missing link vilde fremstille sig , men Grund til Skræk var der paa ingen Maade , da et Tryk paa en elektrisk Knap kunde forjage enhver Aand . Man maatte kun huske den Fare Mediet var udsat for ved den Slags pludselige Indgreb . Nu gik der nogle Minutter , i hvilke man ventede spændt . Men da der stadig Intet hørtes eller saas fra Kabinettet , som laa fuldstændigt i Mørke , begyndte man at snakke sammen igen . Da lød der en underlig Lyd , som syntes at komme et Sted dybt nede fra , en Knurren . Det kunde stamme fra et eller andet vredt Dyr . Lyden gentog sig tydeligere og mere truende , det maatte være et Dyr , der følte sig tirret og knurrende og snorkende trak sig nærmere . Der blev ganske stille i Kredsen . Musiken holdt op men begyndte paa et energisk Tegn fra Hall paany . Den knurrende Lyd kom pludselig ganske nær , saa at Kredsens Medlemmer for sammen i Angst . Saa hørtes den ikke mere . Men nu var alle paa det Rene med at noget Levende bevægede sig i Mørket foran Kabinettet ! Der hørtes store nøgne Fødder paa Gulvet ! En Dame skreg sagte . Hall tyssede paa hende . Og nu gled en Skikkelse fra Mørket ind i det røde Lysomraade , hvor den stod et Nu vejrende uden tilsyneladende at se noget — som om den fra Skovmørket var traadt ud i en Maanelysning paa sin 230 ensomme Vandring . Det var en Mand eller et stort oprejst Dyr halvt dækket af raa Huder . Hovedet og det meste af Ansigtet var omgivet af grove rustrøde Børster . Den dybe Brystkasse var laadden , og de lange muskelsvære Arme var haarede fra Albuen nedefter . Det der kunde ses af Benene var ogsaa haaret . Ansigtet udtrykte glubsk og frygtelig Ensomhed . Ingen skreg , det var som om en Lammelse betog alle der saa det grulige Vilddyr . Da — i samme Nu som Skikkelsen svinder tilbage — lyder Hr Lees tydelige og meget dannede Stemme : Denne Aand har et falskt Skæg ! Men da viser Aanden sig som ved et Trylleslag igen fuldt synlig og drejer med vidtopspærret Mund , hvori Tænderne staar , sine hvide Øjenkugler mod Lee . Kødet rejser sig , og de knoklede Led forskyder sig under den haarede Hud . Og nu bliver der Panik . Skrig af Rædsel og Frygt fra Kredsen ! Men Skikkelsen er forsvunden . Da alt vedbliver at være roligt lægger Alarmen sig snart igen . Men Hr Lee er Genstand for alt andet end elskværdige Ytringer , da Kredsens Medlemmer har sundet sig . Han sidder og ser sig lidt om , vender sig saa imod Hall med et Blik som om han ønsker at blive kaldt til Forklaring af ham . 231 Deres Uforsigtighed kunde draget værre Følger efter sig , sagde Hall fuldkommen høfligt . Hvad der foregaar i dette Laboratorium , Hr Lee , er saa absolut kontrolleret , at det falder udenfor god Tone at drage noget deraf i Tvivl . Lee tog imod Irettesættelsen efter at have tygget lidt paa den . Jeg drager ikke hvad jeg ser i Tvivl , sagde han roligt . Jeg har set et Væsen , der godt kunde være The missing link . Han havde falskt Skæg . Men jeg indser ikke hvorfor et Individ selv fra en saa fjærn Fortid ikke skulde kunne gaa med falske Whiskers . Jeg beklager altsaa kun , at jeg tænkte højt . Henvendt til Madame D ' Ora bemærkede Lee : Finder De ikke han mindede meget om Happy Hooligan ? Hun saa bønligt paa ham . Hun følte for første Gang Skræk og Uvilje for Lees næsten utilregnelige Koldblodighed . Selv rystede hun endnu og sad oprevet ind i sit Inderste af det der var sket . Det var som om han sled noget ud af hende ved denne Maade at tage det Rædselsfulde paa . Hvorfor kunde han ikke tie ? Vilde Ingen skaane hende ? Ak hendes Hjærte var jo lige ved at springe . Forfærdelige Anelser fyldte hende . Der krøb Myrer i hendes Haar . 224 Nu tænkte hun pludseligt som ved en Eksplosion i Hovedet paa andre Ting uden at kunne hindre det . . . Det er varmt , det er varmt , hviskede hun jamrende . Lee saa bestyrtet ind i hendes lidende Ansigt . Det plagede hende , hendes Træk krympede sig som for en Skrigen af Glas imod hinanden . Da indsaa han at hun maatte lades i Fred . Efter nogle Minutters Forløb viste Eld sig igen , kom hurtigt ud fra Kabinettet . Hun var forandret ! Hun lignede en Feber . Der kom et Gisp fra Kredsen . Situationen løb løbsk . Eld var undergaaet en stor Forandring , hendes Mund stod aaben , hendes Øjne græd , hun var ganske vild af Sindsbevægelse . Hall stod bøjet over sit Bord , da han hørte Ringene i Kabinettet klirre . Han rettede sig , han tænkte det var Urmennesket der vilde vise sig igen . Men da han saa Eld , var han i et Spring hos hende . Eld ! Ja . Hun skød Brystet ud imod ham , fortvivlet og stærk , hun aandede saa hæftigt at de hvide Klæder gled fra hendes Skuldre . Eld , hvad er der sket ? spurgte han barsk . Jeg maa gaa , sagde hun grædende . Jeg maa gaa . Det er forbi . 232 Maa du gaa ? Ja . Og kommer du saa ikke mere igen ? Nej . Nej . Hvorfor maa du gaa ? spurgte han klagende . Eld , hvorfor ? Hun rystede paa Hovedet imod hans Ansigt . Kan ikke sige det . Jeg maa gaa . Hall bøjede Nakken . Jamen Eld , bad han indtrængende , kan du ikke blive lidt endnu ? Skal du gaa straks , straks ? Bliv lidt . Da det er sidste Gang . Eld ? Hun lo imod ham med et stammende Graadsuk . Jeg maa forsvinde — snart . Hall gaar frem og tilbage foran hende , gaar en Gang rundt om hende og frem og tilbage igen , han knuger Hænderne sammen foran sig som en der er bitterligt forkommen . Eld , hvor gaar du saa hen ? Hun ryster sit Hoved og sit Haar ud i alle Retninger . Hall griber uvilkaarligt efter hende . Hun viger tilbage med højt oprakte Arme og Øjne der er runde af Angst . Han griber igen efter hende , svagere . Nej , Nej , Nej , Nej , beder hun . Og han lader Armene synke , staar tomhændet , tomhændet og duver foran hende . 233 Nu maa jeg gaa . Nej Eld . Jo jeg maa . Han smiler i sin Vaande , han vil holde hende fast , han vil hale Tiden ud . Og saa skal du vel hjem ? Saa skal du tilbage , Eld , væk fra os . Vil du til Dalene ved Bingøl Dagh , hvor du vogtede Faar ? Vil du se Evfrat ? Eller hvor gaar du hen ? Og kan jeg ikke gaa med ? Jo , du kan , hvisker hun skælvende fra Top til Taa . Han ser den vidunderlige Svaghed i hendes Blik , der slaar ham , blinder ham , han famler for sig med Hænderne . Kan jeg . Ja . Men nu maa jeg gaa . Hun glider nogle Skridt tilbage mod Kabinettet , staar utydelig i Halvmørket . Han følger efter hende . Gaa ikke , beder han ude af sig selv . Gaa ikke ! Nej ! Eld ! Kom ! hvisker hun og svinder endnu et Skridt tilbage . Han staar lidt og stirrer paa hende . Saa falder pludseligt den Ophidselse der næsten har udtømt hans Kræfter , og han bliver fuldstændigt rolig . Vil du da , at jeg skal dø ? spørger han graat . Kom ! hvisker hun . Han famler i alle sine Lommer , leder efter en Kniv eller noget Gift , eller bare et Søm til at rive sig i 235 Pulsaarerne med . Ja Eld . Jeg kommer , mumler han og gaar efter hende ind mod Kabinettet og Mørket . Da lyder et rasende Brøl ! Et vildt og rungende Strubeskrig , og store Spring høres paa Gulvet , det er Leontine D ' Ora ! Det er Leontine D ' Ora , der kaster sin Vægt ind imellem de to . Og i den Forvirring og Tumult der opstaar høres igen Madame D ' Oras vanvittige Brøl og saa et højt skingrende Kvindeskrig , og i næste Nu hviner Madame D ' Ora som en Hoppe af Smærte . Og igen brøler hun hoverende . En Lysstribe slaar ud fra Kabinettet . Jeg holder hende , hyler Madame D ' Ora . Lys ! Lys ! Kredsen er sprunget op fra Stolene , og pludselig brænder Laboratoriet fuldt af skærende elektrisk Lys . Jeg holder hende ! stønner Madame D ' Ora . Se ! Deter Mirjam ! Se ! Se ! Hun har stukket mig . Se hende allesammen ! Aah ! Ah ! Hun svinger sin ene blodige Arm og slaar den hvide livløse Skikkelse , som hænger i hendes Favntag , to Gange paa Ryggen saa det dunker efter . Ah ! Jeg kunde nok tænke det ! Der kan I se ! Ah ! Men nu stiger Forvirringen til et almindeligt Udbrud af Galskab , hvorunder der skriges i alle Tonearter . 236 For Portiererne ind til Kabinettet skilles , og The missing link træder ud , haaret og i sin Dragt af Huder ! Han er ikke god at se til i fuldt Lys , idet han tænderskærende gaar løs paa Madame D ' Ora med Fingre der krummer sig efter hendes Strube . Den lille graa Mand med Guldbrillerne trækker en Revolver og kommer pludselig til at se alt andet end gammel ud i sine Øjne , han rejser en kommanderende Stemme . Men nu er der en anden der springer tungt paa Gulvet , det er Ralph Winnifred Lee ! Han flyver paa Urmennesket og flaar med et Rusk Vildmandsskægget af hans Underansigt . Jesus Christ ! Det er Evanston ! raaber den lille Mand med Guldbrillerne . Og som for at følge et Eksempel befrier han sig baade for Brillerne og sit kønne graa Skæg , som han med et Pyh stikker i Lommen . Mit Navn er Thomas A . Mason , siger han henvendt til Rummet i Almindelighed og viser et Politiskilt . Nej nu har jeg . . . Je — sus Christ ! Madame D ' Ora har sluppet Mirjam . Hun ser sig om efter Edmund Hall og opdager ham siddende paa en Stol midt i Laboratoriet i Paniken og Opløbet . Hall har sat sig ned . Han er ikke Deltager længere . Leontine vakler hen til ham og kryber ned paa Knæ foran ham , viser ham sin 237 saarede Arm , lægger sit Hoved i hans Skød . Og mens nu alle Øjne er vendt imod Lee og Evanston , der staar Ansigt til Ansigt , sidder Edmund Hall med sine Hænder paa Leontines Hoved og betragter noget der kravler henne paa Gulvet — Mirjam i Elds hvide Klæder . Hun har rejst sig fra sin Afmagt paa alle fire og kravler nu afsted saa godt hun kan for at komme af Vejen . Det lange sorte Haar , der er let flammet efter at have været flettet — nu ser han det — hænger ned og skjuler Ansigtet aldeles , men hun synes ikke at have Brug for at se . Hun drager sig frem paa Hænder og Knæ med Besværlighed , med Møje , hun driver sidelængs om i Bagkroppen og rejser sig med yderste Nød igen , Hovedet falder saa til den ene Side og saa til den anden i den tynde kraftesløse Hals . Omsider naar hun segnende hen til Væggen , hun puffer Hovedet derimod flere Gange som for at bore sig i Skjul ind under en Busk , hun stryger sig med Siden derimod for at komme i Ly , og da hun sanser Modstanden følger hun Væggen med sine sidste elendige Kræfter , hun vil naa til Enden af den , hun vil af Vejen . En Gang svigter den arme slappe Rygrad helt saa at hun driver om , og nu kan hun vist ikke komme paa Benene mere ; men hun kæmper taalmodigt til hun atter kan kravle lidt videre . Endelig , 238 endelig naar hun ind i Hjørnet , og her synes hun der er godt , eller nu kan hun ikke mere , hun borer Hovedet ned i det allerinderste Hjørne ved Gulvet og trækker sin Krop og sine nøgne Fødder saa tæt ind til sig som muligt . Hun gør endnu et sidste , ganske lille Forsøg paa at skyde sig længere ind og rulle sig bedre sammen , inden hun ligger stille . Det gør saa ondt , klynker Leontine og vrider sin blodige Arm . Stak hun dig ? spørger Edmund aandsfraværende . Ja . Hun stak mig med noget Glas . Jeg hørte det gik i Stykker . Edmund Hall rejste sig , og idet han lagde Leontines Arme og Hoved paa Stolen gik han let hen imod Kabinettet og pirrede ved nogle smaa Glasspaaner paa Gulvet . Det var Skaarene af et Reagensglas . Han tog et Skaar op , paa hvilket Etiketten endnu sad , og da han havde læst den , kom han stille tilbage til Stolen . Hundegalskab ! Han tog Leontines Arm og saa , at Saaret var en lang hakket og flænget Rift , der gik dybt ind i Kødet . Da satte han sig ned paa Knæ og lagde sit Hoved paa Stolen ved Siden af hendes med Ansigtet nedad . Da Lee sprang til og forhindrede Evanston i at komme Madame D ' Ora nær og rev Skæggetaf ham , gjorde den vilde Mand en højst karakteristisk 239 Bevægelse med højre Haand til Hoften , der havde til Følge at Mason brast i Latter . Ingen Revolver der ! sagde han blidt . Jeg henstiller at I gør det af med Næverne , hvad Jeres Mellemværende saa ellers er . Det glæder mig at se Dem , Hr Evanston ! De er om jeg saa maa sige kommen paa Krigsstien . Godt , giv den Mand der en Chance . Hvilken Helvedes Varme ! Lad os saa se Jer i en Omgang . Siden kan vi snakke om Situationens Mistænkeligheder . . . Mason knipsede i udmærket Lune Sveden fra sine Bryn med Pegefingren . Evanston saa blodskudt til hans Revolver . Men Hr Lee begyndte i Mag at trække sin Jakke og Vest af , drog Manchetskjorten over Hovedet og dernæst Uldtrøjen . Politi ! Politi ! stod Hr Mc Carthy og raabte henne i Døren , som han havde aabnet , og hvor Laboratoriets elektriske Belysning blandede sig med det haarde Dagskær udefra Vestibulen . 234 XIV . Den Dag steg Heden pludseligt i New York til en ængstende Højde , saaledes som det hænder i denne By der er overladet med Elektricitet . Termometret gik i Vejret med et Stød , og sammen med den kvælende Hede opstod en vulkansk Uro i Luften , en atmosfærisk Interferens som fik alle Folks Nerver til at smærte . Det var som der truede en Kortslutning af alle Ledninger , som om selve Luften kunde bryde i Brand hvad Øjeblik det skulde være og i et Nu forvandle Byen til hvid Aske . Hist og her i Byen blev Befolkningen slaaet af Skræk i Massevis ; Flokke af Mennesker trængte sig sammen om Springvandskummerne for at være et vaadt Element nær . Fra det italienske Kvarter kom der en Murren som fra Burene i et Menageri . Kineserne i Pell Street slog Vand paa sig . L ' Togene løb paa de knastørre Sveller med en kæmpemæssig Skingren der søndersled Luften . Overalt Gløden og skærende Sammenstød , overalt Ømhed , Saarbarhed og desperat Stemning . Huset hvori Edmund Hall havde Laboratorium var op igennem sine femten Etager en eneste ophedet Myretue , hvis Beboere ikke behøvede meget for at hidses og styrte sig ud . Ikke et Minut efter at Mc Carthy havde aabnet Døren var tyve højst forskellige Individer smuttet forbi ham og ind i Laboratoriet , hvor de vejrede Halløj , og hvor de meget rigtigt fandt to Personer i Færd med at klæde sig af til Skindet for at slaas . Stafetter løb ud , og hele Flokke kom tilbage med dem , Kontorfolk i Skjorteærmer , Folk fra Gaden der havde siddet nede i Stueetagens Kafé , Skopudsere med røde Uldærmer , alle Slags Mennesker . Da Mc Carthy ikke kunde stanse dette Rykind trods alle besværgende Haandsopløftninger , fik han Døren slaaet i igen og laaset , saa at ikke flere kunde komme den Vej . Men mellem de Nysgerrige var en ung væver Knægt , en af de uovervindelige Opkomlinge , som fostres af New Yorks Gader , han for om snusende som en Terrier , han havde paa et Øjeblik overset alt , han opdagede Kabinettet , dykkede derind naturligvis og saa et stort rundt Hul i Gulvet . En Rist var lettet ud af Mosaikgulvet . At se dette Hul var for Fyren det samme som at prøve sine Ben deri , og i næste Nu er han forsvunden . Et halvt Minut efter kommer han til Syne igen , uhyre forlystet , og farer ind i Laboratoriet til de andre , henvender sig til den første den 242 bedste med Resultatet af sin Ekspedition : Der er en hel Karnevalsbutik nedenunder ! Han ser sig om , fatter at man har lukket Døren , og under Indflydelse af en genial Tanke styrter han sig ned gennem Hullet igen for at aabne Dørene nedenunder . Og da han kommer tilbage , følger otte unge Hoveder efter ham . Og nu dukker den ene lurvede og svedige Person efter den anden op fra dette Mandehul . De strømmer gennem Kabinettet ud i Laboratoriet . Det er som om Kabinettet aldrig kan holde op med at sende levende og forpustet Pøbel ind i Laboratoriet , Skarer af Avisdrenge , Dagdrivere , Arbejdsfolk , Kontorpersonale , Folk af alle Racer , Italienere , Montenegrinere , Negere . Og for dette voksende Publikum udkæmpes Duellen mellem Joseph Evanston og Ralph Winnifred Lee . Mason havde straks fra Begyndelsen opkastet sig til referee , Leder af Kampen , og han tillod ikke Lee og Evanston at gaa løs paa hinanden før alt var i den fineste Orden . De fik derfor god Tid til at gøre sig i Stand , og Publikum fik rigelig Tid til at indfinde sig . Evanston havde ingen Lyst til Tvekamp men indsaa at han nu ikke kunde slippe , han bad rasende om et Par Bukser og fik et Par af Lærred , som en eller anden skaffede til Veje , hvorpaa han afførte sig sine 243 Huder . Lee stod nøgen til Bæltestedet med krydsede Arme . To unge Yankeer gik frem og præsenterede sig for Mason som frivillige Sekundanter og blev godkendte ; det blev efter en Underhandling bestemt at Kampen ikke skulde føres paa bare Næver , hvilket kunde blive livsfarligt , men at der skulde skaffes Handsker , og dette blev gjort . I Mangel af „Ring " blev der med Kridt indstreget en Plads af den rette Størrelse paa Gulvet ; nogle af Edmund Halls Maskiner blev væltet eller sparket tilside . Lee og Evanston blev stillet op i hver sit modsatte Hjørne af Ringen , og bag dem stod deres Sekundanter med Vandfad og Svamp rede . Publikum ordnede sig udenom i god Enighed ; det vil sige de Stærkeste fik de bedste Pladser . Og nu mønstrede man de to Modstandere ; Meningerne delte sig hurtigt , og Væddemaalene begyndte at tage Fart . Evanston gjorde umiddelbart Indtryk af at være den kraftigste . Hans svære fremspringende Knokler var overalt dækket med Sener og haard rebspunden Muskulatur . Han havde Benkamme i Ansigtet , og hans Kæbe saa ud som var den gjort af Smedejærn . Brystkassen var meget dyb , næsten sammentrykt ; den brunrøde Behaaring bidrog meget til at give ham et farligt Udseende . 241 Armene var ualmindeligt lange og kødfulde , og Haanden lignede en Bjørns Lab . Men han var utvivlsomt kort i Benene , hvorvel de var meget svært byggede . Hvad Kondition han var i kunde ikke siges paa Forhaand , hans Underliv var imidlertid ikke fri for at staa noget frem . Tilskuerne der ikke vidste de to Modstanderes Navne døbte ham i en Fart Orang - Utangen , i Løbet af faa Minutter forkortet til Tangen . Lee blev døbt Det store Barn paa Grund af hans hvide Hud , og dette Navn forkortede man til Barnet . Lee var ikke lidt højere end Evanston , han var ham sikkert overlegen fra Bæltestedet og nedad . Men hans Skulderparti var ikke saa godt , og Armene skønt smukt udviklede hverken saa lange eller saa seje som Tangens . Lees Brystkasse strakte sig i Bredden , hvilket gav hans Bryst og Rygmuskler en betydelig Længde ; der laa rimeligvis meget farlige Slag i dem . Hans Nakke var god , og Kæben syntes ret massiv . Totalindtrykket var imidlertid Spinkelhed i Forhold til Evanstons robuste Sammentrængthed . Til Gengæld vilde et øvet Øje opdage bedre gennemgaaende Træning hos Barnet , og hans Krop gjorde Indtryk af at være i det hele bedre beskyttet ved en rundere Fordeling af Muskulaturen og en Træden tilbage af Led og Nerver ; han var sandsynligvis den mest udholdne . Hvorledes det stod til med begges Lunger , deres wind , kunde man i det højeste gisne paa . Vægten 245 var rimeligvis meget nær den samme . Paa Grundlag af disse Iagttagelser delte Tilskuerne sig , og Væddemaalene gik livligt . Odds stod en ringe Smule til Fordel for Tangen , da første Omgang begyndte . De gik til Midten af Ringen og stod tæt foran hinanden idet de begge varsomt og prøvende bevægede Armene og gjorde Finter for at finde Blottelser hos hinanden . Evanston slog først , svang ud med venstre Arm men fejlede . Lee plantede et let Venstrehaandsstød i Evanstons Ribben . Øjeblikkeligt efter slog han ham haardt med baade højre og venstre i Kroppen . De var nu tæt inde paa hinanden og holdt hinandens Arme fast . Idet de skiltes slog Lee op med venstre Haand fra neden og ramte Evanston slemt under Hagen . Evanston trængte ham tilbage til Kridtstregen og hamrede ham med sin højre i Siden . Evanston fraadede allerede . Lee svang sin venstre og ramte Halsen , de holdt igen hinanden fast . Evanston fejlede to rasende Stød med sin venstre og trængte Lee ud mod Stregen . Her stod de igen i et Greb og forhindrede hinanden i at slaa . Men Lee brød løs og rammede Evanston haardt i Ribbenene med sin højre . Nu ringede Mason med Klokken . Baade Lee og Evanston var dygtigt forpustede . 244 Lee havde klaret sig bedst under Omgangen , men enhver var paa det Rene med hvilken Fare han havde været udsat for ved Evanstons to Kæmpestød , hvis de havde ramt . Tilskuerne var i stor Bevægelse , det tegnede til en spændende Kamp . Evanstons Parti opmuntrede ham med Tilraab : Giv ham det næste Gang ! Og Lees tro Tilhængere besvor ham : Livlig paa Fødderne , Mand ! Hold ham fra Livet ! Lees Sekundant tørrede ham omhyggeligt af , hviskede : Tag ham saa lavt som De maa , han er svagmavet ! Evanstons Sekundant hviskede : Lad ham slaa væk , De kan taale det , smæk ham saa i Hovedet ! Anden Omgang . De løb straks i Armene paa hinanden og brødes , Evanston trængte Lee til Stregen . Da de slap fra hinanden maatte Lee springe og vige livligt fra Side til Side for at undgaa Evanstons blinde Angreb , han gik paa som en olm Stud Hurra for Tangen ! ) Omsider blev Lee trængt op i Kridtfirkantens yderste Hjørne , ( og Mason gjorde sig færdig til at ringe , men Lee mødte Evanston med et stift Næveslag i Øjet da han kom ; selv fik han et tungt Stød nedenfor Ribbenene , der rystede ham ( Ingen Snydestreger ! hylede Barnets Parti . ) Nu blødte Evanston , hans ene Bryn var flækket . Lee hamrede sin højre i Evanstons Ribben . Lee stødte med højre i Hjærtekulen . Lee svang sin venstre og ramte Tindingen , det lød som at kløve Brænde . De 247 stod og holdt hinanden fast da Klokken lød . Denne Omgang var sikkert i Lees Favør , og Odds gik noget ned . Men Evanston havde endnu ikke haft sin Chance . Han var blindet paa det ene Øje af Blod , og han skummede , kunde ikke beherske sit Raseri . Sekundanten vaskede ham af og hviskede mange beroligende Ord til ham . Det var øjensynligt for alle , at Evanston pustede mest , han havde overanstrængt sig uden at faa nok for det , havde lagt for mange Kræfter i Stød , han ikke førte frem . Og dog var de Kyndige ikke i Tvivl om at han vilde „lægge Lee hen at sove " , naar han fik sin Lejlighed . I tredje Omgang tog Evanston det roligere , og Lee var ofte i Fare . Evanston blev to Gange advaret af Mason , fordi han forsøgte at støde lavt , efter Maven . Lee tirrede Evanston ved det ene svidende Slag i Ansigtet efter det andet , og da Omgangen sluttede , var Evanston igen i et Fraade og Blod , rystende af Raseri . Det var mærkeligt at iagttage de to Modstandere og se , hvor Forskellen i deres Legemsbygning svarede til Forskellen i deres Karakter . Evanston var fuld af dyrisk arvet Styrke , som han ikke kunde tøjle , og han lyste af Ondskab , af en mægtig Ildesindethed , der gjorde ham syg , fordi han ikke paa Stedet fik den mættet . Lee var i Be - siddeise af et Legeme som han selv havde hærdet ved proper 248 Træning , og der var end ikke en Antydning af Uvilje mod Modstanderen i hans Blik mens han kæmpede . Ikke desto mindre gav han aldrig den mindste Chance bort , han ønskede at fælde sin Mand . I fjerde Omgang kom Evanstons Lejlighed . Han begyndte med at storme , og da Lee veg , forfulgte han ham som en vild Okse under en Regn af Slag og Stød . Et af disse blindt afleverede Slag ramte Lee som en Forhammer paa Kæben , og han styrtede i hele sin Længde ( Hurraraab for Tangen ! Udbrud af Sorg og Græmmelse fra Barnets Parti ! ) Det saa ud som om Evanston skulde til at kaste sig over den Faldne for at rive ham i Stykker , men Mason var der og klappede ham paa den nøgne Skulder : Gaa tilbage til Deres Hjørne , hvad ! Staaende over Lee , begyndte Mason med Uret i Haanden at tælle . Paa tre rørte Lee Øjnene , paa fem rejste han sig i knælende Stilling . Men han blev liggende ned paa alle fire for at tage den Hvile han kunde faa . Paa ni stod han med et Spring paa sine Ben . Evanston gik Storm . Evanston hamrede ham med venstre i Brystet . Evanston sendte højre og venstre Næve i Ribbenene . Lee svang sin højre med al Kraft fra neden og ramte Evanston op 249 under Hagen ( Leve Barnet ! ) Evanston vaklede bagover med besvimede Øjne men stod . Mason ringede . Under Minutpavsen erklærede Evanston pludseligt , at han ikke vilde mere . Nu kunde det være nok . Han vilde gaa . Nej min Herre , sagde Mason med blød Stemme . Det vil De nu slet ikke . De vil skam blive her om ikke andet saa for vore Væddemaals Skyld . De er en stærk Mand , Hr Evanston ; jeg kan ikke tro De er malhonnet . Saa ! Mas paa ! Han puffede den tænderskærende Mand ind i Kredsen , hvor han blev modtaget med et svuppende Næveslag i Munden af Lee . ( Tju ! Tre Hurra for Barnet ! ) Evanston sænker Panden og gaar stangende frem , hamrer ud med begge Arme . Lee parerer med sine Albuer . Lee svinger sin højre fra neden og hugger Evanston op i Ansigtet , saa at Blodet sprøjter fra Næse og Mund . Evanston griber Lee og vil bide ( Udbrud af Rædsel , Skam og Haan fra Tilskuerne ! ) Lee bryder løs og rammer Evanston venstre Næve i Hjærtekulen . Evanston tærsker Lee i Siderne . Evanston hulker af Vrede , slaar om sig , Lee garver hans Ansigt . Klokken lyder . Heden var nu steget til det rent forfærdelige i Laboratoriet , hvortil der ingen Luftadgang var . 246 Sveden haglede ned ad de spændte og sygeligt fortrukne Ansigter , Skrigene fik en sprængt Klang , det rablede for flere . Man slog Døren op , men det hjalp ikke stort ; det blev desuden nødvendigt at lukke den igen af Frygt for Politiet . Hvorfor gør De ikke Ende paa ham ? hviskede Lees Sekundant ivrigt og uforstaaende under Pavsen . Han garderer sig jo ikke længere . Slaa ham ned ! Naar han lærer at slaas hæderligt , skal jeg dræbe ham ! sagde Lee , hvis Blod nu var kommen i Kog . Foreløbigt vil jeg afstraffe ham . Og da sjette Omgang begyndte for Lee ud som en Tiger , angrebsvis . Evanstons Hoved var en blodig Masse , men Lee bearbejdede ham , kridhvid i Ansigtet af Energi . Evanston forsøgte endnu engang at løbe Storm , men da han stadig kun hamrede sine Arme halvt af Led i Luften og selv fik det ene bedøvende Næveslag efter det andet , brød han med et Hvin af Dødsangst ud af Kredsen og kastede sig hovedkuls ind mellem Tilskuerne , hvor han slog og sparkede og bed om sig som en gal Mand , indtil han blev stoppet og holdt i Bunde paa Gulvet . Man rejste ham paa hans Ben og førte ham ind i Kredsen igen . Væddemaalene skulde afgøres . Da Evanston saa Lee , gik han fra Forstanden af Had og Raseri og søgte tudende ind paa ham . Han saa 251 forfærdelig ud , de blodige Øjne væltede ham frem af Ansigtet , Tungen og Tænderne saas , Musklerne knudede sig i Krampe paa hans Krop . Lee slog ham mellem Øjnene . Lee sprang som en Danser rundt om den vanvittige Jætte . Lees Øjne sigtede ufravendt paa disse vridende Fangarme , som vilde kvæle Livet ud af ham , hvis de fik ham fat , denne laadne Favn der gik som en Bælg af gal Længsel efter at slutte ham til sig og knuse ham . Han agtede paa de knoglede Fødder , hvis Tæer rejste sig af Lyst til at træde i hans Indvolde , han havde sin Opmærksomhed henvendt paa de blottede , fraadende Tænder , der kun ønskede at mødes i hans Strube . Han slog ham paa Kæben . Han voltigerede rundt om ham , slog ham i det drivende Ansigt . Mason ringede . Evanston blev ved at søge omkring efter Lee , nu ganske langsomt og stønnende som en Idiot . Tungen hang ham ud af Munden , og han sank i Knæene , vadede anstrængt rundt . Krampen der trak Kødet i store Knuder paa hans Ryg lammede ham , og se kunde han ikke mere . Aandedrættet var yderst kort og støjende , han nøs og græd og malede Tænderne sammen . Og stadig søger han rundt , søger og søger i Luften med de senede Kvæler - arme og vader afsted , falder og rejser sig og stavrer afsted 252 igen , sagte tudende og med alle Børster rejst . Lee gik omkring foran ham uden at slaa mere men med Øjnene stift rettede paa Uhyrets ledende Hænder . Mason ringede baade to og tre Gange , slog saa op med Haanden : Dette her er ingen Kamp , raabte han . Manden er skør . Tag fat paa ham og bind ham ! Jeg erklærer Kampen for endt og uafgjort . Der blev hysset og protesteret . De der havde deres Penge staaende paa Lee vilde have ham erklæret for den Vindende . Men Mason rejste sin Kommandostemme og slog fast , at da Ingen af de Kæmpende havde opgivet eller forsyndet sig grovere mod Reglerne eller var bleven „talt ud " , saa var der heller ingen der havde tabt . Færdig . Væddemaalene maatte altsaa gaa tilbage . Tangen blev bundet og lagt tilside . En hel Del Folk traadte frem og udbad sig Tilladelse til at veksle Haandtryk med Hr Lee ; mellem dem var der flere Avisdrenge , Purke paa 8 — 10 Aar . De sagde at de ikke vilde glemme ham . Lee dyppede sit Hoved i en Spand Vand og begyndte at klæde sig paa ; han var svimmel og temmelig uklar . Han havde ikke tænkt paa andet end paa at staa sig . Nu huskede han paa Madame D ' Ora og saa sig hastigt om efter hende . Men alle Kvinder havde 253 naturligvis forladt Laboratoriet for længe siden . Der var Ingen at se af Kredsens Medlemmer ; de var listet af da det begyndte at trække op til Hudafskrabninger . 250 XV . Edmund Hall gik med Madame D ' Ora ned ad alle Husets uendelige Trapper ; Elevatoren havde de glemt . Fulgte Hr Mc Carthy dem et Stykke ned som en Skrue uden Ende af taabelig Snak ? Hall stod stille et Sted og fjærnede med skærende Høflighed et Menneske , der snakkede , fra sit Ærme , var det den lille Metodist ? Nogen satte en Hat paa Halls Hoved . De blev alene og kom ned paa Gaden i det hvasse Dagslys . Menneskestrømmen slog straks ublidt sammen om dem . Det var en Hverdag i al sin brutale Sædvanlighed . Alle Folk var uforandrede , ligegyldige , intetanende — men hvilken gennemtrængende Beviskraft laa der ikke i selve det at de var ! Ikke et eller to Undere men Titusinder af billige , nogenlunde ensklædte og noget nær ens beskæftigede Personer , der flyttede deres Rumfang om imellem hverandre ! Det dulmede at Enkelte vendte sig og saa efter de to , det rørte Hall , at nogens Øjne endnu stødte imod ham . Han blev roligere , hans Bevidsthed begyndte at arbejde igen . Han saa til Leontine , der gik et 255 Par Skridt fra ham ved hans Side . I gamle Dage plejede hun at skubbe naar de gik sammen , og det havde han i Aarevis baaret Nag til hende for uden nogensinde at kunne sige hende det . Nu kom hun ham ikke for nær mere , hvorfor var det ? Var hun endelig ogsaa bleven hudløs nok til at skaane andres Ensomhed ? Herregud ja . Der gik hun og saa ud i sit stakkels forkullede Ansigt som om Alverdens hvinende Skaar havde klippet og sønderslidt hendes store syngende Hjærte . Nu var der kun een Ting der var godt for hende : Hvile . De talte ikke et Ord sammen . Hall handlede i en Art Aandsfraværelse ; en Gang imellem vidste han hvad han havde foretaget sig . Men hans Ydre saa meget fattet ud , og han bar sig i alle Ting fuldkommen fornuftigt ad . De fulgtes hen til den Mand hos hvem Hall havde sit Automobil staaende , og kort efter kørte de i sindigt Tempo over Brooklynbroen . Madame D ' Ora sad paa Halls venstre Haand med et Tæppe over sig og en Læderhue paa det hvide Haar . Hun saa ud til at være lidt syg ; de hvis Øjne faldt paa hende kunde tro hun var ængstelig ved at køre . Da de var kommen gennem de befærdede Gader i Brooklyn , satte Hall Farten op , og de kørte ud ad Landet til . Et langt Stykke jog de med alle Maskinens 25 Hestekræfter frie ; den voldsomme 256 Fart , Lufttrækket og Afkølingen gjorde dem begge godt . Det var ved Femtiden da de naaede ud til Stranden paa den anden Side af Long Island , der hvor de havde været en Gang før for nogle Maaneder siden . Leontine saa smilende paa Edmund , idet han stansede Vognen , hun blev glad over at han havde ført hende herud , hun kendte Stedet . De satte sig ned i Græsset paa den lave Strand , hvor smaa klare og dovne Søer løb ind . Der var tre - fire Dampere i Horisonten . Uden at nøle tog Hall Leontines Arm og viklede Lommetørklædet af den . Blodet var størknet i Saaret . Og mens han nu saa ufravendt paa det ophovnede og levrede Saar fortalte han ganske jævnt hvad der var det værste . Det gav kun et lille Ryk i Leontine , da hun hørte hun var dødeligt smittet . Hendes Øjne blev uklare , og hun rødmede helt ned paa Halsen , men hun smilede : Det gør ikke noget , Edmund , sagde hun paa sin ærlige Maade . At leve var jo det samme for hende som at haabe . Selv nu . Det er vel ikke saa slemt . Jeg faar altsaa Hundegalskab . Men det kommer jo ikke lige med det samme , vel ? Det kan vare Maaneder eller Dage — det kan ogsaa bryde ud paa faa Timer . Jeg er bange . . . Det gør ikke noget , paastod hun med en Mine som om hun ejede Alverdens Rigdomme . Jeg var død i Dag alligevel , Edmund . Hvad mener du ? Hun smaanikkede i et hemmelighedsfuldt Lune . Jeg havde druknet mig i Aften alligevel . Hun drejede Ansigtet og saa fornøjet paa ham . Hendes blaa Øjne lo i deres Grave . Hvorfor havde du druknet dig , Leontine ? Aa ! Hun slog letsindigt op med Hovedet . Hun strøg Kasketten af ham og løb med sine Fingre gennem hans Haar , der var næsten hvidt . Hun var saa tilfreds . Hvorfor . Jeg kunde have mange Grunde . Jeg vilde over paa den anden Side naturligvis . Tror du ikke det vilde interesseret dig , hvis jeg var kommen frem ved Seancerne som Aand ? Men nu . . . Han krympede sine Øjne sammen som for et gloende Jærn . Er du ked af at jeg greb Mirjam ? spurgte hun hurtigt . Jeg kunde ikke lade være , Edmund . Jeg blev saa jaloux . Men tror du ikke det var godt jeg gjorde det alligevel ? Ellers havde de vel faaet dig lokket til at tage Livet af dig . Jeg er nu sikker paa han stod derinde parat til at kvæle dig . Men skal vi lade være at snakke om det ? Nu er det jo forbi altsammen . 258 Ja . Ja det er . Lidt efter spurgte Hall : Hvad skal vi nu ? Det ved jeg skam ikke , svarede hun leende . Du plejer at have Drikkevarer i din Vogn , synes du ikke vi skulde nyde noget ? Vi har jo god Tid . Jeg behøver ikke at drukne mig , da jeg dør alligevel , og du har Ingen at længes efter , lad os saa have det rart . Hun rystede sit falmede Hoved , saa med Lyst til de smaa magelige Bølger . Den ene Arm laa lam i hendes Skød . Hall rejste sig og hentede en Flaske Rhinskvin i Vognen . Den er varm , udbrød hun beklagende , da hun havde drukket . De sad længe tavse . Leontine , sagde Hall grundende og med stor Anstrængelse , Leontine , det var alligevel i Haab om at træffe dig at jeg rejste til Evropa nu i Foraaret . . . Var det det , kære Edmund ! Ja . Nu ved jeg det . Men jeg vidste det ikke den Gang . Jeg gik og græmmede mig i London . Gik du omkring der hvor vi havde boet ? Ja jeg gjorde . Edmund , hvorfor vilde du tage Livet af dig den Dag paa Skibet ? Jeg har aldrig turdet spørge dig derom . 259 Var det ogsaa fordi du elskede mig ? Nej Leontine , svarede han langsomt . Jeg var nervøs og overanstrængt . . . ja . . . jo . Han grundede længe , ganske fredelig i Trækkene . Pludselig var det som om noget gik op for ham , han saa livligt paa hende : Du , jeg har altid været Selvmorder . Og det har i Grunden været af Livslyst — Utaalmodighed , Utaalmodighed ! Livet er saa kort . Jeg har brændt mig op af Længsel efter at besidde mere end min Part , og det kostede mig kun min Tid . Jeg begyndte i Gaar , og i Dag er jeg en gammel Mand . Jeg gjorde et Stykke Arbejde i mit Liv , ikke mere end et , og det tog mig atten Aar . Det var en Tanke jeg fik en Morgenstund i en Brøkdel af et Nu . Aa , det har sortnet mig for Øjnene af Skræk hver eneste Dag . Mange Gange har jeg troet , at jeg var død , siden det hele alligevel ikke er andet end en Tur opad Bakke og ned igen paa den anden Side . Hvad Forskel er der paa Newton og mig , fordi han er død ? Hvorfor er min Tilværelse mere virkelig end hans , da det jo dog er uvæsenligt at jeg er født efter ham og at jeg endnu ikke er død . Det var hvad jeg følte . Ingen Tid ! Jeg forsmaaede den cadeau af tredive Jordomløb . Ja , og saa var jeg ulykkeligt forelsket i dig , 260 Leontine . Var du dog det ! lo hun mildt . Hun gav sig et Blik af hellig Undren : Monsieur rejser til Evropa for at opsøge sin tabte Elskede , og da det er lykkedes ham at undgaa hende der , tager han tilbage og frelses kun fra at dø ved samme Elskedes meget betimelige Tilsynekomst . Monsieur forsoner sig smukt med sin eneste Ven i samme Nu som hans mærkværdige Hjærte flyver ombord i en skøn armenisk Pige — nej i Skyggen af en Armenierpige . . . Edmund ! Han bøjede stumt sit Hoved , sad længe som om han ventede et Hug . De har narret os , sagde Leontine tørt noget efter . De har jaget os og indhentet os . Hun tømte sit Glas , rykkede Græsstraa op . Siden bemærkede hun : Gud ved om du nogensinde saa andet end at hun var nøgen ! Jaja . Det er vel det der skal undskylde dig . Jeg faar trøste mig med at du i alt Fald elskede . Jeg tror i Grunden det er mig du hele Tiden har brudt dig om , Edmund . Men jeg var jo ved at begynde at blive en gammel Pige . Jeg ved godt jeg plagede dig , ved Gentagelser , ved Kynismer jeg havde samlet op rundt omkring , ved at feje dine Nerver , ved ikke at forstaa dig . Men . . . 257 Hun sukkede som om Alt , Alt nu var tømt ud af hende . Han saa ikke op . Vandet plaskede roligt imod Strandbredden . Det var saadan en almindelig Dag . Græsset stod med brændte Pletter efter Sommerens Tørke , men deri var der ikke noget mærkeligt . Himlen var uden Skyer . Havets blaagrønne Flade fortonede sig imod Horisonten hverken længere borte eller nærmere end ellers . Det var det en Gang for alle velkendte Vand , der bølger ens hvad enten man befarer det paa Lystsejllads , eller skibbrudne Matroser trækker Lod paa Tofterne om hvem af dem der skal slagtes til Spise for de øvrige . Edmund og Leontine havde tiet længe . Hun sad og holdt paa sin værkende Arm . Hun begyndte at tale med sig selv , først hviskende men lidt efter lidt højt : Saa faar jeg altsaa Hundegalskab . Det er det samme som om en gal Hund er sprunget op og har bidt mig , en Hund der ellers logrer og er god . Men den har faaet det af en anden og kan ikke gøre for det . Den mener rimeligvis at den bliver af med det ved at bide hele Verden . Det begynder med . . . hvordan begynder det , Edmund ? Han svarede ikke . Aa , det begynder med at jeg bliver saa tørstig . . . jeg er tørstig Edmund ! 261 Han fyldte hendes Glas , men hun drak ikke , hun stirrede frem for sig , rystede sine Øren . Jeg faar Vandskræk , hviskede hun . Det er det mærkeligste . Pludselig lagde hun sig ned paa Hænder og Knæ . Og jeg tror jo jeg er en Hund , jeg begynder at løbe uroligt omkring . . . Leontine ! raabte han angst . Hun smilede til ham , kærligt men med lidt fordrejede Træk , hun blev liggende og tænkte sig om . Saa krøb hun lidt frem , vendte Hovedet og saa paa ham : Jeg skal bare prøve det . Jeg er bange for Vand jo , jeg kan ikke taale at se Vand . . . Hun krummede sig i sin stærke Ryg og gjorde et Spring paa alle fire bort fra Vandet . Begge hendes Knæ brast med et Ritch igennem den tynde Kjole , og i samme Nu fik hun et panisk Blik og sprang igen . Hun trak Hovedet ned mellem Armene , stirrede paa Edmund : Vuf ! gøede hun . Vuf ! Leontine , kom dog her ! Hun gjorde et Sæt baglængs : Vuf ! Va , va ! Hrrrr .... Hun trak sig nærmere : Rrrrr . . . Leontine ! Da strakte hun Struben , og idet hele hendes Ansigt blev lighvidt , brød hun ud i en lang jammerfuld Tuden , 263 der snart blev mere vild , hun kastede sig omkring og løb et Stykke bort , rystede Hovedet og blev staaende stiv paa alle fire . A — aa ! Huh ! Aa — huh ! Hun fik Øje paa Automobilet og løb ind paa et af Hjulene , slog sine Tænder i Gummiringen og ruskede deri , saa hele Vognen dirrede , blev hængende derved , knurrende . Hendes Haar gik op , og den hvide Manke flød hende om Hovedet . Da vilde Hall gribe hende og tale hende til Fornuft , men hun satte et vanvittigt Blik op paa ham og sprang væk mellem hans Hænder ; hun løb et lille Stykke og kastede sig saa med et klagende Hyl plat ned i Græsset , borede Ansigtet ned mod Jorden . Da Hall kom og løftede i hende , gjorde hun ingen Modstand men vendte sig om selv . Øjnene saa fornuftigt op . Den vidt opspærrede Mund var fuld af Jord og Smaasten . Han hjalp hende op i siddende Stilling , og hun spyttede Mulden ud , tørrede sig , lagde sig saa ned igen og hvilede . De tav . Endelig rejste hun sig paa Knæ og saa smilende til Hall . Jeg vilde prøve det , stammede hun . Hun sad lidt , gravede saa pludselig Fingrene ned i Grønsværet og puttede igen Græs og Jord i Munden , knasede til med Tænderne . 262 Nej , bad han . Nej Leontine . . . Hun spyttede det tøvende ud . Det smager godt , sagde hun og nikkede overbevisende til ham . Jeg har forresten længe ædt alle mulige Ting , Kul og Aske , det er vel fordi jeg skal have et Barn jeg vilde ikke fortalt det , Edmund . . . . Skal du have et Barn ? Ja , Edmund . Jeg skal have vor lille Søn . Men nu bliver det jo ikke til noget . Han sank sammen foran hende , han lagde sig ned . Da han blev ved ikke at røre sig , tog hun hans Hoved og lagde det i sit Skød . Hun sad og saa ned paa hans aabne Øjne , der stirrede et eller andet Steds hen . Hvorfor græder du ikke ? spurgte hun med en uhyggelig Stemme , og da han ikke rørte sig , kom Graaden over hende selv som et Rusk , hun græd bitterligt med alt sit hvide Haar hængende ned fra det sunkne Hoved . Aa , hulker hun og kaster Ansigtet i Vejret . Jeg er ulykkelig ! Pludselig holder hun op at græde og sidder og tænker sig om . Jeg kommer ikke til at føde min Dreng , hvisker hun . Nej jeg gør ikke . Jeg havde endda saadan glædet mig til at lide og skrige naar jeg fik min lille Søn . Jeg havde glædet mig til at se ham stolpre paa smaa Ben og køre med ham i 265 Parken , og . . . Hendes Stemme tabte sig , hun talte hviskende til sig selv . Hun var saa træt og udslidt at hun næppe havde Kræfter til at forme Ordene . Omsider tav hun . En Tid efter begyndte hun at ryste . Hun strøg hastigt Edmund over Haaret . Det kommer igen , hviskede hun . Jeg bliver saa sær . Vuf ! Hun betvang sig med Møje , lukkede Munden fast i , men det stødte hende i Brystet . Hun forsøgte at le , men Latteren blev til en brusten Rallen . Hun rystede af Kulde . Og da hun ikke kunde faa Luft , brød hun ud i en bitter og anstrængt Gøen : Aa — uf ! Hav , hav ! Huf ! Edmund rejste sig og stod og saa paa hende . Hendes Øjne var i Færd med at blive forvildede . Hun lagde sig ned paa Hænderne , græd tørt og besværligt . Kan ikke gøre for det , Edmund . Jeg tror slet ikke jeg fejler noget , men jeg er saa elendig . Jeg kan ikke nære mit Hjærte . Hun snappede endnu et Par Gange efter Vejret , syntes saa at opgive det og blev liggende med et kort svigtende Aandedræt . Vil du dø ? spurgte han . Ja . 264 Hun rejste sig med en Sanglyd , sad paa Knæene og saa glad paa ham . Ja Tak , Edmund . Han gik hen til Vognen og søgte i Kurvmagasinerne , der hang udenpaa den , fandt et Geværetui og tog Delene af en Doublet ud , som han satte sammen . Løbene gav en Klang som i Søvne . Han stak to Patroner i . Leontine sad paa sine Knæ i Græsset og saa paa ham . Skyd mig ikke i Maven , bad hun . Skyd mig i mit Hjærte . Luk Øjnene , sagde han koldt . Hun lukkede Øjnene og lagde Ansigtet smilende tilbage . Han skød hende paa kort Afstand i venstre Side af Brystet . Haglladningen gik tværs igennem hende , hun døde øjeblikkeligt , laa i en Hob der sitrede lidt og rystede sammen , til den laa stille . Det hvide Haar skjulte Ansigtet . Edmund aabnede Geværet og tog de rygende Hylstre ud , han havde ikke tænkt paa at løsne mere end det ene Skud , men de var affyret begge to . Han ladede igen , prøvede om han kunde naa Aftrækkerne naar han holdt Løbene mod Hovedet og fandt at det bedst lod sig gøre ved at rette Bøssen op under Hagen . Imidlertid kom han til at se paa Leontine . En purpurrød Blodstrøm skød sig ud under hende og listede som en stor levende Orm frem i Græsset . Av ! tænkte han og saa op over Himlen , saa sig om i det rædselsfulde øde Rum . Han bøjedesig og forsøgte at løfte Leontine for at bringe hende i Ly . 267 Han kunde ikke lade hende blive liggende under aaben Himmel . Hun var altfor tung for hans Kræfter , men han løftede hende tilsidst og fik hende lagt op i Automobilet . Han satte sig , slog et Greb ned . Og Maskinen gik med fuld Kraft baglængs , snurrede rundt og fik Overbalance paa Brinken , væltede og blev liggende med Baghjulene susende rundt i Luften ! Hall blev kastet voldsomt til Jorden men kom ikke i Klemme under Vognen . Efter at have ligget besvimet nogle Minutter rejste han sig og saa sig om uden at vide hvor han var . Langt borte øjnede han beboede Steder og begyndte at slæbe sig frem for at komme derhen . 266 XVI . Mason fandt ham i det ubeboede Hus ude paa Long Island siddende paa en Kasse i den tomme Stue . Det var i Mørkningen . Hall vidste ikke hvordan han var kommen der og hvilket Instinkt der havde ført ham derhen . I et af de Øjeblikke hvor han ligesom identificerede sig med sig selv og oversaa lidt af hvad han sidst havde foretaget sig , mindedes han at have brændt sig paa Nælderne i Haven da han gik ind . Forresten var han ganske klar . Hukommelsen virkede kun med lange Mellemrum og brudstykkevis , men hans abstrakte Indbildningskraft var livligere end sædvanligt , næsten af visionær Styrke . Han stod i et af de rudeløse Vinduer da Solen gik ned , optaget af en pinefuld Trang til at huske , til at blive sig bevidst , hvad han var her for og hvad der nu mere skulde ske . Staaende der saa han Solkuglen hænge fri og rund bag den tykke Luft over New York . Den blændede ikke , man kunde blive ved at se paa den og overbevise sig om hvor den var skøn , hvor det var 269 en vidunderlig stor og mægtig Klode , og hvor den var langt , uhyre langt borte . Hall følte hvor han elskede den , nu da det var forsent . Han begreb hvad det vilde sige at han var født under et nordligt Himmelstrøg . Lidt efter indsaa han som Resultatet af en ubevidst Tankegang , at den stakkels Sandhed han havde betalt med sit Liv den var af ingen Værdi da den dog nu døde med ham . Denne Tanke angreb ham som en kvalfuld Erfaring , og i næste Nu sagde han til sig selv at den jo kun var en indre gold Blomstren af sørgelige Ting , der var hændt ham , som han ikke kunde huske . Av ! hviskede han hen for sig . Han gik bort fra Vinduet klar og øde i sin Sjæl , kun levende forsaavidt som han følte en fysisk Forundring , en eneste skingrende Smærte . Han satte sig ned paa den gamle Pakkasse . Og Mørket og Stilheden faldt paa . En Sværm Fluer kastede sig ind ad Vinduerne . Da Mason viste sig , gjorde Hall et desperat Forsøg paa at rive sig i Halsaaren med en Glassplint . Mason fløj paa ham som en Bulldog og slog ham til Jorden . Hall fik kun bibragt sig selv en ufarlig Rift . Nej , min Herre , nej , nej , mumlede Mason stærkt berørt , mens han stablede Hall paa Benene igen . Nej , 270 den gaar sgu ' nte ! Hall gav ikke en Lyd fra sig . Han stod paa sine svigtende Ben og holdt sig oppe saa godt han kunde . Jeg vidste jo hvor jeg skulde finde Dem , sagde Mason i en fortrolig Tone , uden Spor at Personligheder . Kom saa med Hænderne , Hall ! Hall rakte sin højre Haand frem og forsøgte ogsaa at faa den venstre op , men den blev hængende ved hans Side . Mason greb efter den , følte hurtigt op over Armen til Albuen : Mand , De har jo knækket venstre Overarm ! Jesus Christ , saa skal vi vel have Dem paa Hospitalet ! Hvordan har De nu baaret Dem ad med det ? Tss , tss ! Naa ja kom nu her og faa Jærnene paa , og lad os saa komme afsted til Byen , her er jo ikke mere at kigge efter . Vi skal snakkes ved oppe paa Laboratoriet . Der er meget at ordne . Mason smækkede Haandjærnene paa og puffede Hall foran sig til Døren . Inden han gik saa han sig om i den mørknende Stue for om der skulde være Ting at mærke sig . Men der var intet paafaldende at se i de to tomme forfaldne Stuer ; Noget Smørrebrødspapir som han vidste havde ligget strøet paa Gulvet var bleven samlet sammen og lagt paa Pakkassen , rimeligvis af Hall . Der stod ogsaa en tom Champagneflaske . Nu forsigtig med den Arm ! bad Mason indstændigt . Vi skal have Bud efter en Læge og have den sat sammen saasnart vi kommer hjem . Han tog Halls højre Arm og førte ham ud at Huset , gik op mod Sporvognslinjen med ham . De er nok rakket godt af , kan jeg mærke , sagde han elskværdigt . Ja nu skal vi køre . Sporvognen der kom i Tusmørket var oplyst . De satte sig paa det forreste Sæde , og Mason lagde straks sin Støvfrakke over Halls Arme for at han ikke skulde gøre Opsigt . Hall saa sig om i den elektrisk belyste Vogn . Er der noget i Vejen for at jeg kan sove ? spurgte han og vendte Øjnene aandsfraværende mod Mason . Hvis De kan saa tag Dem endelig en Lur ! Hall lænede sig op i Hjørnet og faldt stønnende hen . Han sank lidt efter forover , Mason lyttede uroligt til ham , men han sov naturlig og fast . I Brooklyn maatte Mason vække ham og bringe ham over i en anden Vogn , han sovnede straks igen og sov trygt til de var i New York . Da de steg ned ad Trapperne fra Broen var Halls Gang nogenlunde fast , og han var klar . Og nu mærkede han sine legemlige Smærter . Saasnart de kom op paa Laboratoriet — Mason havde Nøgle baade til Portalen og til Halls Entrédør — skruede Mason det elektriske Lys op og gik til Telefonen for at faa en Læge fat . Hall 272 satte sig paa en Stol med sine lænkede Hænder foran sig . Laboratoriet lignede et Auktionslokale , alt var slængt hulter til bulter imellem hinanden ; Apparater , Bøger og Papirer laa nedtraadt paa Gulvel mellem Støv og Snavs fra Gaden . Da Hall saa , at Mason var beskæftiget , lod han sine Øjne falde i ; han sad ret op og ned paa Stolen og sov da Mason igen talte til ham . Naa Hall — De har et godt Sovehjærte — lad os saa begynde at snakke om det . Nu kommer Lægen snart . Jeg vilde Fandens gærne om vi kunde naa at rejse hjem med første Cunard Baad . Se her har jeg jo Tasken ! Jeg siger Dem , det var morsomt for mig at faa Fingre i den , det var et af de lykkelige Øjeblikke en Opdager kan have ... ved De hvilke Følelser en Ingeniør maa nyde naar han borer en Tunnel fra to Sider i et Bjærg , og de to Kanaler saa mødes i Midten uden . en Tommes Afvigelse ? Det var hvad jeg fornam da jeg aabnede Tasken her . De havde jo ladet Deres dirkefri Skab staa gabende aabent , min kære Professor ! Læg Mærke til at jeg tog fire Vidner paa at Tasken var urørt og uaabnet af mig før jeg tog den ud . . . Mason slillede Tasken paa en Stol og aabnede den . Han var i et ypperligt Humør . 271 Se her er jo Haanden ! næsten sang han . Og frem af Tasken halede han noget der lignede Mumien af et eller andet mindre Pattedyr . Han holdt Genstanden op med en Forsigtighed som kunde det være en kostbar Relikvi . Det var en indskrumpet Menneskehaand omvundet med langt brunt Kvindehaar . Mason viklede noget af Haaret tilside . Ringen er all right , sagde han . Og han sugede Luften ind ved sine Tænder af Tilfredshed . Og her er Sparekassebogen ! Han lukkede det lille Papbind op og læste paa første Blad : Frøken Elly Johnson , Stamfordstreet . Han saa paa Hall med det mest levende Udtryk for Forskerglæde : Og De har myrdet hende ! Næ , jeg har ikke , sagde Hall og rystede paa Hovedet . Hvadbehager ? spurgte Mason opfarende . Hør nu ... vi skal vel ikke begynde forfra igen ? Jeg troede De var en dannet Mand . Jeg ventede ikke De var et almindeligt Tugthuslem , som man skal sulte Tilstaaelsen ud af . Hvis saa er , saa mærk Dem hvad jeg siger — De er mør ! De er dømt paa Indicier for længe siden . . . sagde De noget ? Hall tav . Naa , jeg skal jo ingen Bekendelse have af Dem , vedblev Mason i en mildere Tone . Det bliver en Sag 274 mellem Dem og Deres Forhørsdommer naar vi kommer hjem . Jeg har hæftet Dem paa Grundlag af definitivt kompromitterende Bevismateriale forefundet i Deres Besiddelse . Det er hvad jeg har gjort . Ser De dette her — det er den dømmende Haand ! Han holdt Relikvien i Vejret og nikkede med Styrke . Hall stirrede paa Mumiehaanden . Ja De kigger paa den , sagde Mason . Det er sgu kedeligt for Dem . I Deres Sted vilde jeg sat Energi ind paa at blive af med saadant et corpus delicti . De skulde holdt Dem til Sparekassebogen i Stedet for med pervers Smag at samle paa ildelugtende Kirkegaardssager . Hvorfor De iøvrigt har slæbt om med den gamle Sparebog efter at have hævet Pengene paa den forstaar jeg ikke . . . skønt det slet ikke er første Gang i min Praksis at en Forbryder har følt sig uimodstaaeligt fristet til netop at efterlade sig et Spor — saa at sige kilde os i Haanden dermed . Naa , Deres private Motiver er mig jo uvedkommende . . . den Side af Forbrydelsen angaar vel ogsaa nærmest en Sindssygelæge . Lad os putte Tingene ned igen . Hall drog et Suk . Vi bliver nok enige , sagde Mason og saa paa ham med Sympati , mens han lukkede Tasken og stillede den fra sig paa et Sted hvor han hele Tiden kunde se den . Og nu maa vi jo tale om Deres 275 Affærer . Bedriften her ser ud til at være temmelig vidtløftig , den maa jo afstaaes . Jeg ved ikke hvordan De vil forføje med Deres Ejendele . De gør nok bedst i at realisere . Jeg skal gærne give Dem en hjælpende Haand . . . Undskyld ! Det ringede , og Mason gik hen og lukkede op . Det var Lægen . Mason tog Haandjærnene af Hall , og Lægen begyndte i Tavshed at undersøge Armen . Det var et Brud paa Overarmen uden alvorlige Omstændigheder , Lægen lagde paa et Kvarterstid Armen i Skinner og Gibs . Der blev ikke talt et Ord . Hvad er Deres Regning ? spurgte Mason , da Lægen var færdig . 400 Kroner . Værsaagod at kvittere ! Mason lukkede Lægen ud . De bliver os en kostbar Delinkvent , Hall , ytrede han , da han kom tilbage . Efter et løst Overslag staar De allerede den engelske Stat i det meste af titusind Kroner . Jeg har hvad mig angaar kostet godt fire Tusind paa Deres Sag — hvoraf jeg selvfølgelig faar Størsteparten refunderet . Saa har det ogsaa været det smukkeste Stykke Arbejde jeg nogensinde har gjort . Synes De ikke , naar De ser bort fra Deres egen temmelig gnavne Andel i Affæren , at jeg staar fint ? Hvad ? Af en Mand der begyndte som Forældreløs i 276 Whitechapel ? Jeg samlede Hestepærer som Dreng , Hall . De kan sige jeg har haft Held med mig . . . hvad er Held ? Hvad er Held ? Nægter De , at jeg staar fint ? Jeg synes Fanden gale mig De skulde bøje Dem for en Kendsgærning . Hall saa venligt paa Mason , han vilde saa gærne anerkende ham . Nu kan De blive siddende uden Jærnene , foreløbigt , sagde Mason . De maa vel ogsaa tænke paa at faa ordnet Deres Sager . Apropos — jeg fandt nogle Papirer i Etagen nedenunder som jeg tror er Deres . — Hør De har sgu været Genstand for en grov Mystifikation , Professor ! Denne Evanston har sejlet Dem lige nær nok til Vinden , synes jeg . Hans sidste Spøg var nu ikke til at staa for — Aa Død og Helvedes Pine ! At han sendte forklædte Personer op gennem Hullet , at han underholdt os med en Kinematograf — det kunde være snildt fundet paa ... jeg troede sgu længe Komedien var ægte ! — men at han selv toner frem og giver den som afdød Vildmand , som Jingo , det anser jeg for en nyopfunden og ubetalelig Spas . . . Jesus Christ ! Der melder jeg mig som Abonnent ! Har De forresten ikke selv opfundet Kinematografen , Professor ? I alt Fald bidraget til dens Opfindelse ? 273 Hall nikkede med slukte Øjne . Mason brast i en Skoggerlatter . Det gør sgu ikke Spasen daarligere ! Hvup ! Han rejste et Indianerhyl imod Loftet , knaldede sig paa Laaret , gik rundt om sig selv af Grin . Godt , Hr Hall , sagde han da han havde faaet grint af , nu skal jeg sige Dem noget . De ser daarligt . Jeg har aldrig haft en Klient , om jeg saa maa kalde Dem , der var nemmere at følge . De kan jo forstaa at De ikke har gjort mange Skridt her i New York uden at jeg har været enten foran eller bagved Dem , men De saa sgu ikke bedre med Facaden end med Bagpartiet , nej Gu om De gjorde . At De altsaa ikke har opdaget det Juks man har drevet med Dem er til at fatte , tilmed da det var saa godt lavet , at det narrede en Rotte som mig . Jeg vil slet ikke snakke om de andre Lemmer , Kredsen , De havde samlet sammen . Imidlertid er jeg ked af det paa Deres Vegne , for jeg anser Dem for en Videnskabsdyrker af prima Beskaffenhed , og den Art Vildfarelser kunde nemt skade Deres Ry . Jeg har læst Deres Afhandlinger om Kriminalspørgsmaal med Udbytte — Evanston gjorde mig opmærksom paa dem — og det skal vi snakke om ! Hvad jeg først vil bemærke er : Velærværdige Hr Evanston havde et lumsk Spil i Gang ! Hvis han kom mine Sager ved , skulde jeg trække ham frem . Det gør han nu ikke , og en Ting ad Gangen ! Ser De jeg krøb jo ned for at 278 kigge efter hvad Gavtyven havde dernede , og der finder jeg et helt Kontorlokale fuldt af Englekostumer og falske Skæg ! Jesus Christ ! De har været mellem to Negle , Professor ! Ved De af at jeg i otte Dage havde lejet Kontoret ligeover Laboratoriet her ? Jo der laa jeg saamænd paa Maven og spejdede ned gennem et Hul i Gulvet , altsaa i Deres Loft ! Men saa fandt jeg Lejlighed til at bestikke en af Lemmerne , en gammel Svend med graat Skæg og Guldbriller . De sidste tre Seancer har jeg holdt hans Plads . Det kostede mig Kroner 75 . Var jeg ikke godt maskeret , var jeg ikke ? Hvad ? Hvad Hall ? Mason stak Hall med en Finger i Siden . Hall for op i Trækninger . Jo De var , erkendte han høfligt . Joh . Maskere mig det kan jeg nu ! Ikke for at rose mig selv , men i den Henseende er jeg noget af et Geni . Det ytrede sig hos mig i en tidlig Alder . Godt , men Evanstons Klæder laa altsaa nedenunder . I Brystlommen var det jeg fandt en Bunke Papirer , som jeg straks tænkte mig var Deres . Dem har han villet hugge , jeg ved ikke af hvad Grund . Jeg saa det var matematiske Papirer med sin . og cos . og kemiske Formler . Her er de . 277 Mason rodede Papirerne op af sin Frakkelomme og rakte dem til Hall . Evanston er stukket af , oplyste Mason . Da han havde faaet sine Høvl og var bleven ædru efter dem igen , lod vi ham løbe . For at have et Øje paa ham lejede jeg en Knægt til at følge ham ; Evanston gik lige til Hovedstationen og tog med et Tog vestpaa , væk fra sin kristelige Butik i Bowery og det hele . Det ser jo ikke rent ud . Men jeg har ikke med ham at gøre . Jeg tænker han har fundet det raadeligst at opslaa sit Telt lidt længere fjærnet fra Civilisationens Centrum , som der staar i Bøgerne . . . Hall sad og stirrede paa sine Papirer . Han rejste sig , saa hen i Retning af Hjørnet hvor hans Ovn plejede at staa . Den var væltet . Vil De have Papirerne brændt ? spurgte Iagttageren Mason . Hall nikkede . Jeg ved ikke hvad det er for Papirer og hvad Værdi de kan have for Dem . Men De gør under de nærværende Omstændigheder sikkert ingen Skade ved at brænde dem . Jeg brænder altid Papirer hvor jeg kan komme til det . — Ovnen er væltet . Men lad mig ! Hall rakte ham Papirbunken , og Mason kastede den op i Luften , saa at Bladene spredtes paa Gulvet . Han samlede dem hurtigt sammen idet han krøllede hver enkelt Blad . Saa satte han en Tændstik til den løse Bunke . Den brændte hurtigt op og 280 efterlod en Kulhob paa Mosaikgulvet . Se det var nu det , sagde Mason og gned sine Hænder . Men der er jo meget mere at ordne . — Jeg havde nu Lyst til at snakke med Dem om de kriminalpsykologiske Skrifter De har udgivet . De har været mig en vigtig Nøgle til Deres Karakter . Evanston gjorde mig som sagt opmærksom paa dem allesammen . De er med i mange Henseender , det vil jeg ikke nægte , men hvad der for mig er det afgørende det er at De i det hele taget har syslet med Tanken om Forbrydere og Forbrydelser ! Ser jeg rigtigt ? Denne stadige Omgang med Forestillinger af trist og skændig Natur , hvad tyder den paa ? tænkte jeg straks . At De gennem iøvrigt talentfulde Slutninger kommer til det Resultat , at Forbryderen i og for sig er ansvarsfri og nærmest at betragte som en utilregnelig Stakkel , en Invalid indenfor Racen , det mærkede jeg mig jo ! Det var naturligvis af Værdi for Dem med Deres dybtskjulte Tilbøjeligheder at afkræfte Loven med et saadant Ræsonnement ! Det ku De li ! De har hemmeligt røbet Dem i Deres Produktion , Hall ! Har jeg Ret ? Vil De indrømme at jeg forstaar at læse , hvad ? Hvad , Hall ? — Jeg er ikke dum . Ud af Deres Bøger dannede jeg mig Billedet af Deres Anelser , Deres allerede Samvittighedsnag . 279 At De har skrevet Bøgerne før De dræbte Elly har jo ikke noget at sige , De er den De er . Og jeg forestiller mig jo , hvordan Deres Hæderlighed og medfødte fine Fornemmelser har ført en Kamp med den dyriske Blodtørst i Deres Natur . Aa det er et enestaaende mærkeligt Tilfælde ! Jeg har fra første Færd haft den rette Traad . Tror De jeg et eneste Øjeblik har lagt Vægt paa Ellys Penge ? Nej her er en Mand , tænkte jeg , om hvem det vilde være Vanvid at tro at han skulde gaa hen og myrde en Pige for hendes stakkels tvivlsomt fortjente Skillingers Skyld . Her har vi at gøre med en moderne Videnskabsmand ! Det var hvad jeg tænkte , Hall . Dette Mord har Karakter af en Vivisektion — det var hvad jeg sagde til en Kollega . Straks . Figura viser at jeg har faaet Ret . Muligvis med en Modifikation ... Edmund Hall . . . Mason havde talt sig i Aande , han bøjede sig frem over Hall og gav sine Ord stærkt Eftertryk : Edmund Hall , De vil uden Hensyn til det latente Selvforsvar i Deres Skrifter , vel endogsaa støttet dertil , blive hængt for Mord ! Eller De vil blive interneret under Henvisning til den formildende Omstændighed der ligger i Begrebet Lystmord . Hall fik en synkende Følelse , han blegnede i Sjælen . Han havde jo gaaet halvt bevidstløs om i London . . . 282 Hr Mason , stammede han , kunde jeg ikke faa en Draabe Whisky . Lidt Whisky . Mason nød ham et halvt Minut . Jo , Hall , sagde han omsider rørt . Jo De skal faa en Whisky . De kan trænge til det ! Vi har jo heroppe , ikke sandt ? Masons Opdagerinstinkt bragte ham snart paa Spor efter Whiskyen . Han skænkede Hall et svingende Glas . Vil De have et Par Stykker Smørrebrød ? spurgte han . Bekendelser blødgjorde altid Mason . Ja Tak . Jeg skal faa noget sendt herop . Hall drak Whiskyen med sin Opmærksomhed saa intenst henvendt derpaa , at han kom til at ligne et Barn . Naa Hall , lad mig saa høre ! Hall saa sanddru op . Det er jo ikke umuligt at jeg kan have oplevet et og andet Æventyr i London , sagde han langsomt . Jeg var paa Grund af Sorger , jeg havde , meget nedtrykt den Gang , muligvis af og til eller i længere Tidsrum ad Gangen utilregnelig . Jeg husker meget godt Stamfordstreet . Det regnede der . Kvinderne gik i Mudderet med deres hullede Sko . Det var i Januar Maaned . . . 283 Mason nikkede alvorligt . Hvad saa mere ? spurgte han dæmpet , da Hall tav . Ja jeg husker ikke mere , sagde Hall og virrede med Hovedet . Jeg husker ikke enhver ydre Bagatel , der hænder mig . Bagatel ! Hall ! Jeg har naturligvis ikke myrdet nogen af de Stakler , sagde Hall og hævede Stemmen . Drikken begyndte at virke . Naada ! Lad os nu være fri ! Det er som jeg siger ikke umuligt at jeg kan have gjort det . Men hvad skulde dog bevæge mig til at slagte et mig ubekendt Menneske ? Altsaa har jeg ikke gjort det . De bruger raa Udtryk , Hr Hall . Slagte ! Gaar De ikke hver Dag forbi Vildthandlerbutiker ? spurgte Hall , hvem Whiskyen tilbagegav noget af hans Væsens Kulde . Har De aldrig set Raadyr hænge paa aaben Gade med Pinde i Maven ? Har De aldrig mødt en Vogn med nøgne Svinekroppe , hvad Hr Mason , Lig af Svin med Blodvand i Øjnene ? De agter dog vel ikke at drage en Sammenligning mellem Dyr , man lever af , og saa Deres egen forfærdelige Bloddaad ? Er De ganske forrykt ? 281 Jeg er ikke forrykt . Men De har ingen Sympati for Svin , Hr Mason . Det er Deres Fejl . Det skader Deres Logik . Nu ingen Uartigheder ! Er De næsvis ! Jeg troede ikke jeg behøvede at behandle Dem som Fange ! Frem med Fingrene ! Hall smilede , da Mason smækkede Haandjærnene paa ham . Mason fortrød det men tog dem dog ikke af straks . Lidt efter mens de igen talte gjorde han det . Er det ikke mindre konsekvent af Dem at blive fornærmet over de kyniske Udtryk jeg bruger ? sagde Hall spøgende . Det bekræfter Dem jo kun i Deres Overbevisning om at jeg er en Ugærningsmand . Jeg billiger ikke Deres Ugærning , selv om jeg tror De har begaaet den . Rigtig sluttet , Mason ! Aa , De er kær ! sang Mason og lagde Hovedet paa Skakke . Skal jeg nu have Godtkryds i Karakter af min Arrestant ! Men til Sagen . De er dristig nok til at fralægge Dem Mordet tiltrods for alt hvad jeg har samlet imod Dem . Bevis De mig saa en Gang , at De ikke har begaaet det . Op med Deres Alibi ! Hall lod Hovedet falde . Jeg har ingen Alibi . Jeg drømmer med lige saa stor Virkelighedskraft som jeg oplever . Og jeg kan Ingenting huske . Det er muligt at jeg har begaaet Deres Mord . Men vil De have mig til at tilstaa 285 Handlinger , jeg ikke husker en Smule af ? Det vil jeg ikke forlange , sagde Mason tilfredsstillet . En lille Draabe mere , Hr Hall ? Nu skal jeg telefonere efter Smørrebrødet . Hall drak og blev siddende længe , mere og mere tankefuld i sit syge Ansigt . Det var som om det andet Glas skabte andre Stemninger i ham . Jeg kunde begaa enhver Forbrydelse , sagde han stilfærdigt . Kunde De det ? Ja . Af to Grunde . Fordi min Fantasi lykkeligvis i Almindelighed fører mig over Hovedet paa Mængden . Min Lov er de menneskelige Instinkter i Udspring . Jeg kender Intet i sig selv forbudt . Og saa fordi jeg altid har haft i Baghaanden at jeg vilde dø . Naa saa , sagde Mason . Ja vi skal nok forhindre Dem i det . Hall grundede dybere . Han sad og følte den indre Umulighed af at leve , der havde bredt sig i ham og nu var modnet . Jeg er skyldig , sagde han . Mason nikkede . Nu skar den jo godt . Han tog et Par Dansetrin paa Gulvet . Jeg er skyldig , sagde Hall og saa frem for sig . Hans Øjne var sprunget op at bløde , de havde faaet et forfærdeligt seende Blik . Jeg har ikke haft Selvopholdelsesdrift , det er i alt Fald et Mord . 286 Jeg faldt i Tanker paa Vejen , det er ikke lovmedholdeligt . Det er culpa . Jeg satte det Kvindelige i min Natur til , Urtaagen og den levende Uvidenhed , idet jeg stred for Klarhed . Mine Sanser slap Virkeligheden mens jeg søgte Forfinelse . Jeg fik Ingenting for det . Man sparkede mig i Maven mens jeg stod ubeskyttet og navigerede og saa op efter Stjærnerne . . . Naah — Jorden bliver nok i sin Route alligevel , bemærkede Mason trøstende . Han lyttede interesseret efter mere . Men Hall tav . Lidt efter ringede det paa . Det var et Bud fra Kafeen nedenunder med Smørrebrødet . Hall begyndte at spise , sad og saa tyggende frem for sig med de røde forkomne Øjne som en Skibbrudden der har udstaaet Nød paa Havet . Mason plejede ham med Venlighed , hentede et Glas Vand til ham og gav ham mere Mad . Selv spiste han en Sandwich med Ost . Tag nu en Cigar , sagde han , da Hall havde afspist . Hall takkede og fik ved Masons Hjælp Ild paa Cigaren . Den smagte ham godt , han saa efter Røgen og slikkede sig behageligt om sin forgræmmede Mund . Mason klappede ham paa Skuldren . De maa ikke røre ved mig , bad Hall . For saa kommer jeg til at græde . Mason fikserede ham undrende . Han gav ham en Pavse . Men skaane ham kunde han jo ikke . 287 Naa Hall , skal vi saa igen ? Det var det vi kom fra — De sagde at De gik om i London uden at vide hvad De tog Dem for . De kan altsaa slet Ingenting huske ? Mindes De heller ikke den Gang vi tog Livtag paa Banegaarden i Paris ? Da slog De sgu mandeligt fra Dem , jeg kunde ikke holde Dem . De maa jo have Kræfter . Mason følte paa Halls højre Overarm . Ja nu er det sgu ikke meget man faar i Haanden ! Men den Aften var De stærk som en Graabjørn . Er der ikke ogsaa noget om at Folk faar overmenneskelige Kræfter i sindssyg Tilstand ? Jeg havde jo fulgt Deres Spor lige dertil , Hall ; det var lidt jeg havde at holde mig til , men jeg fandt Dem . Og saa slap De mig af Hænderne ! Da var jeg gnaven . Men saa fandt jeg jo Sporet igen paa „Bacharach " . Husker De ikke noget om det Opløb paa Gare du Nord ? Hall rystede paa Hovedet . Da fandt jeg dog den franske Avis med Notitsen derom ude i den forladte Farm , hvor De havde været uforsigtig nok til at smide den fra Dem . Der havde De ogsaa smidt Daily News med Artiklen om Mordet . Se det er jo et gammelt Forbrydertræk at De havde gaaet og gemt paa de Aviser ! Nogen durkdreven Gavtyv er De nu ikke 288 hvilket jeg da heller aldrig har anset Dem for . De er om jeg saa maa sige en — Gentleman , der har drevet en farlig Sport . — Nu Deres mørke Briller , det var den aller elementæreste Fejl De kunde begaa ! De kan stole paa , at De var den første jeg mærkede mig ombord paa „Bacharach " , netop for Brillernes Skyld ! Nuvel , jeg synes nu at vor Affære er saa klar som man kan forlange . Og naar De nu kommer i Ro og vi gaar ordentlig baglængs i Detaillerne , saa vil De nok lidt efter lidt huske dem allesammen . Jeg har ikke gjort det , sagde Hall frygtsomt . Han saa beskæmmet til Cigaren . Eh ! skreg Mason og stampede i Gulvet . Han rakte sin Haand frem , tog Cigaren ud af Munden paa Hall og smed den hen i et Hjørne , saa Gnisterne føg . Vil De gøre Nar af mig ? Hvad Satan bilder De Dem ind ! Hall sad og tænkte paa om han skulde prøve at holde Mason skadeløs ved at fortælle ham , at han havde hjulpen Leontine af med Livet . Men hvad vedkom hans døde Veninde Oppasseren der ? Hall længtes efter at tage Livet af sig . Han blev vred . Skal jeg ogsaa kaste Maden op til Dem igen ? spurgte han . 284 Tag Dem i Agt ! raabte Mason tirret . Jeg er ikke bange , erklærede Hall ligegyldig . De kan jo ikke andet end slaa mig ihjel , og det maa De godt . Jeg kan give dig Prygl , din storsnudede Gummidreng ! — Rotting ! Hall lo harmløst : Vil De saa ikke hellere voldtage mig ? Hold Kæft , dit Svinebæst ! Hall tav saa gærne . Mason gik rasende op og ned ad Gulvet . Han beherskede sig kun med yderste Møje . Han indsaa imidlertid at han jo ikke kom nogen Vej med Anklagede paa denne Maade . Efter at have skudt et giftigt Blik paa Hall tog han sig sammen . Det nyttede jo heller ikke at lade sig henrive af personligt Nag i Forretninger . Jaja Hall , sagde han medgørlig , lad os nu ikke blive Uvenner . Jeg forstaar godt at De skal tages med det Gode . Jeg er en hidsig Mand , det kan jeg ikke gøre for , det maa De finde Dem i , jeg taaler ikke godt at man modsiger mig . Men synes De om den Slags Lammehaler som man kan faa det med som man vil , gør De Hall ? Hvad Hall ? O Nej . Lad os saa fortsætte . Vi blev altsaa enige om at De meget vel kunde have myrdet Elly . De betegner selv den Slags Ting som Bagateller og indrømmer at De saagu ikke kan huske hver Gang De parterer 290 et Menneske . Min kære Hall , jeg skænker Dem alle de andre Tilfælde , og undskyld at jeg som en ganske almindelig Borger holder mig til det ene jeg ved Besked om . De havde ikke behøvet at tage Munden saa fuld — De skal nok blive hængt alligevel . De siger endvidere , at Deres Lov er de menneskelige Drifter i Udspring . Jeg er ikke selv korrupt nok til at forstaa hvad De mener — hvorvel De kom med en svinsk Hentydning i den Retning — men De kan vel ikke give Deres unaturlige Tilbøjeligheder et tydeligere Udtryk ! At De ikke kan huske selve Omstændighederne hvorunder De har begaaet Forbrydelsen lægger kun mere til Sandsynligheden deraf , da man daarligt kan tænke sig den Slags skumle Gærninger udført uden netop i en Art Bevidstløshed . Som dog naturligvis aldrig ophæver Ansvaret ! Aldrig , Hall ! Det var jo rart om det gjorde ! De var sgu for farlig en Mand at have gaaende løs . Fremdeles har De tilstaaet , at Deres Livsanskuelse fører Dem langt over Hovedet paa Mængden . Ved De af at dette er en dannet Mands Udtryk for den almindelige Forbryders Had til Samfundet og dets Institutioner ? De er Anarkist , Hall ! De er et fjendtligt Rovdyr , som vi heldigvis har i vor Magt at uskadeliggøre . Hvad kan man ikke vente sig af Dem ! 289 Jeg tænker De har gaaet og fabrikeret mere end een Bombe her i Deres ukontrollerede Værksted . . . Det er morsomt det De siger , Hr Mason , sagde Hall og smilede med dødeligt trætte Øjne . Jeg havde virkelig noget Sprængstof liggende . De ved jo at uskadelige Bestanddele paa deres Vej gennem Kemien kan passere Former , hvor de har eksplosive Egenskaber . Jeg havde noget saadant staaende . Jeg kunde jo sprængt Huset her i Luften , saa der blev et Hul i Jorden efter det , da De og Deres Venner gjorde mig den Ære at forstyrre mig i mit Arbejde . . . Spot nu ikke , Hall ! sagde Mason fortrydelig . Lad os hellere blive færdige . Kom nu med den Tilstaaelse ! Det er jo kun en Formsag . De maa jo kunne indse at De sætter mig i Stand til at optræde med større Lovmæssighed , og her er jo en Mængde at ordne inden vi kan rejse til London . Indicierne er i Orden , alt er i Orden , der mangler kun at De tilstaar og ikke gaar fra det igen . Med det Kendskab De som særlig vel oplært Mand maa have til Dem selv kan det dog ikke falde Dem svært at afgøre hvad De har gjort og hvad De ikke har gjort , selv om Deres Hukommelse svigter Dem . Det er en moralsk Bekendelse vi har Brug for ; den faktiske kan vi jo i dette Tilfælde ikke faa , i alt Fald ikke endnu . Sagen er klar — det er bare en 292 Beslutning ! Nu rask ! Hall grundede længe . Omsider begyndte han langsomt at tale : Hr Mason , De oplyser mig om at De har været til Stede ved mine Seancer , forklædt som en af Kredsen . Var De her den Dag den blodige Kvinde viste sig ? Det var mig der raabte hendes Navn ! sagde Mason hurtigt . Ja se det var nu en mysteriøs Begivenhed ! Det forstod jeg sgu ikke . Jeg ved endnu ikke hvad jeg skal tro om det . Kendte De hende ? Jeg troede det var Elly . Jeg saa hende jo kun et Nu . Men finder De det ikke mærkeligt at jeg uvilkaarligt raabte hendes Navn ? Jeg kendte hende ikke , sagde Hall , men jeg ser jo daarligt . Har De noget imod at give mig lidt mere Whisky ? Mason skænkede ham tavs et Glas halv fuldt , og Hall svælgede det . Hvad jeg husker det er at jeg med en tvingende indre Magt følte og huskede Mordet i det ene Moment Elly viste sig . Men naar jeg tilstaar at jeg selv følte mig overbevist den Gang , saa er det ikke sagt jeg gør det nu . For imidlertid er det jo bleven godtgjort , at Evanston har lavet alle Aandefænomenerne enten med udklædte Personer eller med Lysbilleder . . . 291 Er De nu ogsaa sikker paa han har lavet Dem allesammen ? Er De ? Jeg er det ikke , Hall . Siger De det ? Deres Øjne fejler jo ikke noget . Nej . Og jeg tror sgu , noget af hvad vi saa var virkeligt . Jeg tror Frøken Karekin var Medium og at hun kunde faa Aander frem . Derimellem stak saa Evanston sine Ting ind , enten naar Evnerne svigtede hende eller han vilde forbedre Effekten ! Hvad betalte De Frøken Karekin for at komme , hvad fik hun pr Seance ? Hun fik Ingenting . Naa godt . Men Evanston , som jo utvivlsomt var i Ledtog med hende , saa vel paa andre Maader sin Fordel ved at holde Seancerne i fuldt Sving . Var de Papirer jeg fandt hos ham meget værdifulde ? Værdifulde ? Ja det var de . Ser De det ! Men saa var det sgu kedeligt vi brændte dem . Hall grundede længe . Saa mumlede han : Hvis den Kvinde vi saa var en Aand — ligemeget hvad De og hvad jeg mener dermed saa har jeg rimeligvis begaaet Mordet . — Jeg tror det var en Aand , Hall , jeg tror det sgu . De tilstaar altsaa . . . Hall skelede idet han saa op : Ja . Jeg skar Halsen over paa hende og slubrede hendes Blod . 293 Mason omfavnede ham , tog Polkatrin med ham , svang ham rundt . Da var det sgu godt , Hall ! Nu skal De Fanden pine mig have en frisk Cigar ! Det ringede paa Døren , længe . Og næsten i det samme dundrede det voldsomt mod Døren , som om nogen løb Skuldren derimod . Der blev raabt udenfor . Hvem er det ? kommanderede Mason . Rolig , rolig ! Han dansede hen og lukkede op . 294 XVII . To kæmpemæssige Betjente og en civilklædt Mand trængte med dragne Revolvere ind i Laboratoriet . Er Edmund Hall her ? raabte den Civilklædte , en ældre Herre med hvid kortklippet Moustache og røde Kinder . Han fik øje paa Hall og rettede Revolveren imod ham : Op med Hænderne ! Hall blev roligt siddende . Undskyld , hvad ønsker De ? spurgte Mason og saa kritisk paa den Hvidskæggede . Hvem er De ? spurgte Manden barsk og pegede Mason paa Brystet med Revolveren . Vil De ikke tjene mig i at strække Hænderne op ! Mason hævede Hænderne som til et Salaam , han smilede uendelig overlegent : Bliv nu ikke ophidset ! Mit Navn er Thomas A . Mason , London , Kommitteret for Englands hemmelige Politi . De sagde at Deres Navn var ? Higgs . Opdager her af Byen . . . hov , stop ham der , stop ham der ! Hall havde rejst sig og stod med Whiskyflasken for Munden . De to Betjente for til og tog den fra ham . Giv ham Jærn paa ! beordrede Higgs . Hr Hall er min Arrestant ! raabte Mason med Myndighed . Jeg nedlægger Forbud mod at De rører ham ! I hans Majestæt Kongen af Englands Navn ! Krænk ikke den britiske Nation , mine Herrer ! Jeg paa den britiske Nation , sagde Higgs vildt . Hvad Ret har De til den Mand der ? Hvad var det De sagde De gjorde ? udbrød Mason blegnende . Jesus Christ ! Det skal De angre ! Ved De hvad det vil sige at forhaane det britiske Kejserrige ! Kardætskild fra hurtigskydende Kanoner vil det sige ! O Helvede ! Jeg vil lægge et Panserskib her i Jeres gudforbandede Havn og skyde Jeres gudforbandede Skyskrabere sammen i Dynger over Jer . . . Og jeg vil sprænge Jeres elendige Panserskibe i Luften med Miner og Torpedoer , sagde Higgs og gik tæt ind paa Mason . Jeg er en Amerikaner ! Jeg vil sende Jowa og Illinois over til Jeres beskidte London og gøre Landgang og rinke Tarmene om Halsen paa Jer allesammen ! Jeg vil gøre Jeres gudfordømte Hyde Park til en Mødding af 297 rygende Lig ! De stod tæt op ad hinanden med fremstrakte Ansigter og saa hinanden mellem Øjnene . Jeg er meget bangefor , at Illinois og Jowa ikke kommer udenfor Sandy Hook før noget af Maskineriet gaar i Smadring takket være den udviklede Svindel i dette Land , sagde Mason tungefærdigt . Tal ikke til mig om at gøre Landgang i gamle England , I som ligger med to Hyldebøsser paa en Kyststrækning af tusind Mil ! Hoh ! .... mig i Øjet ! sagde Higgs . Vi banker Jer i alle Henseender . Vi har banket Jer ! Vi har maset Jeres Handel og Industri . Vi amerikaniserer hele Verden ! Gaa hjem og læg Dem i den gamle fedtede Alkoveseng som England er , gaa hjem og lig og raadn i Londons giftige Kloaker og udbred ikke Stank her i det renlige Amerika ! Jeg vil se Jer hængt til Tørring paa Brooklynbroen , sagde Mason , I pralende Drengebørn der ikke en Gang er tørre bag Ørene naar I er gamle Mænd ! Gaa hjem og dø som galopperende Medlem af et Bibel selskab ! sagde Higgs og svang Revolveren i Luften . Mason skreg og for med Haanden til Bag - lommen efter sin . Men Higgs satte ham Løbet for Panden . 298 Op med Hænderne , infame Slubbert ! hylede han . De har Krammet paa mig , sagde Mason pludselig aldeles rolig og strakte Hænderne op . Godt , Hr Higgs . Vil De saa ikke være saa elskværdig at sige mig hvad De vil min Fange . Deres Fange ! Hvad Ret har De til ham ? Han har for et Øjeblik siden tilstaaet sig skyldig i et Mord under engelsk Jurisdiktion . Jeg er lige glad . Han har for tre - fire Timer siden begaaet et oprørende Mord paa amerikansk Grund ! Han er mit Rov ! Hvadbehager ? Higgs nikkede saa hans Tænder slog sammen ved det . Mason spærrede Øjnene op . Det maa jeg sige ! Et Mord for tre - fire Timer siden ! Hvor ? Hvem ? Det er da umuligt ! Hall ? Higgs gik hen til Hall som havde sat sig ned paa Stolen og sad under Bevogtning af de to store Betjente . Deres Automobil er bleven fundet væltet ude ved Stranden paa Long Island . Under det laa Liget af Madame D ' Ora , Sangerinden , skudt gennem Hjærtet . De har gjort det . Ja , svarede Hall . 296 Læg Jærnene paa ham ! befalede Higgs . Der undslap Mason en Klagelyd . Han stod som et Udtryk for oprigtig Sorg og Skuffelse . Hall , Hall ! sagde han hovedrystende . Var vi endda rejst øjeblikkeligt ! Vi kunde taget til Boston og holdt os skjult der til vi sikrede os en Baad . Hvorfor fortalte De mig det dog ikke ? Var det fair af Dem ? Jeg har spildt et halvt Aars Arbejde ! De er sikker paa „Stolen " , sagde Higgs oprømt til Hall . Hall smilede , blussende af Spiritus . Tror De jeg bliver henrettet i den elektriske Stol ? Ja Gu gør De saa . Med mindre De er lidt gal eller har Protektion . Jo De vil sgu blive stroppet fast i Slumrestolen og kildet ned gennem Rygraden med en Strøm paa 2000 Volt . Jeg gav selv Beregningerne til „Stolen " , sagde Hall og blottede smilende alle sine Tænder . Det er jo morsomt . Hr Higgs , sagde Mason meget nedslaaet , jeg overgiver Dem Fangen . Jeg kan jo ikke beholde ham . Det er et halvt Aars Arbejde der er spildt ligesom jeg stod ved Maalet . Jeg er ked af det . Ja jeg har sgu ondt af Dem , sagde Higgs . Mason gik hen til Hall og lagde sin Haand paa hans lænkede højre . 299 Farvel , sagde han virkelig bevæget . Jeg havde ikke tænkt det skulde komme saadan . Det — det gør mig ondt at skilles fra Dem , Hall . Jeg har godt kunnet lide Dem . Bortset fra Deres blodige Gærninger har jeg syntes godt om Dem . Jeg har ikke forsket ufint efter Deres Motiver , har jeg vel ? Jeg tror De er en ulykkelig Mand . Det maa staa underligt til i Deres Sind . Herregud , saa De har skudt den stakkels Madame D ' Ora , Deres gode Veninde ! Hall , hvorfor maatte hun nu ikke leve ? Hvad havde De imod hende ? Hun var min Kone , sagde Hall og lo hikkende . Undskyld Vittigheden ! Higgs og Mason saa paa hinanden . Var Madame D ' Ora Deres Kone ? spurgte Mason forsigtigt . Var De viede ? Vi blev gift for ti Aar siden , mumlede Hall . Hans Hoved sank ned paa Brystet . Kan jeg faa Lov at sove lidt ? Her stikker meget under , ytrede Higgs . Nej Hr Hall , De kan ikke faa Lov at sove . De maa vente til vi har faaet Dem puttet i Spjældet . Mason og Higgs saa betydningsfuldt hovedrystende paa hinanden . Det ringede paa Døren . Mason dæmpede uvilkaarligt sine Skridt , idet han gik hen og lukkede op . Udenfor stod Fru Mc Carthy og Mirjam Karekin , to rystende Figurer . Uden at sige et Ord 301 strøg Mirjam forbi og ind i Laboratoriet . Hun saa Hall og kastede sig ned foran ham , omfavnede hans Knæ . Om Forladelse ! jamrede hun . Edmund Hall ! Om Forladelse ! 300 MADAME D ' ORA Al Ret forbeholdes . JOHANNES V . JENSEN MADAME D ' ORA GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG KØBENHAVN OG KRISTIANIA 1904 Fr . Bagges Bogtrykkeri . — København . Forord . Edmund Hall døde som nogle maaske vil erindre for et Par Maaneder siden . Han var et af Ofrene for den kedelige Spanskgrøntforgiftning i Tugthuset , som alle Bladene var enige om at paatale og beklage . Det var kun ved en Journalists usædvanlige Hukommelse at Edmund Halls Navn blev trukken frem af Dødslisten mellem Navnene paa de andre Fanger der omkom . Den tragiske og aldrig fuldt opklarede Begivenhed der bragte den en Gang saa celebre Videnskabsmand i Fængslet var allerede saa godt som glemt her i Manhattan . Mellem de biografiske Brudstykker og Anekdoter der fremkom i Aviserne i Anledning af Dødsfaldet var ogsaa nogle Smaatræk om Morderen , som den føromtalte Reporter havde set Lejlighed til at erfare af en Opsynsmand . Det fremgik af dem at Edmund Hall havde været en god og ordentlig Fange , støt til sit Arbejde og renlig i al sin Færd . Forbryderalbumet viste det kendte Fysiognomi , kun lidt forandret der - ved at den høje pentagonale Isse var slaveklippet , saa at Hovedet II lignede en Spidsgranat . Hall vænnede sig mærkværdig hurtig til Fængselsdisciplinen , han gik sine daglige Ture i Gaarden med Hænderne paa Formandens Skuldre og Eftermandens paa sine egne igen , som om han aldrig havde været andet end et Lem i en saadan Procession . Han var af Karakter et lydigt Menneske , knurrede ikke over sin Mad , var til enhver Tid høflig . Det besværlige var at man stadig baade Dag og Nat maatte passe omhyggeligt paa ham , for at han ikke skulde tage Livet af sig . Han havde gjort fem - seks Selvmordsforsøg ; og hvis han et eneste Øjeblik ikke var bevogtet vilde han forsøge at rende Hovedet mod Væggen eller kvæle sig med sine egne Hænder . løvrigt var han slet ikke tungsindig af sig , han var tværtimod munter og skulede ikke paa nogen . Han talte ikke stort . Han holdt af sin Celle , og det kunde være lidt svært at faa ham op om Morgenen ; han sov naar der var Lejlighed til det . Det var mærkeligt at se hvor han gjorde meget af sine Par Brugsgenstande , han forvarede sin Hornkam som en herlig Ting og lod til at synes godt om sin Fejekost , sin Madrats og baade Gulvet og Murene ; han kunde staa med et Par Sandskorn i Haanden og ryste besynderligt paa Hovedet . Men især var det noget der gik et Menneske til Hjærte at se ham kigge med sine halvblinde Øjne op til det Skaar af Himlen der var ham levnet , saa ligesom smilte han , uden at det dog var godt at sige hvad han tænkte . Paa Muren havde han med Smuds skrevet følgende : Our little life is rounded III with a sleep . Længes ud fra Fængslet gjorde han en Gang for alle ikke , han var vist egentlig lykkelig ; det kan gennemgaaende siges at han sonede sin Straf i bedste Velgaaende . Han ældedes jo synligt . Da han blev syg tilligemed de andre ved dette Uheld med Kobbergryderne , vaandede han sig ikke meget ; han var en hensynsfuld Mand , og der var jo heller Ingen der kunde gøre for det , hvorvel Kokken fik sin Afsked . Hall lo rigtig godt og behageligt da han døde . Jeg har samlet alt hvad jeg kunde om Edmund Hall og om den ulykkelige Leontine D ' Ora . Til Halls Karakteristik har jeg naturligvis haft en vigtig Kilde i hans Skrifter , navnlig hans antropologiske Afhandlinger som forøvrigt er mere kendt i Evropa end i de Forenede Stater . Desforuden staar jeg i Taknemlighedsgæld til Hr Thomas A . Mason , London , der sad inde med et stort og værdifuldt Materiale til Klargørelsen af Halls indre Historie . Hvad Madame D ' Ora angaar skylder jeg især Tak til Hr Ralph Winnifred Lee , Chicago , der kendte den store Kunstnerinde i hendes sidste Tid og personligt deltog i de Begivenheder der voldte hendes Død . Hr Lee ser sig ikke i Stand til at gøre Rede for Katastrofens inderste Sammenhæng , skønt han var Øjenvidne ; jeg er imidlertid Hr Lee meget taknemlig for den Beredvillighed hvormed han har hjulpet mig til at belyse den afdøde Divas mærkelige Personlighed . Om de i min Beretning forekommende Bipersoner gælder det ogsaa , at jeg ikke altid har kunnet skaffe fuldstændige Oplysninger ; jeg har maattet lade dem komme og forsvinde mere eller mindre tydelige , omtrent paa samme Maade som Folk kommer og gaar i den offentlige Bevidsthed . Nøjagtig Historieskrivning har denne Bog altsaa ikke kunnet blive . Men hvad der staar er sandt . New York i 1903 . Johannes V . Jensen . IV 