text: TILBLIVELSEN Charles Darwin-Monumentet i Kensington Museet, London. TILBLIVELSEN NY FORØGET UDGAVE AF DYRENES FORVANDLING ILLUSTRERET GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG 1951 JOHANNES V. JENSEN Copyright 1951 by Gyldendalske Boghandel Nordisk Forlag - Copenhagen Oplag : 2000 Eksemplarer - Printed in Denmark - Gyldendals Forlagstrykkeri - København INDHOLD FORORD 7 AF NATURHISTORIENS HISTORIE .. .. 9 DYRENES FORVANDLING OG ANDRE ARTIKLER 105 REGISTER OVER NAVNE OG HOVEDEMNER 497 FORORD I 1908 udgav jeg „Bræen " og indførte dermed Evolution i mit Forfatterskab . Fyrretyve Aar efter , i 1948 , foretog jeg en Rejse til Frankrig for personligt at besøge de palæolitiske Stationer i Solutré og Istidshulerne i Vézére - Dalen ; Literaturen derom havde givet mig Impulsen til at gaa i Menneskets Forhistorie . En Artikel derom , „Valfart til Les Combarelles " danner Afslutningen paa mine evolutionshistoriske Skrifter , som en Ring der vender tilbage i sig selv . I disse 40 Aar skrev jeg „Den lange Rejse " , Skildringer i komponeret Form , Roman eller Myte , men med et underlagt udviklingshistorisk Synspunkt . Som en Efterskrift dertil fremkom „Æstetik og Udvikling " , 1923 , der samtidigt var et Skridt ind paa at behandle Evolution essaymæssigt , direkte ind paa Tingen . Herefter fulgte „Evolution og Moral " , 1925 , „Dyrenes Forvandling " , 1927 , „Aandens Stadier " , 1928 , „Det Blivende " , 1934 , „Vor Oprindelse " , 1941 , foruden andre mindre Arbejder . En samlet Udgave er under Forberedelse , dog kun for de stoflige Teksters Vedkommende der fremkom uden Illustrationer , men egner sig derfor ; „Dyrenes Forvandling " , „Aandens Stadier " og „Vor Oprindelse " . Tilsammen vil de udgøre et Ensemble under Fællestitlen Tilblivelsen . Den første Part , „Dyrenes Forvandling " , foreligger nu , i en meget udvidet Form , der gør Bindet til en Enhed for sig . Foruden den zoologiske Tekst indeholder Bogen en Introduktion , der gaar for hele Udgaven , et første Kapitel om Charles Darwin , genoptrykt efter „Mindets Tavle " , 1941 , der som en Hyldest til Udvik - 8 FORORD lingslærens første Navn ikke kunde savnes her , hvor næste Kapitel , der er helt nyt , handler om „Naturhistoriens Historie " og bringer en Række Portræter af de førende Naturforskere der før og efter Darwin har bidraget til Udformningen af Evolutionslæren . Selve „Dyrenes Forvandling " er forøget med to nye Kapitler , „Udvælgelsen " og „Tilpasningen " , og som Supplement dertil en Række Kapitler skrevet i Aarenes Løb og af zoologisk og udviklingshistorisk Indhold . Illustreringen indskrænker sig væsentligt til Pattedyrene , da Herluf Winges Behandling af denne Dyregruppe er fulgt , med Understregning af Aarsagssammenhængen , et Hovedmotiv i hele Fremstillingen ; Resten af de store Dyregrupper , lavere Dyr , Leddyr , Fiske , Krybdyr og Fugle , er kun behandlet flygtigt , som Stadier op igennem Afstamningshistorien . Endelig er der til den zoologiske Part føjet en Serie Kapitler af forskelligt Indhold , ofte fjerntliggende , men alle med et Moment i sig af Tilblivelsen og dens Stadier , flere af dem nye og skrevet i senere Aar . Tilslut bringes et Fotografi fra Stedet af den originale Istidstegning af en Mammut i Les Combarelles Hulen der fandtes en Afbildning af som Titelvignet paa Omslaget af Førsteudgaven i 1908 af „Bræen " . November 1950 . AF NATURHISTORIENS HISTORIE INDHOLD Charles Darwin 13 Den unge Darwin 13 Darwins Hus 20 Til Naturhistoriens Historie 39 Sebastian Munster 42 Konrad Gesner 44 Ole Worm 49 Linné 50 Buffon 58 Georges Cuvier 62 Lamarck 65 Erasmus Darwin 73 Goethe 75 Blumenbach 77 Retzius 80 Karl Ernst von Baer 82 Alfred Russel Wallace 84 Thomas Huxley 89 Herbert Spencer 93 Ernst Haeckel Brehm 98 Kundskabens Bjerg 101 CHARLES DARWIN Den unge Darwin . I 1933 udkom i England en Bog : Charles Darwin ' s Diary of the Voyage of H . M . S . „Beagle " , udgivet efter Manuskript af Nora Barlow , som er Darwins Barnebarn . Det er Darwins oprindelige første Optegnelser under hans femaars Rejse , fra 1831 til 1836 , om Bord paa Beagle . Darwins Beskrivelse af Rejsen i den Form man kender udkom første Gang i 1839 og var en Part af Kaptajn Fitz Roys almindelige Publikation af Rejsen . Ekspeditionen var udsendt af den engelske Marine for at foretage Kortlægninger i Ildlandet , hvor et Farvand siden bærer Beagles Navn , og paa Sydamerikas Kyst , foruden Kronometermaalinger hele Jorden rundt , Beagle var et Krigsskib , en tyve Kanoners Brig . Mens saa mange andre Navne paa Englands gamle stolte Sejlskibe er glemt har Beagle bevaret sig , og af Beretningerne om Rejsen er Darwins den der har overlevet , det videnskabelige Udbytte har saa langt overstraalet Rejsens geografiske Betydning . Man tør sige at Darwins Rejse med Beagle udgør en af de store afgørende Epoker i hele Menneskehedens Aandshistorie . I disse Aar for hundrede Aar siden , Begyndelsen af Trediverne , befandt Darwin sig paa Jordomrejsen , i den Anledning har et Barnebarn af ham fremdraget Dagbøgerne , atten smaa blyantskrevne Notebøger , og udgivet dem uforandret . Efter dem udarbejdede Darwin den udførlige Beskrivelse , men en Tredjedel af Stoffet har aldrig været offentliggjort . At en saa stor Del af Materialet er forbleven 14 TILBLIVELSEN utrykt beror paa at Darwin under Bearbejdelsen af Dagbøgerne har syntes han maatte begrænse sig , et Hensyn der ikke foreligger nu , da ethvert Dokument fra Darwins Haand , som belyser hans Arbejde , har Betydning . De nu fuldstændigt udgivne Dagbøger er saaledes ikke Varianter alene , men indeholder en Mængde Nyt og staar som et værdifuldt Supplement til Darwins allerede klassiske Rejseværk . En Sammenligning viser at en Del af Noterne indgaar i Værket , i en enten forkortet Form eller en udvidet , idet Darwin har udeladt Enkeltheder fra selve det daglige Liv og personlige Indtryk under Rejsen , til Fordel for en udførligere Behandling af Rejsens videnskabelige Udbytte . Det kommer da som en Foræring bagefter at blive gjort bekendt med alle disse Smaatræk fra Dagbøgerne , som gør Rejsen og Datiden saa levende . Man er jo altid tilbøjelig til at negligere det nærliggende , hvad Gud og Hvermand kender — men hundrede Aar efter , hvad véd Gud og Hvermand saa , om de mest dagligdags Ting , naar alting imidlertid er bleven totalt forandret ? Nu er Forholdene om Bord paa en almindelig Damper dagligdags , ikke Omtalen værd ; hvad vil man vide derom om andre hundrede Aar ? Darwins Dagbøger udstraaler med en umiddelbar Friskhed hvad det vilde sige at foretage en Jordomrejse med et mindre Sejlskib i Aarene 1831 — 1836 . Forinden Dagbøgerne som Bidrag til Darwins Forfatterskab og Udviklingen af hans Idé gøres til Genstand for Undersøgelse lønner det sig at kaste et hurtigt Blik paa disse forløbne hundrede Aar , hvad det var for en Tid Darwin levede i , og hvad der var under Fødsel i den . Politisk var det „Louis Philippe " , Tømmermændene efter Revolutionen og Napoleon , en Stramning af Fyrstevældet og Hierarkiet i Evropa , men ogsaa liberale Kræfter , som førte til Folkesuveræniteten siden , en paa en Gang fortrædiget og nyskabende Tid , som egentlig slet ikke er afsluttet endnu , selv efter Verdenskrigen , og Rystelserne derefter har forvirret Udsigten saavel bagud som fremefter i Tiden . For Englands Vedkommende markeredes Perioden ved en kraftig Udbygning af de oversøiske Kolonier , hvoraf Beagles Rejse var et enkelt Udslag . Opfindelser og Teknik , som i Løbet af Aarhundredet skulde forandre Verdens Udseende , var ved at tage Fart ; ogsaa her dominerede England . Paa aandeligt Omraade var det en Overgangstid , som netop skulde drage Næring af og totalt skifte Retning ved hvad der kom ud af denne unge engelske Naturforskers Studier paa en Rejse om Jorden ; men Virkningen viste sig ikke før helt hen i den anden Halvdel af det nittende Aarhundrede , Vendepunktet faldt Aar 1859 , da The Origin of Species udkom ; der gik saaledes 20 Aar efter Udgivelsen af Rejseværket før Darwin drog de videnskabelige og i sine Følger moralske Konklusioner af Iagttagelserne om Bord paa Beagle . Nogle annalistiske Data i Flæng fra disse Aar i Trediverne i forrige Aarhundrede taler for sig selv , om hvad man kom fra , og hvad man gik ind til . 1831 dør Hegel . Karl Marx var da 13 Aar gammel . Chicago anlægges . Kolera i Evropa . 1832 dør Goethe ; samme Aar fødes Bjørnson . Cuvier dør ; Darwin er da 23 Aar og paa Vej til Sydamerika . Samme Aar dør Walter Scott . Dickens er da 20 Aar gammel ; 1836 udkommer Pickwick Papers ; ved samme Tid dukker Kaptajn Marryat op med sine Søromaner . 1833 konstrueres den første elektromagnetiske Maskine ; Caspar Hauser viser sig samme Aar . Coleridge dør , og Carlyle begynder at blive bekendt . Tændstikken opfindes , de første , dem man tændte i den ene Ende imod den anden . Darwin omtaler dem for Resten paa sin Rejse , han forbavsede de Indfødte i Sydamerika ved at tænde dem mellem Tænderne . En hel Del af Tidens Lokalkolorit kan man læse sig til hos H . C . Andersen ; han var jo Datidens eneste Journalist ; de første Eventyr udkom 1835 . 1836 dør Malibran , et Navn som endnu har en fjern sværmerisk og sødmefuld Klang , og som nogle kan have hørt deres Bedsteforældre tale om . Fotografier tog man endnu ikke i Trediverne , men det kom i Begyndelsen af Fyrrerne , ret nær den samme Generation , og paa de første Daguerreotypier fra den Tid af unge Dejligheder mener man 16 TILBLIVELSEN at se Malibran , med Haaret ringlet ned om Ørene , runde Skuldre og Snørlivet ned i en Spids , og halvsænkede , søde Øjne , som strakte Bedstefader i Støvet . Rystekrøllerne husker nogle endnu fra ældgamle Tanter , der var unge Piger engang i Trediverne , og bevarede en mærkelig overlevet Diktion . „Aa , vil dinne holde ? " kunde man høre en firsindstyveaarig gammel Dame kalde til Konduktøren paa en Omnibus paa Købmagergade , staaende skrøbeligt i Brunellerne inde paa Fortovet og med Paraplyen bedende rakt op , men det er vist en tredive Aar siden nu , hun har altsaa været ung omtrent da Darwin var det . Uskyldige , agtede og ærbødige Verden ! Darwin forestiller man sig kun som en gammel ærværdig Mand , efter Portræterne , med et stort Skæg og en umaadelig Berømmelse , men ogsaa han har da været ung engang , endda med en særlig livsglad Appetit paa at se Verden . Han var 22 Aar da han gav sig paa Rejse , og 27 da han kom hjem , man kender Personer i den Alder som man ved Gud synes er Børn endnu . Og dog beherskede han allerede , ene videnskabelig Deltager paa Ekspeditionen , tre Kundskabsgrene , Geologi , Botanik og Zoologi , hver for sig adskilte Specialiteter nu . Man var endnu universel ; nu sidder man og er ufejlbarlig i en eller anden afsides Videnskabsgren , og ved ikke hvad man sidder derfor . Om den unge Darwin og hans Aabenhed overfor Naturen danner man sig det friskeste Indtryk ved at læse disse urørte Dagbøger fra Rejsen . Paa modstaaende Side findes et Portræt , nylig fremfundet , af den unge Darwin , en Blyantstegning , øjensynlig vellignende , sammenholdt med de senere Portræter man kender . Kun synes Næsen holdt lidt nede af den hensyntagende Kunstner ; som bekendt havde Darwin en saa iøjnefaldende Næse at den var lige ved at hindre ham i at komme med paa Rejsen , Kaptajn Fitz Roy fandt den ureglementeret . Men det var en god Næse , den bedste ombord paa Beagle , hvilket betyder „Sporhunden " . Man ser for sig en lang ung Mand , i en rolig Stilling i en Stol , og med et ejendommeligt blikstille Udtryk i Ansigtet , som man kender CHARLES DARWIN 17 Den unge Darwin. Ukendt Tegner. Efter Nora Barlows Bog. igen fra de seneste Portræter af Darwin , den medfødte Sindsro , der aldrig forlod ham . Denne Sindsbeskaffenhed , i Forbindelse med Blikket , der er fredeligt og udadvendt , modtagende Øjne , er det der har gjort Darwin til den store Iagttager . En Betingelse for at en Iagttagelse kan komme i Stand er at i alt Fald Iagttageren er rolig . Han har endnu alt sit Haar , langt og lige , blondt Haar , og er barberet , paa 18 TILBLIVELSEN nær spirende Bakkenbarter , det nyeste unge Gække havde fundet paa dengang . Naar en Mand saa senere bliver skaldet og udfolder et stort Fuldskæg , en Forvandling man kender fra Studenterjubilæer , synes man jo ikke der er ret meget tilbage af ham . En Legende i Darwinfamiljen fortæller om et Forbavselsesudbrud af Faderen , da Sønnen kom hjem : „Han har jo faaet et helt andet Kranium ! " Man tillagde Fænomenet de overvældende Indtryk fra Rejsen , og her er det jo givet at den indre Anordning var undergaaet Forandring ; men en ligefrem Omvækst af Kraniet vil Nutiden ikke indlade sig paa , her er man saa fri at fortolke Udbrudet som et Bevis paa at Darwin allerede har været i Færd med at tabe Haaret . Denne unge kønne Mand med det rene Blik er det altsaa der sendes paa en femaarig Rejse til Troperne , Jorden rundt , en langt mere sensationel og omskabende Oplevelse dengang end nu , hvor Turister gør Ruten paa en Luksusbaad og ikke ser ret meget andet end Bar ' en i Rygesalonen ; dengang vilde man næsten ikke tro paa det , Verden var uudforsket og ny , man var Hjemmeføddinger i Evropa , med en akademisk , indvendig Horisont , før Darwin havde næsten kun Humboldt slaaet Dørene op til den oversøiske Verden ; mægtige og dybt indgribende maatte derfor Indtrykkene blive paa den unge Darwin , næsten som om Verden først nu blev til . Og det var noget nær Sandheden . Saadan som Darwin lærte sig at se , saadan ser man nu og vil aldrig være i Stand til at se anderledes . Den unge Darwins umiddelbare Fryd over den Verden han blev kastet ud i giver sig stærkt tilkende i Dagbøgerne , en næsten musikalsk Henrykkelse , han har en meget udviklet Følelse for Sceneri , for store Naturindtryk , og han er i sit Element som Jæger , som Rytter , oplever paa lange Ridt i Sydamerika hele Naturmandens primitive Nærhed med Jorden , imellem Kvæghyrder og Indianere , enhver Drengs og ethvert ungt Menneskes Ønskedrøm . Men snart tager Arbejdet ham fangen , Samlingerne hober sig op , og den store systematiserende Proces , der er den voksne Mands Lidenskab , skyder efterhaanden Idrætsmanden i ham tilside . Men den lykkelige Dreng med det aabne CHARLES DARWIN 19 Sind , Insektsamleren , som lever i os allesammen endnu , Eventyreren , der stikker til Søs , har man bevaret veltalende Optegnelser om i Darwins Dagbøger . Ikke at det store officielle Rejseværk føles forringet , her er Dagbøgerne bragt i en sammenskrevet værdig Form , og en Mængde betydeligt Stof er føjet til . Darwins Rejse om Jorden i den Form den har været kendt i snart hundrede Aar maa regnes for et af Verdensliteraturens Hovedværker . I Bredde og i simpelt , vægtigt Foredrag , i uhyre Stofmasse , og en Rejsendes aandelige Vaner , minder Bogen om Herodot . Den staar som et mægtigt , udstrakt , i sig selv hvilende Landskab ; Dagbøgerne forholder sig dertil som de snævrere , ligesom mere nærværende Indtryk man kan skaffe sig af Enkeltheder ved Brugen af Kikkert . Om Livet paa et Sejlskib for hundrede Aar siden giver Dagbøgerne detaillerede , allerede nu meget mærkværdige Oplysninger . En Sammenstilling lader sig foretage mellem Beagle og Santa Maria , det Skib paa hvilket Columbus gjorde sin Opdagelsesrejse til Amerika ; Forskellen mellem disse to Fartøjer fører af en Epoke ind i en anden . Hvis man sammenligner Beagle , et Skib nogenlunde som en af de gamle Grønlandsbrigger de fleste Nulevende dog vel har set , med f . Eks . Queeti Mary , skræver man helt ind i en anden Verden igen . Med disse tre Etaper kunde megen Historie og Udvikling maales . De Betingelser hvorunder man levede paa Beagle , og skulde arbejde , som slynget op og ned i et Skab — man læse derom ! Den arme Darwin havde tilmed det Uheld ikke at være søstærk , han var søsyg i fem Aar og kom sig egentlig aldrig mere for det , led af Svimmelhed og Svaghedstilstande hele Resten af sit Liv . Saa meget mere beundringsværdig er den Viljestyrke hvormed han trods alle Vanskeligheder vedligeholdt et Kæmpearbejde , der førte til Grundsætninger som al moderne Naturvidenskab siden har hvilet paa . Om Darwins Karakter hersker der endnu vrange , misforstaaede eller vage Forestillinger . Man har en Gang , fra uunderrettet Side , set 20 TILBLIVELSEN i ham næsten en Menneskefjende ; Sandheden er den at renere , elskeligere Karakter har aldrig været kendt . Man har ikke paa Dansk nogen udførlig folkelig Biografi af Darwin , med tilhørende Billedstof . Der er Sønnen , Francis Darwins smukke Bog om Faderen , Life of Charles Darwin , som indeholder en kort Autobiografi samt Breve fra og til Darwin , et altid staaende Materiale ; men en Bog der fulgte Darwin gennem hele hans Liv og hans Arbejde , hans Idékreds , hans Forudsætninger og de Spor han satte sig , Tiden og Eftertiden , forsynet med det rige Billedmateriale der lod sig fremskaffe , den kalder paa at blive skrevet . Den aandelige Forvirring i Øjeblikket , hvor det er som om Slægten har glemt sin Retning , opfordrer til en Revision af de Grundanskuelser paa hvilke Tilværelsen overhovedet hviler . Darwins Hus . For otte Aar siden allerede nu blev ovenstaaende Optakt noteret , med en Tilbagevenden til Motivet i 1934 , Skriftet „Det Blivende " , der handlede om Tankens Revolutionering i det nittende Aarhundrede , med Darwin i Fokus ; trods vedblivende Beskæftigelse med Emnet indtil nu er der dog ingen Bog om Darwin fra min Haand kommen i Stand . En af de afgørende Grunde til at Ideen har maattet forlades , foruden Katastrofer i Tiden , der har berørt alle , og ikke mindst Aarenes Flugt , som har vejret saa meget hen , har været den at jeg under Orienteringen i Darwinliteraturen er stødt paa et nyere Værk om Charles Darwin , af Henshaw Ward , gennemført med alle de overlegne Forudsætninger der følger med at tilhøre den angelsaksiske Verden , og saa nært op ad de Forestillinger jeg havde gjort mig om en Helhedsskildring at jeg højst kunde tænke paa at oversætte det , men ikke paa noget originalt Arbejde , der kunde sidestilles dermed . Hertil er af sig selv kommen at jeg i de mellemliggende Aar er CHARLES DARWIN 21 bleven ført ind paa selve det tilgrundeliggende Motiv , Evolutionen , i en anden mere omfattende Form , hele Historien , i Lys af Udviklingen , med en foreløbig Titel „Arbejdets Historie " , hvoraf en Del foreligger skrevet , og som haabes fuldført ad Aare . Stoffet er saaledes gledet over i en ny Form , skønt Intentionen hele Tiden er forbleven den samme ; Evolutionen skulde belyses , først tænkt i Darwins Navn , siden frit og universelt , i Naturens , men under hvilken Form det saa blev uforanderligt i Darwins og Positivismens Tegn . Mens jeg endnu arbejdede med Darwin som Ramme om hvad jeg havde for aflagde jeg hans Hjem i Downe et Besøg , i Sommeren 34 , for at skaffe mig et Indtryk af Lokaliteten og Atmosfæren paa det Sted hvor han opholdt sig og hvorfra alle hans monumentale Værker udgik , i Aarene fra 1842 til hans Død i 1882 . Nogle Træk derfra faar blive Afslutningen paa hvad der oprindeligt var tænkt som en udførlig Monografi , idet jeg hvad den angaar kun kan henvise til en anden og bedre der allerede foreligger . Nogle Mil sønden for London , ikke langt fra Flyvestationen i Croydon , ligger Darwins forhenværende Hjem , som i en Mellemtid efter Familjens Fraflytning var Pigeskole , og nu er Museum , i Udkanten af Landsbyen Downe , et gammelt herskabeligt Hus med en Porticus foran Indgangsdøren og Plæne og udstrakt Park bagved . Ejendommen hegnes af solide Mure ud til Vejen , sat med flækkede Flintesten , som vi kender fra Engelsk Kirke ved Langelinje , og saa karakteristisk for engelsk Arkitektur . Ogsaa den lille lavstammede Landsbykirke nede i Gaden er muret med Flint . Landskabet udenom er det kentiske let bølgede , aabne Land med trange Veje og indhegnede store Herregaardsmarker , af den parkagtige Slags der er egen for Sydengland , udenfor de store Hovedlandeveje og endnu dengang nedsunken i en Tornerosesøvn , ligesom Landsbyen selv , hvorfra ikke et Livstegn hørtes . I denne bortgemte Egn havde Darwin fyrretyve Aar igennem al den Studiero han havde nødig . Paa en solet Formiddag her , mærket af Tørken den Sommer , som 22 TILBLIVELSEN Indgangen til Darwins Hus i Downe. ogsaa havde sat sit Præg paa England , farvedes den fuldkommen landlige fordybede Stilhed ejendommeligt af den fjerne durende Lyd af store Flyvemotorer i Himmelrummet over Croydon . I det høje Græs til Siden for Plænen bag Bygningerne stod Søer af Margheriter , dem vi kalder Baldersbraa , og højstilkede Smørblomster , Junis Flora , Hylden i Blomst , man hørte Gøgen , med en Genklang som af skjulte Kamre mellem høje Træer , Svaler klippede ud og ind , de store gamle Valnødtræer kuplede sig urørlige i Solbranden . Ude under Træerne paa den parkagtige Slette man ikke saa Enden paa stod løsgaaende Heste og viftede efter Fluerne med Halen , til Knæes i Blomster , CHARLES DARWIN 23 Huset set fra Parken. Billedet paa den dybeste Fred . Fra Mindestuerne i det store solblændede Hus ikke en Lyd . Men fra Himlen over Croydon kom en vibrerende Tone , stærkere og svagere , efter som Vinden stod , af de store Rutemaskiner , dem vi var kommen med , svulmende som Løvebrøl i Skyen , og døende hen naar de fjernede sig eller gik ned ; hele Atmosfæren stod i Svingninger af dem . Til Mindet om Darwin , der blev saa levende her , var dette Indtryk af Tiden efter ham knyttet , en Uro og en Magt han aldrig drømte om . Hvad høres der nu fra det stille fredede Sted ? Paa samme Rejse saaes Jagere fra Flyvelejren paa Salisbury Plains loope over Stonehenge , et mærkeligt Indtryk af Ung - 24 TILBLIVELSEN tid og Nutid forenet i et og samme Øjeblik . Er det ikke som om vi nu lever i en Fremtid der allerede ligger bag os ? Inde i Museet er nogle af Stuerne bragt tilbage til det Udstyr de havde mens Familjen Darwin beboede dem , Møbler og Effekter der har tilhørt Darwin og som er bleven bragt sammen ved Ofre fra hans Efterkommeres Side , nu i fjerde Led , Darwins Arbejdsværelse , omtrent som det saa ud da han færdedes her , med hans Snuskrukke paa Bordet , Minder fra Rejsen med Beagle , hans umagelige Rørstol , alt lige til en Kurv paa Gulvet med en sammenrullet , udstoppet Terrier i . Familjen Darwin har boet solidt , borgerligt , men ikke ret meget ud over et Præg af sædvanligt engelsk Bohave , den magre Stil fra Midten af forrige Aarhundrede . Stuerne har været store og bare ; en næsten hørlig Stilhed hersker i dem nu , som i slige Familjemuseer , hvor det er som om der er bleven kaldt paa alle Medlemmerne og de lige er gaaet allesammen , mens en Kustode , der viser omkring med Flor paa Stemmen , er den eneste overlevende . Et Sted i en af Stuerne staar Familjevuggen , en lille gammel tømret Mahognitræs Ark , af den Slags man i sin Tid gyngede Svøbelsesbørn søsyge i , i bastet og bunden Tilstand , den har nok efter Tur herberget alle Familjens Spæde , som nu efter et langt Liv er gaaet i Graven . Kuldet var omkring Dusinet , som almindeligt i Datidens frugtbare Familjer , deraf døde nogle som smaa , men syv , fem Sønner og to Døtre , blev voksne og overlevede Forældrene . Det har været et børnerigt Hus , Vuggen er bleven rørt , ny Søgang hvertandet Aar eller saa , og den ser ogsaa ud til det , stødt og gnavet som en Krybbe . En Generation er vokset op i disse Stuer , med den gavnlige Tugt en stor Børneflok giver hinanden , temmelig ukendt nu i moderne Familjer , de lidt Større har slæbt om med de lidt Mindre , som paa primitive Bopladser , og saa er den Yngste faldet over et Dørtræ og har skreget , og er blevet sanket op og trøstet , som man selv engang da man var mindreaarig har paadraget sig en Bule og er bleven sanket op , af de store kvindelige Magter , der har blæst paa det ømme Sted og har kystet Genvordigheden paa Katten ; Barneverdenen er altid den samme . CHARLES DARWIN 15 Det kvindelige Forsyn i Darwins Hus var Emma Wedgwood , Ungpige med Rystekrøller ved Ørene i Attenhundredeogtrediverne , Thorvaldsens Dage , hun var Darwins Kusine ; selv i Ægteskabet blev man indenfor Familjekredsen , Klanen ; et Fotografi af hende et halvt Aarhundrede efter viser hende som gammel Dame med Kappe og Baand , trohjertig og øm , med en egen høj klar Pande og moderlige Øjne ; hun havde været alting for sin Mand og sine Børn , uden hendes utrættelige Forsorg er man enig om at Darwin vilde have været ilde faren , hele Livet igennem holdt hun en skærmende Haand for ham , som for et Lys truet af Vinden , og sikrede ham hans Ro og hans Arbejde . En Hæder som den Familjemoderen har indlagt sig , naar hun sidder bedaget og pyntelig i sin Stol og samler Børn og Børnebørn om sig , kan ikke udmaales . I det nu saa stille Hus har der været en Tummel , idelig Gaaen med Dørene og klare friske Stemmer . Hver Gang man kommer ind i et nyt Værelse synes man ligesom man ser Skyggen af et Barn vige om bag Døren , og ude paa Plænen hvor Solen blænder forestiller man sig som et Lys i Lyset en Svæven forbi af Smaapiger i den Alder hvor de næppe rører Jorden naar de løber . Men deres Trin sætter sig ikke Spor mere her . Et Sted ude paa den tomme , omhyggeligt slaaede Græsplæne viser en Rude i Overfladen at her var Stedet hvor Darwin foretog sine Forsøg med Regnorme . Tro mig , Børnene har haft Respekt for det hellige Sted ! I otte Aar arbejdede Darwin med sin Afhandling om Andeskæl , barnacles , og maatte hver Dag paa den og den Tid ikke forstyrres , og da Børnene hørte om andre Familjer hvor disse Formiddagstimer ikke var strengt fredede spurgte de forbavset hvornaar de da arbejdede paa deres barnacles ? Det har vel nok været et Naturforskerhjem ! Regnormen har saa at sige hørt til Familjen . Og Drengene blev da ogsaa siden Forskere og Studerende , kom paa Kollegier og saaes kun hjemme i Ferierne , med Evner gryende i sig , som senere skulde gøre dem til dygtige , ansete Mænd . Der var Astronomen , Sir George Darwin ( blev Faderen for Resten adlet ? ) , 26 TILBLIVELSEN hvis Billede som forfinet gammel Herre med snehvidt Haar og Skæg findes paa „The National Portrait Gallery " i London ; Francis Darwin , fremragende Botaniker og sin Faders Historiograf ; Leonard Darwin , høj Ingeniørofficer ; og Horace Darwin , Civilingeniør . Disse imponerende Herrer er engang bleven madet her af deres Moder , som med fast Haand har ført Skeen til Munden og gaaet Hagen efter med den , saadan som Børn fodres , naar de er i den Alder at de kan række Armen op og vise hvor store de er , de lykkelige Aar , som Forældrene hovedrystende tænker tilbage paa naar de ikke er mere . Hvad man ved om Darwins Familjeliv er det lyseste og ærbareste der har været kendt . Nu taler man med Overlegenhed om den „victorianske " Tidsalder han tilhørte . Er vor egen bedre ? Naar man har set Huset i Downe og de Omgivelser Darwin levede under ved man saa meget mere om ham . Men Darwin , det han betød , skal dog søges i hans Værker . En Ring af Viden er nedlagt i dem som for altid vil skille mellem to Tidsaldre . Og ser man gennem hans Værker til Kilden udvider Ringen sig til den mægtige Jord selv , Naturen , som han nærmede sig med et Klarsyn som ingen anden . Fem Aar af sit Liv , i den modtageligste Alder , tilbragte han paa Rejse , til Jordens fjerneste Kyster , Resten af Tiden sad han paa et Sted og bearbejdede med urokkelig Udholdenhed , skønt ustærk af Helbred , det vidtrækkende Stof han havde samlet . Vandreaar og Læreaar , Begreber stemplet af Goethe , afløser hinanden hos ethvert normalt Menneske der er under samme Vækst som den Slægten og Naturen har gennemløbet ; Darwin fuldbyrdede saavel den fritsværmende Periode som den hvor man er bofast og mediterer og udvider sig i Tanken . Darwins egen personlige individuelle Udvikling , mens han arbejdede sig op til Udviklingstanken , er med megen Kyndighed eftervist af Henshaw Ward i hans Bog . Derimod har jeg ikke hos ham eller nogen anden Forfatter fundet en tilstrækkelig fyldestgørende Vurdering af Darwins Afstamningsforhold , der dog er af særlig Vigtighed CHARLES DARWIN 27 Erasmus Darwin. Efter Maleri af Wright. Efter Hesketh Pearsons Bog. for hans Vedkommende som Ophavsmand til Læren om Afstamning i det hele taget . Man vilde gerne vide hvilke begunstigede Anlæg , Arten deraf , der netop forlenede ham med Evnen til at afdække Dyrenes og Menneskets naturlige Oprindelse . Henshaw Wards Bog har Portræter af Faderen , Dr . Robert Waring Darwin , og Farfaderen , den store Erasmus Darwin ; af Aner paa Spindesiden har jeg ikke 28 TILBLIVELSEN hos ham eller andet Sted set Billeder . Moderen var en Wedgwood , Datter af Josiah Wedgwood , den berømte Pottemager og Keramiker der i Samarbejde med Billedhuggeren Flaxman skabte en antikiserende Stil , som ikke var uden Indflydelse ogsaa paa Thorvaldsen . Et Portræt findes af Wedgwood , malet af Reynolds , meget levende , han var en sund kraftfuld Mand at se til , uden at noget Træk i hans Fysiognomi dog kan siges at genkalde Dattersønnens . Fra Wedgwooderne stammer vel noget af Familjeformuen , der gjorde Darwin uafhængig af et Erhverv , til Fordel for hans Studier , muligvis ogsaa en vis kunstnerisk Nerve . Blod fra Wedgwood - Familjen indgik for anden Gang i Slægten da Darwin altsaa blev gift med sin Kusine , Emma Wedgwood , men denne Stribe kom først Efterkommerne tilgode . Francis Galton , der var Darwins Fætter , nedstammer paa mødrene Side fra Erasmus Darwin . Høje intellektuelle Traditioner , naturvidenskabelig Sans , og teknisk Begavelse , gaar saaledes gennem Slægten i flere Led , ikke uden visse Særheder heller , der ogsaa mærkede Charles Darwin . Erasmus Darwin stammede og slæbte Livet igennem paa en monstrøs Fedme , ligesom efter ham Sønnen , Robert Waring Darwin , der var af abnormal Størrelse og Vægt . Han var som Faderen en søgt Læge , men havde ikke hans blændende universelle Begavelse ; Erasmus Darwins Friskhed i Hovedet paa alle Omraader kan næsten bringe Leonardo da Vinci i Erindring . Udviklingstanken , som Sønnesønnen senere førte Bevis for , kan jo siges at være gryet allerede i hans Hoved . Fysiognomisk ligner Charles Darwin ikke synderligt hverken Faderen eller Farfaderen , efter Portræterne , han var heller ikke korpulent , men holdt sig mager Livet igennem , skønt han havde Familjelængden . Som bekendt led Darwin i alle de Aar han boede i Downe af konstitutionelle nervøse Svaghedstilstande , der dog ikke hindrede ham i hans Arbejde , maaske snarere befordrede det , da hans Helbred ikke tillod ham Selskabelighed eller alt andet der kunde have taget hans Tid . Hans Lidelse har af nogle været ført tilbage til Følgerne af konstant Søsyge paa den fem Aars Ekspedition med Beagle ; af andre CHARLES DARWIN 29 Robert Waring Darwin. Efter Henshaw Wards Bog. omtales den som nedarvet , Dispositioner i Familjen , og her maa man jo tænke paa den ekscentriske Farfader ; en Forfatter , Louis Berman , giver i en Bog om den indre Sekretion , „The Glands Regulating Personality " , en formodet svigtende Adrenal - Binyre - Funktion Skylden , ikke udelukket , dog Forfatteren har i det nævnte Skrift kun indre 30 TILBLIVELSEN Emma Wedgwood. Efter Fotografi. Efter Henshaw Wards Bog. CHARLES DARWIN Josiah Wedgwood. Stik efter Maleri af Reynolds. Efter Hesketh Pearson Doctor Darwin. 31 Sekretion paa Hjernen , en eller anden Kirtel der er for stor eller for lille paa ham ogsaa , fristes man til at tro . Omstændighederne ved Darwins Livsførelse finder deres Forklaring i hans Lidelse , men ikke hans Produktivitet , hans Genius , den er at søge dybere , i hans Anlæg . Hvorfra stammede de i Roden ? 32 TILBLIVELSEN Om Slægten før Erasmus Darwin haves ikke karakteristiske Oplysninger . Selve Navnet Darwin synes at føre langt tilbage , til en nordisk Oprindelse , i Lighed med Navne som Godwin , Baldwin , et Spor , men tabende sig i en usikker Fortid . Det er bleven paavist at der i Darwins Afstamning skal indgaa kendte Led af op til niogtyve forskellige evropæiske Slægter . Men der er jo noget om at jo flere Forfædre man trænger ned til , et Antal der stiger i kvadratisk Progression , des mere kommer man i Forlegenhed med at paavise distinkte Anlæg . Tilbage at holde sig til bliver en ren fysiognomisk Metode , naar det gælder om at bestemme et Individ , ved Sammenligning med andet Erfaringsmateriale udenfor Slægten , man nærmer sig ad den Vej Racen , faste , dybtliggende Forudsætninger . Vor store Sprogforsker Vilhelm Thomsen ledte i Type Tanken hen paa Darwin , maaske endnu mere paa Sønnen , George Darwin , det samme rensede , aabne Udtryk , den samme stille Noblesse , dyb personlig Beskedenhed og Fraværelse af al Anmasselse , i Forbindelse med suveræn Duelighed , som jo ogsaa gør den overflødig ; andre Folk af samme Type kunde nævnes , om hvem et Totalindtryk siger at de tilhører en særlig udpræget nordisk Menneskeart . Vanskeligt at sige noget generelt om saa omfattende et Begreb . Som en Grundegenskab kan dog noteres at de der har bragt Racens Egenskaber til Udfoldelse staar Naturen umiddelbart nærmere og har indarvede Paavirkninger af den i sig i intimere Grad end andre , en høj tilegnet Udviklingsstandard , samtidigt med at primitive Anlæg helt ned i Roden er bevaret . Ved Geni tænker man paa noget isoleret , et Unikums uforklarede Ydeevne , Geni er det modsatte , Samhørighed med et stort Fællesskab , de enkle sande Sammenhænge i Naturen , der er nogle med - CHARLES DARWIN 33 George Darwin. Maleri fra National Portrait Gallery. født , og for andre overdækkes af overfladiske , fikserede Forestillinger de bare har fra hinanden . 34 TILBLIVELSEN En saadan Evne , der kan karakteriseres som en intellektuel Uskyldstilstand , lægger sig for Dagen i Darwins hele Aandsart og Metode . Han skabte selv Begrebet Pangenesis , et henstillet Navn for hvad der maa menes om Udviklingens sidste Ord , Arvelighedens Hemmelighed , naar den engang bliver opklaret . Forestillingen derom , hvordan Spiren til et helt udvokset Væsen kan være nedlagt i Ægget , forudsætter , selv før man har overbevist sig derom , da det er saadan , efter hans Udsagn , at en Partikel af hvert eneste enkelt Led , hver Celle , i hele Organismen maa indgaa i Ægcellen , hvis den skal være i Stand til at reproducere Organismen paany . Paa den ene eller den anden Maade maa det være sandt , hvad enten det lader sig direkte iagttage eller ej . En analog Forklaring lader sig anlægge paa Darwins Genius , hvis man opfatter ham som et Enkeltvæsen eller en Celle , og al Udvikling og Afstamning , hele Naturbilledet , som et Legeme : han har haft noget i sig af det altsammen , en Oprindelighed rækkende til Roden , der har gjort at han har kunnet slutte fra Naturen til sig , og fra sig til Naturen . Man er ikke meget nærmere ved en Forklaring med denne Antagelse , men den er da hverken overnaturlig eller mystisk ; kun standser man overfor hvad der endnu ligger skjult i Naturen , skønt det aabenbarer sig i dens Funktion . Af Darwinportræter gives der et fra omkring 1854 , hvor han er uden Skæg , et Fotografi , der altsaa lader sig studere som Dokument . De barberede Træk har det Udtryk af Velvilje og Fatning man kender allerede fra Billedet af den unge Darwin , og som gennemtrængte hele hans Karakter . Meget paafaldende og tilsyneladende disharmonisk er Kranieformen , den hvælver sig op i en Top og falder stejlt af til Baghovedet , som kendt ogsaa fra andre Profilbilleder , mens Panden skraaner ned mod Brynene med et stærkt Fremfald over Øjnene , akcentueret af buskede Bryn , der lægger Øjnene helt i Skygge og giver Fysiognomiet et tynget , næsten skummelt Udtryk . CHARLES DARWIN 35 Darwin omkring 1854. Efter Henshaw Wards Bog. Kraniebygningen kan ikke være tilfældig ; man føler sig slaaet af hvor disse Bryn minder om de tidligste Kranieformer man overhovedet kender , selve homo primigenius , hvor Sammenhængen i Oprindelsen saa skal søges . Evolutionært regner man Mennesket for paa en Gang det ældste og det yngste Led mellem samtlige Dyreformer , naar undtages Fuglene , der har specialiseret sig i en ekstremere Grad , men fjernt fra 36 TILBLIVELSEN Stammen , den Mennesket har haft det Held at holde sig nær Midten af . Mennesket har bevaret de tidligste anatomiske Træk i Forbindelse med de senere . Det skulde da ligge til menneskelig Organisation i sin indre Tegning saa at sige at erindre hele Udviklingsforløbet i Projektion bagud . En lukket , afsluttet Tilværelsesform derimod , utilgængelig for Indføling , staar man overfor hos Fjerkræet , hvis Descendens har naaet en forvokset , adelig Grad , men heller ikke har naaet andet . Socialt og æstetisk vil man bestemme Darwin formodentlig kun som Englænder . Jeg har endogsaa set hans Livsværk , selve Evolutionstanken , analyseret som et Indslag i Videnskaben af det engelske Frihandelssystem i den Tid han tilhørte , altsaa af rent relativ , magtesløs Rækkevidde , en typisk Anvendelse af gængs marxistisk Recept . Det ligger dog nærmere at bedømme Darwin efter hans egen Metode , biologisk , Værdien af hvad der er kommen fra ham identificeret med hvem han var . Gennem en evolutions - psykologisk Fremgangsmaade , som endnu ikke er almindelig anvendt , og hvortil Stoffet endnu ikke er samlet , maa Darwins naive og frugtbare Aandsart forklares . Vil man alligevel bestemme Darwins Betydning i Forhold til sociale Forskydninger i Tiden , med mere Hold i Virkeligheden end ovenstaaende Vits om at engelsk Frihandel og Darwins Lære om den fri Udvælgelse skulde staa i Forbindelse med hinanden , saa lader det sig jo sige at Evolutionstankens Fremkomst falder sammen med Afviklingen af Enevælden og Overgangen til Konstitutioner i Evropa . Et Træk fra da Konflikten endnu bestod kaster Lys derpaa , en Overlevering om hvordan den unge Darwin paa sin Rejse med Beagle afholdt sig fra at give Skibets Kommanderende , Kaptajn Fitz Roy , ringeste Oplysning om det Maal for sine Studier han havde i Sigte , Arternes Oprindelse ; nogen anden Forklaring end den hævdvundne hierarkiske vilde komme nær til at blive betragtet som Mytteri . Ombord paa sit Skib følte Kaptajn Fitz Roy , der var af gammel engelsk Nobilitets inderste Marv , han stammede ned fra et af Karl II ' s uægte CHARLES DARWIN 37 Børn , sig som Statsmagtens Vogter , og han kunde om det havde passet ham lagt Darwin i Jern for at være af en anden , insubordineret Et af de sidste Billeder af Darwin. Mening end den der stemte overens med kgl . Majestæts Marine . Tilfældet er værd at lægge Mærke til , fordi det afdækker den sociale Baggrund for Modstanden mod Evolutionslæren ; det Hold man havde paa en Befolkning gennem et dikteret Verdensbillede kunde man ikke afstaa fra . Det „Bestaaende " saa sig truet , og med Grund . Den Dag i Dag er Klasse paa sine Steder mere afgørende end na - 38 TILBLIVELSEN turhistorisk Argument , naar Darwinismen afvises ; man vil finde Modstanderne indenfor en politisk Fraktion som endnu kalder sig Højre , mens Bekenderne udstødes til det yderste Venstre , en Tankegang der naturligvis er sand Videnskab ganske uvedkommende . Den sociale Rækkevidde af Darwins Tanke , nogen Art politisk Tendens , har ligget ham selv personlig fjern , hans Karakter var alt andet end vindiktiv . Den Part han har haft i en Omvurdering ogsaa paa socialt Omraade kan lignes ved hvad man har hørt om Inaugurationen af store Ingeniørarbejder hvor Sluserne er bleven aabnet første Gang ved at man har ladet et Barn trykke paa Knappen til en elektrisk Kontakt ; Darwins Virksomhed blev , uden andet Initiativ fra hans Side end stille videnskabelig Syssel , skelsættende , ikke alene ved en efterhaanden af et helt Slægtled afdækket total Revolutionering af Tanken , men ved det Skred der uundgaaeligt fandt Sted under selve Menneskeopfattelsen , politiske og selskabelige Prærogativer , der havde haft deres Tid , og som der ikke kunde regnes med nu mere . CHARLES DARWIN 25 TIL NATURHISTORIENS HISTORIE DET følgende er en kort Oversigt over Udviklingstrinene indenfor Zoologien , med særligt Henblik paa Afbildninger af Dyr , og med en Gennemgang af Navnene , ledsaget af Portræter , af de Forskere der har bidraget til Naturhistorien som Videnskab . I „Dyrenes Forvandling " , 1927 , er Opgaven stillet ; nu , 23 Aar efter , er den taget op . De tidligste Forestillinger Mennesket har gjort sig om Dyreriget gaar tilbage til forhistorisk Tid , da man levede paa et Jægertrin og stod Dyrene nærmere end sidenhen ; herom vidner de palæolitiske , meget naturtro Tegninger man kender fra diluvial Kunst . Paa en Maade var de intimere og mere naturalistiske end senere Tiders Dyreafbildninger . Impulsen der laa til Grund for Fastholdelsen af Dyrenes Udseende tager man næppe fejl i har været knyttet til en primitiv Magi , Ønsket om at skaffe sig Magt over Vildtet ved at afbilde det og mærke det med Pileod , som man har utvivlsomme Eksempler paa , se vedføjede Istidstegning af en Bison . Samme Art Dyretegninger , forbunden med simpel Jagtmagi , var at træffe hos nordamerikanske Indianere , der ogsaa var store Bisonjægere , som det ses af en Hjort , mærket med Pileod , hvoraf en Kopi er gengivet i Geo . Catlins Værk , fra 1841 , om hans Rejser som Maler og Etnograf mellem de endnu uberørte Stammer i det indre Nordamerika ; hvorom mere siden . Jagtmagien har et Sidestykke i hvad der har været kendt , og endnu skal forekomme , Haabet om at komme en Uven tillivs ved at forfærdige en Dukke deraf og gennemstikke den med 40 TILBLIVELSEN Naale , eller blot stikke Øjnene ud paa et Fotografi . Den psykologiske Forklaring synes at hænge sammen med en infantil Forestilling om Identitet af Billede og Objekt , kendt ogsaa fra primitive Folks Skræk for at lade sig „tage " af en Fotograf . Udløbere af den palæolitiske Kunst har naaet vor Tid , hos Buskmænd , Lapper og Eskimoer . Paa et Tidspunkt gik Udviklingen gennem et Trin i Forholdet mellem Mennesker og Dyr der var karakteriseret under Begrebet Totem , et indiansk Ord , men universelt , gældende for flere primitive Folkeslag . Et relativt intellektuelt Stade har været forbunden dermed , en Logik , der ytrede sig som Dyredyrkelse . Oprindeligt har Motivet vel været Frygt , der er gaaet over til Haabet om Beskyttelse , ved at indgaa en Pagt med Dyrene , som til Gengæld er bleven holdt hellige . Ainoerne var Bjørnedyrkere , i Mexiko omgav man Klapperslangen med en Ritus , uhyggeligt , men man har maattet affinde sig med den . Et eller andet udvalgt Dyr ansaa man for knyttet til Stammens Ophav , dens Lykke , som Indianerne og Australierne , en vild Form for Genealogi . Man var ikke selv synderlig hævet over animalske Instinkter , saa paa Totemtrinet var Dyrenes Verden og Menneskets egen endnu ikke skilte Begreber . Den Kunst der var Udtryk for Totemdyrkelse var af en symbolsk , stiliseret Karakter ; Spor af glemt Totem stikker maaske i de gamle Nordboers Dyreornamentik . En Overgang fra Totemtrinet til en anden Fase af Forholdet til Dyreverdenen , men bestemt af et udvidet , religiøst og overnaturligt betonet Kulturtrin har man i det gamle Ægyptens mærkelige Gudeforestillinger , der svarede til en høj Udvikling i Kunsten . Man blandede her Dyrene sammen med Magterne i Naturen og egne Træk , den vidtløftige ægyptiske Dyreverden , hvor Figurerne snart var med Menneskekrop og Dyrehoved , snart omvendt med Menneskehoved og Dyrekrop , som Sfinksen . Tanken der laa til Grund derfor kunde være den simpleste Slutning , som naar Flodhesten dyrkedes som Frugtbarhedens Gudinde , fordi den var af et triveligt , gravidt Udseende . Nærliggende Iagttagelser , der hang sammen med Forplantningen , af mere ukysk Art , var Ophav til Dyrkningen af Væderen , den store Amon , Ægyptens Hovedgud . Sfinksens Forklaring er ligetil , det var Løven , Dyrenes Konge , der associeredes med Farao og udstyredes med hans Træk . De skønneste bevarede Kunstværker taler om Frodigheden og Forvildelsen i de gamle Ægypteres Gudsdyrkelse , der endnu holder Dyrene omarmet . Og hvordan var det med Edens Have og Adam der gav Dyrene Navne , som vi lærte om i Bibelhistorien , melder det ikke om den samme Symbiose med Dyrene Menneskeheden traadte ud af ? Apis og Guldkalven ! I det fjerntliggende Indien beherskede lignende Dyreguder den religiøse Fantasi , lokalt og nærliggende Elefanten . I Ægypten holdt man Kappebavianen hellig , i Indien Hanuman , som man da gør endnu . Men af det gamle Grækenland og Rom , Antikens Gudeverden , er Dyrene udgaaet . Her var man i Ordets oprindeligste Forstand human . Selv de hellige Guder endte med at blive dyrket i Menneskeskikkelse , temmelig kødeligt , Afrodite opsteget af Havet ! I Antikens Tid naar man til de første Forsøg paa en nøgtern , skildrende Naturhistorie , Zoologi , i Hellas Aristoteles , Plinius i Rom . Deres Skrifter foreligger ikke illustreret , men hvad man kender af græske Fremstillinger af Dyr var af en kunstnerisk Fuldkommenhed der ikke siden er overgaaet , f . Eks . Reliefferne af Heste paa Akropolisfrisen . Fra Afrika indførte Romerne alle Slags vilde Dyr til Brug ved 42 TILBLIVELSEN Cirkusforestillinger , man har vidst mere om Dyr af Selvsyn i Antikens Tid end senere i Middelalderens Evropa . Her nærede man sig stillestaaende med Aristoteles ' Skrifter , uden Forsøg paa egne Studier , som det heller ikke laa til den klerikale Tidsaand at fremme . Med Renaissancen og Reformationen begyndte man omsider at vende sig mod Fænomener i Naturen igen . Sebastian Münster . Et typisk Eksempel paa middelalderlig Naturhistorie , i en omfattende Form , men mere hvad man har hørt om end hvad man har set , har man i et i sin Tid meget yndet og udbredt Værk af Sebastian Münster , der levede fra 1489 til 1552 . Cosmographia er Værkets Titel , intet mindre end en Verdensbeskrivelse . Det er paa Tysk , populært anlagt , bevæger sig over Historie , Geografi , fremmede Lande og deres Mærkværdigheder , deriblandt Dyreverdenen , og er forsynet med Illustrationer , raa Træsnit , der gengiver alle Middelalderens overtroiske Forestillinger , med Forkærlighed for det eventyrlige og kuriøse . Her findes Billeder af fantastiske Menneskeformer fra ukendte Verdenshjørner , Mænd uden Hoved og med Ansigtet fordelt paa Overkroppen , Enfødninger , Mennesker med kun eet Ben og en Fod saa stor at man kunde ligge i Ly af den som under et Tag . Et Billede af Basilisken fandtes , med Krone paa Hovedet , vel nok det vildeste Foster af middelalderlig Fantasi . Bogen udkom i det ene Oplag efter det andet , over et langt Tidsrum . I et Afsnit om Afrika forekommer bl . a . Afbildningen af en Struds , der gengives her . Som man ser har man tidligt knyttet den Legende til Strudsen at den æder Gadedørsnøgler , ja endogsaa Hestesko ! Det hedder om den at den kaster med Sten bagud , naar den er paa Flugt for en Jæger , et Træk der kan være observeret , skønt mistydet , man kan godt tænke sig at der stritter Sand og Grus fra Strudsens Fødder naar den befinder sig paa Flugt i Ørkenen . TIL NATURHISTORIENS HISTORIE 41 Sebastian Münsters Struds. SEBASTIAN MUNSTER 43 De middelalderlige Gysere om Dyr og de naive Træsnit har haft Aflæggere helt op til vor Tid , f . Eks . en ABC der var i Brug paa Landet endnu indtil Begyndelsen af Firserne , og som enkelte Endnulevende i sin Tid lærte Bogstaver efter . Et af ABC - Rimene er gaaet over i Sproget , det om Krokodillen der ynksomst græder . Billederne i ABC ' en , der var mer end naive , hørte til de første Indtryk af Dyr jeg fik som Barn . Kanske er der en Mening i at tidligere Tiders uudviklede Syn paa Naturen ender med at synke ned i Barneverdenen . Konrad Gesner . Noget senere end Sebastian Munster var Konrad Gesner , der regnes for den første egentlige Grundlægger for en videnskabelig anlagt Naturhistorie . Han var Schweizer , født 1516 , død 1565 . Skønt han saaledes kun blev 49 Aar gammel efterlod han sig en meget omfattende Produktion . Han var Filolog , Latin og Græsk , hvori han var Professor , og ved Siden deraf havde han ved forskellige Universiteter studeret Medicin , Fysik , Zoologi , Botanik og Mineralogi ; en universel Dannelse var paa den Tid endnu mulig , inden Fagene havde udspecialiseret sig . Gesners Værk om Zoologi er paa KONRAD GESNER 45 Konrad Gesner. 44 TILBLIVELSEN Albrecht Dürers Næsehorn. Latin, i fire svære Folianter , fra 1551 — 1558 , Historia animalium . D et er forsynet med Illustrationer , præget af Datidens Stil og ikke altid baseret paa Selvsyn , ligesom Teksten mere støtter sig til andre trykte Kilder end til egne Iagttagelser . Et Par Prøver af Billederne gengives . Det ene er af ingen ringere end Albrecht Durer og forestiller et Næsehorn , udstyret med Træk hentet fra Datidens Ridderrustninger , som omtalt i „Dyrenes Forvandling ". Eksemplaret skal være sendt fra Indien til Kongen af Portugal , og Teksten har en Anekdote om at Rhinocerosen er Elefantens værste Fjende , idet den render Hornet op under Bugen paa den og splitter den ad , et Tilfælde der næppe er bleven set i Naturen , men leder Tanken hen paa Romernes før omtalte Cirkusforestillinger , og saaledes antagelig er en Frugt af Gesners klassiske Læsning . Den anden Tegning er af en Flodhest , turpissima quadrupes , det styggeste firføddede Dyr , som KONRAD GESNER 47 Flodhest, der opæder en Krokodille. Gesner udtrykker sig , en personlig Smag , der deles af mange ; Dyret ser ud som gjort af Dejg og er opfattet som et Rovdyr , i Færd med at æde en Krokodille . Meget af sin Viden havde Datiden endnu fra lignende Kilder som Historierne om Søfareren Sindbad . Ikke desto mindre var Konrad Gesners Naturhistorie et Fremskridt , præget af en ordnende Trang , med de Kundskaber han raadede over . Et samtidigt Portræt af Konrad Gesner viser ham som en Mand med hele , rolige Træk , iført en Hovedbeklædning der minder om en Baskerhue , og som man kender fra Billeder af Erasmus Rotterodamus , her i Landet Hans Tausen , associeret med Lærdom og en egen Stridbarhed , der hang sammen med Gæringen i Tiden , Reformationen , og et vaagnende Krav om Oplysning . Terrestriske Udvidelser , Amerikas Opdagelse , Rejser og ny Viden , inspirerede Datidens Aander , den Forening af klassisk Dannelse og Udadvendthed der kendetegner Renaissancen . Til denne Slægt af Lærde , der aab - 48 TILBLIVELSEN Ole Worm. 46 TILBLIVELSEN Den hornede Hest. nede sig mod Naturen , hørte Konrad Gesner . Et Værk paa Latin af Comenius , 1592 — 1671 , Orbis pictus , den brogede Verden , der var af pædagogisk Natur , bibringer i selve sin Titel en Forestilling om Datidens Universalitet . Ole Worm . Her i Landet var Ole Worm , 1588 — 1654 , greben af den samme omfattende naturhistoriske Søgen . Ole Worm var en Samler og Gransker . Om det private Raritetskabinet han havde grundet udgav han et Værk paa Latin , Historia Rerum Rariorum ; det indeholder Beskrivelser af allehaande mærkelige Sager , som f . Eks . en Equus cornutus , behornet Hest , hvoraf et Billede gengives som Prøve paa 50 TILBLIVELSEN Bogens Illustrationer . Naturmærkværdigheden skal i Henhold til Teksten være set i den spanske Konges Gaard . Ole Worms Kabinet indeholdt enhver tænkelig Sjældenhed , uden Forsøg paa Metode , og dog kan det siges at alt hvad Eftertiden har drevet det til af Naturkundskab og paa flere Fag spredte videnskabelige Institutioner stammer ned derfra . Ole Worms aabne Sans lagde Grunden til dansk Arkæologi . Naturhistoriens Historie skal nu ikke her forfølges i alle Træk , eller med alle Navne taget i Betragtning . En særlig Linje er fulgt her , Udviklingen indenfor Zoologien i snævrere Forstand , og den fremadskridende visuelle Opfattelse af Dyr . En Bevægelse gaar fra Gennembrudet under Renaissancen , med forskellige Stationer undervejs , og endnu med et Præg af Middelalder over sig , indtil Initiativet ytrer sig med fornyet Energi i det 18 . Aarhundrede , der med særlig Understregning har Navn af Oplysningstiden , den moderne undersøgende og eksakte Videnskab vi lever i Fortsættelsen af endnu . Den store Foregangsmand er her Linné . I 1935 skrev jeg en Artikel om ham der findes trykt i „Mindets Tavle " , 1941 , den genoptrykkes her , i den Sammenhæng den naturligt hører til . Linné . Hvis man opgjorde en Liste over de Navne af internatioral Rang man støder oftest paa , vilde Linnés Navn blive et af dem der kom i første Række ; det er knyttet til Navngivningen selv , findes som Vedføjelse til Navnet paa enhver Plante og ethvert Dyr , indenfor den systematiske Ordning af Botaniken og Zoologien Linné i sin Tid gennemførte . Som Videnskabmand svarer han til ingen mindre end den mytiske Adam , der gav Dyrene Navne . En Forestilling om Al - LINNÉ 51 Den unge Linné, efter et hollandsk Maleri. tings Begyndelse , Portalen ind til Naturen , hænger ved hans Navn . Paa en vis Maade har han placeret sig som det første Menneske . Som Art vilde han efter sit eget System hedde Linné , Linné . 52 TILBLIVELSEN Mellem de ikke mange Skandinaver der tæller som Lys af første Rang , indenfor Videnskaben , staar den berømte Svensker , hans Navn meddeler svensk Videnskab og svensk Karakter en egen livskraftig , storttegnet Distinktion . For mange er Linnés Navn kun en Klang . Han er i 1935 bleven mindet i sit Hjemland i Anledning af at det var 200 Aar siden han offentliggjorde sit System i den første Udformning , paa Latin , under et Studieophold i Holland ; nogle Træk , væsentlig om Manden Linné , og hans Plads som Videnskabsmand , mellem dem der var før ham , og dem der er kommen efter , skal sammenstilles her , som et ringe Bidrag til den store Svenskers Minde . Der eksisterer et Billede af den unge Linné , malet af en hollandsk Maler under hans Udenlandsophold , da han var i Trediveaarsalderen , i det Udstyr han var i da han som femogtyveaarig ung Naturforsker begav sig paa sin store Laplandsrejse , i Maj Maaned 1732 ; vi vil slaa ned paa ham saadan som han saa ud , og som Starten formede sig for ham , efter hans egne Optegnelser , en Lykkemands Ridt ud af Upsala By , mod det Liv fuldt af Arbejde og af Triumfer der ventede ham . Dragten , der ikke netop var en Lapdragt i egentlig Forstand , som man vilde tro , var af egen Komposition og bestod af en Kofte med Bælte om Livet , hvori var ophængt en Randsel og flere Smaatasker med det nødvendigste til personligt og videnskabeligt Brug , inklusive Papirark til Tørring af Planter . Udrustningen var beregnet paa at føres ridende , Rejsen foretoges , som dengang almindeligt , til Hest . Foran under Bæltet var ophængt en Notitsbog , til at aabne , som en Konsol , saa at der kunde skrives fra Hesten , paa den Maade førte Linné sine Dagbøger , paa Stedet , Indtrykkene umiddelbart paa Papiret . Paa Hovedet havde han en „bastgrøn " Hat , Haaret baaret i Pisk ; LINNÉ 53 Parykken havde han ladet blive hjemme . Starten fandt Sted den 12 . Maj , da han paa et halvt Døgn nær var 25 Aar gammel . Han har dog ikke villet begynde en Rejse den 13de , uagtet det var hans Fødselsdag ! Den skulde gøre den uheldige Datum til Skamme ; alt lykkedes for Linné . Som en ung Faust drog han ud i Verden for at læske sine forlæste Øjne med Natur og Natur alene , og ingen Fristelser skulde senere forrykke ham fra hans ustraffelige Vej . Portrætet viser en ung sund Mand med en klar Pande og lysebrune , friske , iagttagende Øjne ; noget i Blikket og den ranke Holdning af Hovedet leder Tanken hen paa Selvportrætet med den store Hat af Holbein . Vi vil kigge den unge Studiosus lidt i Dagbogen paa denne første Dag , da Verden aabnede sig for ham . Hans Forudsætninger var Datidens grundige Uddannelse i Latin , som han talte , og alt hvad der paa det Tidspunkt kunde vides indenfor fire Fakultetsomraader , Botanik , Zoologi , Mineralogi og Medicin . Det var en Foraarsdag da han rejste : „Nu begynte hela marken fägna sig och le , nu kommer sköna Flora och sofver hos Febus . Omnia vere vigent et veris tempore florent . Et totus fervet Veneris dulcedine mundus . Nu stod vinterrågen 1 qvarter hög och kornet hade nyligen utvist ett blad . När jag var kommen utanför norra tullport , viste sig straxt lerjorden , så när som i bergen , der sand och stenar äro , marken er slät utan tråd på en hel 1 / 4 väg . I mografvarna jämte vagen sag jag en guhl Byssus , besynnerlig dar som vädret ej kom på , och tili allt liknar flöten på mjölk , hvilket bönder kalla vattnet blomma . Jag såg allestädes om vagen stomärrarna gå i bet med sina små unge föl , admirerandes deras långa ben , hvilka sägas vara , straxt de fölade äro , så långa som de blifva skola , ty om mått tages ifrån foten tili knäet på ett ungt föl och sedan mätes från knäet i vädret , OLE WORM 49 skall det gifva mig hojden , hvilken samma skall ar nå . Ossicula auditus in infante ... Gassen gingo äfven här med sina små gäslaungor ; curieuxt ar att observera det , alla gasungar straxt de kldckta dro , aro gula , hvad couleur de då sedan bekomma , men den gula gemenligen bortmista . På hogra handen lamnade vi gamla Upsala med de 3 sina stora attebackar ... Blomstren voro då mycket få , såsom Taraxacum , det Tournefort illa blandar med Pilosella , der dock folia calycis reflexa differera ... " Linné opregner nu de Foraarsblomster han ser , med Kommentar , og noterer : „Lärkan sjöng hele dagen for oss , darrande i luften : Ecce suum tirile , tirile , suum tirile tractat . Okstad 5 fjärdingar . Nu begynte skogen allt mehr och mehr tillta , den ljufva lärkan , som tilförne uppehållit våro oron , öfvergaf oss ; men åter en annor emottager oss i skogen med lika stor compliment nämligen kleran , Turdus minor , hvilken , då hon på högsta grantoppen spelar for sin kdresta , av en låter oss fagna oss deraf , ja hon stammer så hogt in med sina diverse toner , att hon ofta mästrar näcktergalen , sångarnes mästare . " Saa aaben var den unge Linné for Naturen , saadan kom den ham nyfødt og straalende imøde . Man har senere villet bebrejde ham at han gjorde Blomsterverdenen til et Herbarium og Noæ Ark til en Naturhistorie , Skemaer frygtet af Børn . Ja , hvad er ikke aandsfortærende , naar det er bleven reduceret til Lektier ? Hvis man gaar ud af Byen , ud paa Landet , i den Sommer vi har hvert Aar , og steder sig for Kornet og Blomsterne , Fugle og Skabninger , er man i den Verden der inspirerede Linné , den er altid lige frisk . Men det var nu hans Lidenskab at bringe Orden i alt hvad han saa . Det samme har Holberg sagt om sig selv , og det var i det hele taget Oplysningen , det 18 . Aarhundredes Tilskyndelse , fra alle Sider gik man løs paa et uordnet Stof , overtaget fra en kundskabssky Mid - LINNÉ 55 delalder , og leverede det i indregistreret Tilstand videre til det 19 . Aarhundrede , som uddrog den endelige Opklaring deraf . Linnés Rang som Videnskabsmand maa bedømmes saaledes , i Relation til Tiden , han løste ikke de Opgaver det var forbeholdt næste Slægt at løse , men han leverede Materialet dertil . Han var en Samler og Organisator , med en Husbonds Instinkt for at sætte Alting paa Plads . Nogen skabende , gennemskuende Aand , forud for sin Tid , vil man ikke kalde ham , han tænkte i det Niveau han tilhørte . Det kan undre bagefter , naar man staar paa Selvfølgelighedens Grund , at Linné , som dog havde haft alle groende Ting , Vækster og Dyr , under Øje , at ikke Udviklingens simple Tanke gik op for ham ; men der kom aldrig anden Forestilling i hans Hoved end at alle Arter har eksisteret uforandret fra Begyndelsen , han havde kun Øje for Species , Arten og dens Plads i Systemet . Her var en noget yngre Samtidig af ham videre , Erasmus Darwin , som allerede i en uklar Form anede hvad Sønnesønnen siden skulde afdække en Gang for alle i sin Origin of Species , som retter sig imod Oprindelsen , efter at Systematiken var gennemført . Kuriøse for en Eftertids Betragtning er Linnés Forestillinger om Ordenen i Naturen . De er inspireret af Datidens Samfundsforhold , Linné taler om Græsset som Planternes Almue , de laveste og mest udbredte Vækster , som lader sig trampe paa , hvorimod Blomsterne i deres prægtige Klæder og med deres Duft udgør Noblessen . Træerne er de højere Stænder , som afgiver Skygge , og Buskene er Soldater ! Om Bregnerne siger han at de er Nybyggere , da de optræder paa afsides Steder . Mosserne er Slaver , som tjener til at beskytte Træerne , dels mod Vinterkulden , dels mod Solens Brand om Sommeren ; men Svampene er rene Pirater og spiser alt op om Efteraaret , naar Flora er gaaet i sit Vinterhi . Samme Forudsætninger om faste , en Gang for alle indstiftede Naturbetingelser , hvori et Forsyn giver sig til Kende , præger Linnés Anskuelser om Hensigtsmæssigheden i Naturen , et gennemført For - 56 TILBLIVELSEN synligheds - og Nyttehensyn , hentet fra Paryktidens Begreber om offentlig Forvaltning og Økonomi , med et Eksempel kun : Spyfluer og Maddiker havde deres viseligt indrettede Plads i Naturen for at Hesteaadsler ikke skulde inkommodere Almenheden med deres Stank ! I den gensidige Udryddelseskrig der gør sig gældende i Naturen ser Linné et Politi , og unægtelig , Jorden vilde vel forlængst være i Græshoppers Vold , hvis ikke andet forslugent Kræ holdt dem indenfor Grænser . Logiken i Linnés Betragtning er i og for sig rigtig , grunder sig paa Naturiagttagelse , det er kun Indsigt i Aarsagssammenhængen der svigter . Men det giver et ganske stærkt Indtryk af hvor ethvert Nutidsmenneskes Forestilling om Sammenhængen i Naturen er ompræget siden Linné , selv om man end ikke er klar over hvordan Omvurderingen har fundet Sted . Som Barn af sin Tid stod Linné fuldt ud paa bibelsk Grund , omendskønt hans Instinkter var af den Natur at han , naar han blev lukket ind i Edens Have , øjeblikkelig vilde skride til at klassificere Planterne der , og formodentlig Englene med . Han var en god Kristen , men lod sig dog ingenlunde Verden forbyde . Ortodoksien var stærk paa hans Tid ; der samlede sig saaledes truende Skyer over Hovedet paa hans Samtidige og Ven , Astronomen Anders Celsius , fordi han havde paavist Landhævningen i Sverige , en Lære der stred mod Mosebøgernes klare Akter vedrørende Syndfloden ; i denne Kriminalsag stillede Linné sig uforbeholden paa Celsius ' Side . Undersøgelsens Ret kunde han ikke lade sig fratage . I denne Forbindelse maa der mindes om at Linné var Fader til det zoologiske Begreb Primates , den højeste Pattedyrorden , hvorunder han foruden Mennesket indbefattede Aber og Halvaber , et ikke ringe Skridt at tage for en om Skabningens guddommelige Oprindelse overbevist Mand , for hvem det var en umulig Tanke at den ene Art kunde have udviklet sig af den anden . Han lod sig lede af ydre uomtvistelige LINNÉ 57 Upsalaprofessoren Carl v. Linné. Kendsgerninger , den anatomiske Bygning , stillede sammen hvad der hørte sammen , god streng videnskabelig Metode . Den evolutionære Sammenhæng fandt en Eftertid saa ud af . Men Linné har store Fortjenester af at have rangeret Materialet op paa Linje og gjort det tilgængeligt og overskueligt . 58 TILBLIVELSEN I en Henseende mere betød Linnés Navn for hans Samtid hvad Videnskaben aldrig skal glemme ham for : en fra alle Sider , Verden over , indrømmet Respekt for videnskabelig Syssel , som vejede mere end det kan ses nu , i vor Tid , hvor Kirkens Indgriben i Aandsarbejdet er trængt i Baggrunden ; Linnés store personlige Anseelse og det internationale Ry der udgik fra hans Lærestol i Upsala , de Elever der førte Paavirkningen fra ham videre , alt tilsammen bidrog , i et videre Omfang end Linné maaske selv var klar over , til at ligestille fri Forskning med den aabenbarede Kundskab , der endnu havde Karakter af Diktatur ; Ligevægtsforholdet nu , 200 Aar efter , kan man opgøre som man er sindet til . En ikke ringe Aarsag til Linnés Succes og den Anseelse han tilførte Naturhistorien som Fag beroede paa hans Elskværdighed . Der var noget i dette lykkelige Sind der ikke stod for Indtryk fra Verden , og Verden stod ikke for ham . Buffon . Om Linné , 1707 — 1778 , og de to store franske Forskere , Buffon , f ødt samme Aar som Linné , 1707 , død 1788 , og Cuvier , 1769 — 1832 , gælder det at de alle tre gjorde iøjnefaldende Karrierer og var Genstand for høje offentlige Æresbevisninger , et Særsyn der vel skyldes deres fremragende Evner og en Medbør i Tiden , Encyklopædisternes Tid , som favoriserede naturvidenskabeligt Pionerarbejde ; man kan sige at Naturhistorien var Mode . 54 TILBLIVELSEN Buffon (1707—1788). BUFFON 59 Georges Louis Leclerc Buffon var en Kavaller , af anset Slægt , og blev adlet for sine Fortjenester , han gjorde Indtryk ved sin store kraftige Figur og sit Verdensmandsvæsen , og var jo virkelig en aandfuld Mand , med en uudtømmelig Arbejdskraft . Af Portræterne af ham er udvalgt Houdons Buste , der er en blændende Skulptur , og giver os Manden lyslevende , med det massive , rejste Hoved , de virile Træk og det fine følsomme Udtryk ved Munden . Han var Leder af den zoologiske Have i Paris , Jardin des Plantes , og af det kongelige Museum , selv en meget formuende Mand , for hvem alt lykkedes . Han døde i 1788 , 81 Aar gammel og sparedes saaledes for Revolutionen ; alt ialt maa han siges at have været en Lykkemand . Det blotte Navn Buffon fremkalder en Forestilling om Naturen , Noæ Ark . De 44 Bind han og Medarbejdere efterlod sig , der bærer hans Navn , er som en Introduktion til omtrent hele den synlige Verden , en stort anlagt Materialsamling , der i hvert Fald bidrog til at aabne Øjnene for Naturstudiets Betydning . Skal man opgøre Buffons Stilling til Oprindelsen i Naturen , Skabelse eller Udvikling , er Indtrykket vagt , hverken for eller imod , andre Forskere er her i Forgrunden , Buffon ophobede Stoffet , var en Beskriver , og havde Ry som Stilist , kunstnerisk Blik ; uden at underkende hans Dygtighed og Noblesse kan man kalde ham for sin Tids naturhistoriske Charmeur . Buffons Værker var illustreret , bekosteligt , med Kobberstik , men af tvivlsom Kvalitet . Bindet om Pattedyrene har nogle faa og smaa , illuminerede Stik , meget nette , men uden Sikkerhed i Studiet efter Naturen . Som mellem Dyrene i Edens Have findes der ogsaa en Afbildning af Adam og Eva , et ungt Menneskepar , nydeligt tegnet , man har her , som man kunde vente sig i Frankrig , ikke været uden levende Model . Som Tribut til Buffons Smag og Elskværdighed gengives det her . 60 TILBLIVELSEN Adam og Eva (i Buffons ,,Histoire naturelle générale et particulière") BUFFON 61 Georges Cuvier . Det 18 . Aarhundredes Billedkunst var behersket af en tidsbestemt Stil , selv med Naturen direkte for Øje ; man tænke paa Illustrationerne til Cooks Rejseværker , Billeder af Vilde , der paa en Maade havde mere af Kunstneren end af Objektet . Af samme Karakter er endnu tildels Illustrationerne i Cuviers Værker , den antropologiske Del , med en lang Række Billeder af Racer og vilde Folkeslag , meget omhyggeligt udførte Kobberstik , men af ringe Værdi som . Menneskeskildring , de ligner Tiden , men ikke de gengivne Typer . Enhver Tid synes at have set Naturen i Lys af givne Forestillinger . Bedre er dog Dyrebillederne i Cuviers Værk , nogenlunde naturtro , omend nu og da med Misligheder fra Kunstnerens Side . Nogle af dem kender man igen , som Gengangere i Skolebøger man en Gang har lært Naturhistorie efter , og fyldestgørende endnu . Cuviers Giraf skal gengives her , den er meget vel tegnet og korrekt , med Undtagelse af at Halsen øjensynligt er for kort . Den har ikke kunnet være paa Papiret . Saa h øj er Giraffen ! Billedet er taget fra Cuviers Hovedværk , Le regne animal , distribué d ' après son organisation . Titlen siger efter hvilket Princip Inddelingen er foretaget , Dyrenes anatomiske Forhold , og Grupperne er sammensat nær hen i Retning af de endnu gældende , naar undtages at der ikke er taget Hensyn til Afstamningshistorien , den evolutionære Sammenhæng , der ikke er knyttet til Cuviers Navn ; Opklaringen heraf kom senere . Men hans Arbejde leverede et Stof der førte op dertil , et af hans Værker , Recherches sur les ossements fossiles , 1812 , indeholder grundlæggende palæontologiske Undersøgelser , foretaget efter Fund i Paris ' Undergrund , og de fossile Rester af uddøde Dyr tilvejebringer jo afgørende Beviser for Overgangen mellem manglende Led og endnu levende Dyreformer ; Tanken om en Udvikling ligger lige for . Herom nærmere i Anledning af Lamarck . Georges Cuvier var født 1769 og døde 1832 . Han var en sund Mand , efter et Litografi af ham at dømme , med et stort hvidt Haar , GEORGES CUVIER 63 Georges Cuvier (1769—1832). lang , bøjet Næse og et stærkt Hageparti , frakkeklædt , med Snipper , Halsbind og Ordener , som i Oehlenschläger - Tiden . Frankrigs højeste Udmærkelser faldt i hans Lod . Foruden at han var den fremragende , utrættelige Naturforsker , der efterlod sig et helt Bibliotek af Skrifter , TILBLIVELSEN 64 Cuviers Giraf. skønt han kun blev 63 Aar gammel , overtog han vigtige Embedsposter og steg til Toppen af fransk offentlig Liv , han blev adlet , som Buffon , og endnu en Trappe op , Pair af Frankrig . Han red Revolutionen af , i Modsætning til Lavoisier , og steg i Graderne under Napoleon , overlevede hans Fald , og knæsattes af Regimet ogsaa efter ham , et smukt Eksempel paa at Krusninger i Parti og Politik ikke altid rører den roligt frembringende Videnskabmand . Det 18 . Aarhundredes Mænd i Frankrig gør Indtryk af at have været af stærkere Tømmer end senere Tiders mere urolige og artistiske Type . LAMARCK 65 Var Linné , Buffon og Cuvier blandt Tidens største , saa gjorde Lamarck ingen Karriere , mens han levede , Anseelsen kom først senere , længe efter at han var død , gammel , fattig og blind . Lamarck . En detailleret Udredning af selve Udviklingstankens Udvikling , som man kommer ind paa med Lamarck , er ikke Formaalet her , det vilde kræve en Publikation for sig . Hensigten har i første Linje været at bringe en Række Portræter af de betydeligste Naturhistorikere , Ophavsmændene , som ikke findes samlet paa et Sted før , saavidt mig bekendt ; den tilsvarende Tekst markerer Etaperne for hver enkelts Vedkommende i den fremadskridende Opklaring af Sammenhængen i Naturen . I store Træk er det Overgangen fra Antagelsen af faste , konstante Arter til Erkendelsen af at de har udviklet sig gradvist af hinanden , og Aarsagerne dertil . Flere Forskere har paa Lamarcks Tid været inde paa Tanken , som Geoffroy SaintHilaire , og andre siden , der var mere estimerede end Lamarck , som var overset af sin Tid , og fik paa Hovedet ved en Lejlighed endogsaa af Napoleon , men det staaende Værd af Lamarcks Synspunkter endte med at slaa igennem , saa at han kom til at staa som en Fremmer af Udviklingstanken jævnsides med Darwin , og beskæftiger endnu . 62 TILBLIVELSEN Jean Baptiste Lamarck blev født 1744 og døde 1829 . Han var oprindeligt Botaniker , Professor i Faget , og har leveret betydelige Arbejder paa dette Omraade . Forholdsvis sent kom han ind paa Zoologien og holdt Forelæsninger over lavere Dyr , Insekter og Orme , i hvilken Anledning han var den første der indførte Betegnelserne Vertebrata og Invertebrata som Skellet mellem Hvirveldyr og alle tidligere Skabninger , allerede et Spor hen i Retning af en motiveret Gradsforskel i Dyreriget . I et Værk , Système naturelle des animaux sans vertèbres , 1809 , fremsætter han sine Ideer , nærmere udvidet i Philosophie Zoologique , der indeholder Udviklingstanken , tydeligt udtalt , tillige med en Forklaring af Aarsagerne dertil . For den almindelige Mening nu staar Lamarck som den der er gaaet ind for „Tilpasningen " , hans Synspunkt i korteste Form , til Forskel for „Udvælgelsen " , der er Darwins Forklaring paa Arternes Oprindelse . Tilpasningen , Betydningen af Livsbetingelser og Milieu , anses for plausibel af nogle , af andre ikke . Almindelig Enighed er der om at Lamarcks Anskuelse om at Arternes Forvandling skyldes et indre Initiativ hos dem ikke holder Stik . Der er her en Uklarhed , som for en Del beror paa en indistinkt Tydning af det Gloseforraad der er knyttet til Problemet . Lamarck har næppe ment at nogen Skabning bevidst har stræbt mod en anden Organisation , han bruger Ordet besoin , Trang , Behov , om den Tilskyndelse der driver en Art ud over sig selv . Det maa her erindres , at to forskellige Anskuelser gjorde sig gældende paa Skillevejen mellem en ældre og en nyere Slægts Syn paa Kausaliteten i Naturen . Med Antagelse af at Arterne var konstante , en Gang for alle „skabte " , fulgte en Hensigtsmæssighedens Filosofi , der gik ud fra at ethvert Dyrs Organisation var indrettet paa Forhaand for at møde det Vilkaar hvorunder det levede , hvad man kunde kalde Utilitetsprincip , anvendt paa Naturens Husholdning , som endnu Linné bekendte sig til . Cuvier var af en lignende Anskuelse , han kunde kun forklare sig Forskellen mellem fossile og endnu levende Dyr ved at Leddene , hver for sig konstante , var gaaet til LAMARCK 67 Grunde under vekslende Tilstande paa Jorden , Katastrofeteorien , der bl . a . støttede sig til den bibelske Overlevering om Syndfloden . Diluvialtiden er en Glose der endnu hæfter ved Geologien , som et andet Navn for Istiden , efter at Katastrofeteorien iøvrigt er forladt . Efter Utilitetsprincipet fulgte en nyere Anskuelse , som vendte Kausaliteten om og gjorde sig klar over at det er Vilkaarene der har bestemt Organisationen . Skridtet er saa vigtigt at man næsten synes at en ny aandelig Vækst maatte til for at koncipere Tanken , i sig selv en Udvikling . Lamarck gjorde Skridtet . I sin Argumentation til Fordel for Tilpasningen , l ' adaptation , som en Udviklingsfaktor i Naturen , formulerer han følgende klare og afgørende Sætning : Ce ne sont pas les organes , c ' est - à - dire , la nature et la forme des parties du corps d ' un animal , qui ont donné lieu à ses habitudes et à ses facultés particulières ; mais ce sont , au contraire , ses habitudes , sa manière de vivre , et les circonstances dans lesquelles se sont rencontrés les individus dont il provient , qui ont , avec le temps , constitué la forme de son corps , le nombre et l ' état de ses organes , enfin , les facultés dont il jouit . 66 TILBLIVELSEN „Det er ikke Organerne , det vil sige Arten og Formen af Legemsdelene paa et Dyr , der har givet Anledning til dets Levevis og til dets særlige Evner ; tværtimod , det er dets Vaner , dets Maade at leve paa , og de Omstændigheder de Individer hvoraf det er fremgaaet har mødt , det er dem der i Tidens Løb har frembragt Formen paa dets Legeme , Antallet og Tilstanden af dets Organer , i det hele taget de Evner det er i Besiddelse af . " Dette , der er hele Aarsagsforholdet i Naturen i en Nød , er udtalt i 1802 . Særlig kendt er Lamarcks Forklaring paa Giraffens ekstreme Højde , med hans egne Ord : Relativement aux habitudes , il est curieux d ' en observer le produit dans la forme particulière et la taille de la giraffe ( camelo - pardalis ) : on sait que cet animal , le plus grand des mammifères , habite l ' intérieur de l ' Afrique , et qu ' il vit dans les lieux où la terre , presque toujours aride et sans herbage , l ' oblige de brouter le feuillage des arbres , et de s ' efforcer continuellement d ' y atteindre . Il est résulté de cette habitude , soutenue , depuis longtemps , dans tous les individus de sa race , que ses jambes de devant sont devenues plus longues qui celles de derrière , et que son col s ' est tellement allongé , que la giraffe , sans se dresser sur les jambes de derrière , élève sa tête et atteint à six mètres de hauteur ( près de vingt pieds ) . „Hvad Levevis angaar er det mærkeligt at se hvor den har sat sig Spor i Giraffens ( camelo - pardalis ) Form og Rejsning : man ved at dette Dyr , der er det største af Pattedyrene , holder til i det indre Afrika , og at det lever paa Steder hvor Jorden næsten altid er gold og uden Græsgange , saa at det nødes til at leve af Træernes Løv og til stadigt at anstrenge sig for at naa det . Resultatet af denne Levevis , som har været fortsat gennem lang Tid , og af alle Individer af Racen , er at Forbenene er bleven længere end Bagbenene , og at Halsen er i den Grad forlænget at Giraffen uden at rejse sig paa Bagbenene kan hæve sit Hoved og naa til en Højde af seks Meter ( henimod tyve Fod ) . " 68 68 TILBLIVELSEN Mindre kendt er hvad han skriver om Kænguruen , nok værd at fremdrage . Cet animal , qui porte ses petits dans la poche qu ' il a sous l ' abdomen , a pris l ' habitude de se tenir comme debout , posé seulement sur ses pieds de derrière et sur sa queue , et de ne se déplacer qu ' a l ' aide d ' une suite de sauts , dans lesquel il conserve son attitude redressée pour ne point gêner ses petits . Voici ce qui en est résulté : 1 . Les jambes de devant , dont il fait très - peu d ' usage , et sur lesquelles il s ' appuie seulement dans l ' instant où il quitte son attitude redressée , n ' ont jamais près de développement proportionné à celui de autres parties , et sont restées maigres , très petites et presque sans force ; 2 . Les jambes de derrière , presque continuellement en action , soit pour soutenir tout le corps , soit pour exécuter les sauts , ont , au contraire , optenu un developpement considerable , et sont devenues trèsgrandes et très - fortes ; 3 . Enfin , la queue , que nous voyons ici fortement employée au soutien de l ' animal , et à l ' exécution de ses principaux mouvements , a aquis dans sa base une epaisseur et une force extrêmement remarquables . „Dette Dyr , der bærer sine Unger i Pungen , som den har under Maven , har lagt sig den Vane til at holde sig oprejst , støttet alene paa Baglemmerne og paa Halen , og ikke at flytte sig uden ved Hjælp af en Række Spring , hvorunder den bevarer sin oprejste Stilling for ikke at forulempe sine Unger . Følgerne heraf er bleven : 1 . Dens Forben , som den kun bruger meget lidt , og som den kun støtter sig paa i det Øjeblik den forlader den oprette Stilling , er langtfra naaet til en Udvikling der staar i Forhold til de øvrige Legemsdele , og har holdt sig spinkle , meget smaa og næsten uden Kræfter ; 2 . Bagbenene derimod , som til Stadighed er i Brug , enten for at støtte under hele Kroppen , eller for at udføre Springene , har opnaaet en betydelig Udvikling , og er bleven overordentlig store og stærke ; 3 . Endelig har Halen , som vi har set er saa stærkt benyttet til at 70 TILBLIVELSEN afstøtte Dyret , og ved Udøvelsen af dens Hovedform for Bevægelse , ved sin Rod erhvervet en Tykkelse og en Kraft , som er i høj Grad bemærkelsesværdig . " Lamarck havde dog Øjne i Hovedet ! Man har villet irettesætte ham fordi hans Spekulation savnede Beviser , formodentlig hans Brug af Betegnelsen Filosofi i Forbindelse med Zoologi , der allerede gjorde ham mistænkt . Men hvilke Beviser behøves for at anskue Dyreriget i alle dets Former og uddrage en Lære deraf ! Der gives en Naturhistoriens Logik som er een inspirerende Side af flere , der søger at trænge ind i Zoologiens Fænomener . Med Sammenligninger og Kombinationer kan selv Billeder af Dyr og deres Plastik sige mere end mange Ord . Ikke for ingen Ting var Lamarck ansat ved Zoologisk Have . Hans Bog er selv en zoologisk Have , skønt den kalder sig en Filosofi , man møder alle Dyrene i den og havde Lyst til at citere flere Stykker af den . Men Eksemplerne med Giraffen og Kænguruen er betegnende nok for Lamarcks Syn paa Variationen , Ommodelleringen af Dyret gennem Indflydelse fra Omgivelserne , Brug og ikke Brug af Lemmerne . I samme Anledning omtaler han Strudsen , der har tilsat Evnen til at flyve og til Gengæld er udstyret med meget lange Ben . At Typen her svarer til givne Vilkaar og har tilpasset sig dertil , det er hvad Typen siger . Lamarck maatte høre meget for sin Spøg om Giraffen , der var bleven lang af at række sig efter Løvet i Træerne . Et af de Udtryk Lamarck bruger om Initiativet hos Dyret , foruden besoin , er paa Engelsk bleven gengivet ved longing , og det skal have moret Darwin at Lamarck kunde tænke sig f . Eks . at Orangen havde faaet lange Arme fordi den længtes efter det ! Imidlertid forholder det sig jo virkelig saadan at Giraffen har „strakt " sig under forandrede Levekaar , aaben Steppe med spredte Træer , Beviset herfor foreligger i det nylig gjorte Fund af Okapien , en Mellemform , som ikke er løbet op i Højden , fordi den lever i Skovtykningen endnu . En spinkel , højbenet og langhalset Antilopeart , Gerenuken , har strakt sig efter Løvet i Træerne ligesom Giraffen , men LAMARCK 71 ved at staa paa Bagbenene og læne sig med Forbenene op ad Stammen paa Træerne . Formen er derfor bleven en anden , mens Aarsagen har været den samme . For Resten var Darwin jo slet ikke nogen Modstander af Lamarck , selv om deres Synspunkter var forskellige , han kunde godt indrømme at Tilpasningen havde haft Betydning ved Siden af Udvælgelsen . I een Henseende var de enige , Hovedsynspunktet , hvori Lamarck var forud for Darwin , at Arterne har udviklet sig af hinanden fra en fælles Rod , et Stamtræ , den egentlige Udviklingstanke . Det kan siges at Darwin og Lamarck supplerer hinanden , for naar Lamarck forklarer Giraffens lange Hals af at den har rakt sig efter Løvet i Træerne , med en Hensigt , vilde Darwins Lære om Udvælgelsen forklare Væksten ved et Bortfald af Individer der ikke kunde naa op til Løvet , til Fordel for de mere langhalsede , der overlevede . Sine Anskuelser om Evolution menes det at Lamarck kan have haft fra Darwins Bedstefader , Erasmus Darwin , muligvis ogsaa fra Antydninger hos Buffon ; selv den dristige Tanke at Mennesket skulde nedstamme fra Aberne har Lamarck berørt , men taget i sig igen . Han henviser skyldigst til le suprême Auteur , Skaberen , naar Oprindelsen i sidste Instans skal begrundes ; saavel han som Buffon har nok varet sig for Følgerne af et Brud med Ortodoksien . Udviklingstanken laa i Luften , i de senere Aar af det 18 . Aarhundrede , den var moden indefra . Darwin selv er klar over det , i Indledningen til „The Origin of Species " udtaler han i Anledning af Goethe , sin Bedstefader , Erasmus Darwin , og Geoffroy Saint - Hilaire at : similar views arise at about the same time . Selve Udviklingstanken kunde der ikke være Tvivl om ; om Kausaliteten derimod var der forskellige Meninger , og er der endnu . Debatten staar mellem Tilpasning og Udvælgelse og flere Faktorer . Her i Landet gaar Herluf Winge saa at sige født ud fra Tilpasningen , som Resultat af Gensidigheden mellem Vilkaar og Vækst . Lamarcks besoin erstatter han med Arbejde , neutralt og simpelt , Begrebet siger ikke noget om en Retning hos Dyret , men om dets Funktion , der omformer sig efter Indflydelsen af Om - 72 TILBLIVELSEN givelser og Kaar , Bevis overflødigt , det er Kendsgerningerne først , Tydningen siden , som Følge deraf . I Vanskeligheder kommer Lamarck ved sine Forestillinger om en Destination i Naturen , som lægger sig for Dagen i Dyrenes Stræben efter et formodet Mønster . Der gives ingen Retning i Naturen , Udviklingen er et passivt Forløb . Om den indre Vækst af Organismen har Lamarck nogle uklare Formodninger om en „Livsvædske " , der strømmer til et voksende Væv , eller forlader Vævet , saa at der gaar Svind deri . Han kunde ikke vide noget derom . Ved man noget derom endnu ? En af de første Bevæggrunde der foranledigede Lamarck til at antage en gradvis Overgang af en Art over i en anden var hans Iagttagelse af at selve Begrebet Art , species , ved nærmere Betragtning opløser sig i saa mange Varianter og Nuancer at selv den systematiske Inddeling strengt taget beror paa en Illusion . Lamarck var klar over at naar Arterne forflygtiger sig ud i Variationers Variationer , som Forgreningerne i Kronen paa et Træ , maatte det hænge sammen med en Uoverskuelighed af den Tid det havde taget , og at Arterne snarere var Mellemformer af hinanden end faste Enheder . Denne Tanke , der beror paa umiddelbar Iagttagelse , maa paatvinge sig enhver der har et samlet Indtryk af Dyreverdenen for Øje . Variationen har altid været , og er endnu under Udfoldelse , og kun Vanskeligheden ved at fatte Langsomheden hvormed Forvandlingen finder Sted indenfor kendte Tidsrum hindrer os i at se Bevægelsen deri ; den astronomiske Kronologi Dyreverdenens Fortid taber sig i har vi overhovedet ingen Organ for at forestille os . Det er Øvelsen i at se og holde det ene Dyr op mod det andet der leder Tanken ind paa Progressionen i Naturen , fra det ene Led til det andet , med gradvise Overgange , Nøglen sluttelig til hvad man forstaar ved Udvikling . Ingen besad denne overskuende Evne i en Grad som Lamarck , han kendte Dyr som ingen anden , alle Dyr , kunde se dem for sig , huske dem og kombinere dem med hinanden , som een stor sam - ERASMUS DARWIN 73 menhængende Genealogi . Hertil hører der Formsans og levende Indbildningskraft . Fraværelsen af Fantasi derimod overfor Dyrerigets udstrakte Mangfoldighed og Naturens Tempo ser Rammerne stationært , og har ingen Blik for Variabiliteten i Naturen . Lamarck nævner et Tilfælde af at en anden Forsker paa hans Tid havde sammenlignet mumificerede Dyr i Ægypten , der var 2 — 3000 Aar gamle , med de samme Dyr i Nutidens Ægypten og fundet dem identiske , et afgørende Bevis for Arternes Uforanderlighed . Lamarck kunde ikke lade sig overbevise deraf , han fandt at 2 — 3000 Aar var et ringe Tidsrum i Forhold til Livets Varighed paa Jorden . Der gives zoologisk Talent . Ikke alle Zoologer er i Besiddelse deraf . Lamarck var en racepræget Mand , med ovale , stortskaarne Træk og en egen prononceret Form af Grøften i Overlæben , hvis man ellers skal tro Maleren . Han gør Indtryk , ligesom Buffon og Cuvier , af at have tilhørt de gamle franske Slægter med Tømmer i , som Republiken til sin egen Skade decimerede under Revolutionen . Lamarck blev 85 Aar gammel ; i en Aarrække før sin Død var han blind , som det siges paa Grund af Brug af Mikroskopet . Han var næsten glemt , endnu mens han levede , og længe efter at han var død . Der staar nu en Bronzefigur af ham ved Jardin des Plantes , hvor han havde sin Virksomhed . Erasmus Darwin . Erasmus Darwin , 1731 — 1802 , hvis Portræt findes i Kapitlet om Sønnesønnen , Charles Darwin , skal som foran bemærket have virket inspirerende paa Lamarck og staar saaledes som et førende Led forud for ham . Det kan siges at Udviklingstanken har været arvelig i den Darwin ' ske Familje . Erasmus Darwin tilhørte det 18 . Aarhundredes naturfilosofiske Skole . Han var Læge og aaben for naturhistoriske Fænomener paa flere Omraader , Forudløber for hvad man senere har kaldt Positivisme . Tillige 74 TILBLIVELSEN havde han en poetisk Aare ; imellem den Række Skrifter han har efterladt sig , af broget Indhold , kan nævnes The Botanic Garden , 1791 , der handler om Blomster og er paa Vers , en ejendommelig Blanding af Alexandrinere og Plantefysiologi . Et Hovedværk af ham , Zoonomia 1794 — 1796 , indeholder blandt Skrifter af medicinsk og anden Natur en Afhandling om Oprindelsen , Generation der giver ham Rang som en af Udviklingstankens Pionerer . Følgende Citat indeholder i en sammentrængt Form det centrale i hans Argumentation : Would it be too bold to imagine that in the great length of time since the earth began to exist , perhaps millions of ages before the commencement of the history of mankind , — would it be too bold to imagine that all warm - blooded animais have arisen from one living filament , which the great First Cause endued with animality , with the power of acquiring new parts , attended with new propensities , directed by irritations , sensations , volitions and associations , and thus possessing the faculty of continuing to improve by its own inherent activity , and of delivering down these improvements by generation to its posterity , world without end ! Begrebet filament er vanskeligt at oversætte i denne Forbindelse . Roden deri er Traad , og maaske er der tænkt paa Støvdragerne i en Blomst , Fiber vilde komme hen derimod , men Meningen dækkes nærmest ved hvad vi forstaar ved Kim . „Vilde det være for dristigt at forestille sig at i det lange Tidsrum siden Jorden begyndte at eksistere , maaske Millioner af Aldre førend Begyndelsen af Menneskeslægtens Historie — vilde det være for dristigt at forestille sig at alle varmblodige Dyr er opstaaet af eet levende Kim , som den store Første Aarsag har udstyret med Dyrenatur , med Kræfter til at lægge sig ny Bestanddele til , ledsaget af nye Tilbøjeligheder , ledet af Paavirkninger , Fornemmelser , Viljesytringer og en Erindring , og saaledes i Besiddelse af Evnen til fortsat at gøre Fremgang ved sin egen iboende Aktivitet og til at levere denne Fremgang videre ved Avl til sine Efterkommere , en Verden uden Ende ! " Og i en endnu kortere Sammenfatning : LAMARCK 69 One and the same kind of filaments is and has been the cause of all organic life . „En og samme Art Kim er og har været Aarsagen til alt organisk Liv . " Sætningen indeholder Loven om en Enhed i Naturen , hvad man naturhistorisk forstaar ved Monisme . Sjældent har man set et saa højt begavet aandéligt Dynasti som det der strækker sig fra Erasmus Darwin til hans Sønnesøn og hans Sønnesøns Sønner . Goethe . Naar Talen er om dem der har været Forløbere for Udviklingstanken nævnes Goethe . Han tilhørte ikke Kredsen af egentlige Naturforskere , havde ikke Eksaminer bag sig som Zoolog eller noget andet Universitetsfag , ud over Jura , saa hvis han ikke samtidigt havde været den store berømte Digter er det usikkert om hans Andel i Udviklingstankens Stadier overhovedet var bleven husket . Foran er der lagt Vægt paa det afgørende Skel mellem ældre og nyere Anskuelse af Kausaliteten i Naturen , i første Fald at Organisationen er til for at møde Vilkaarene , endnu Linnés Standpunkt , i andet Fald at det er Vilkaarene der bestemmer Organisationen , den egentlige Forudsætning for at en Udvikling har fundet Sted . Hvis det er Kriteriet er det tvivlsomt hvorvidt Goethe kommer med i den nyere Betragtning . Han var meget optaget af Begrebet Metamorfose , der er lige saa gammelt som Ovid , men selv er undergaaet en Forvandling , fra Fantasier til Overgang mellem Former i Naturen ; han indførte Begrebet Morfologi , ligesom Glosen Biologi skyldes Lamarck ; man begyndte paa bar Bund . Morfologi , Formlære , rammer da ogsaa det centrale i Goethes Betydning som Anskuer af Naturen , hans Formsans , der hang sammen med kunstneriske Anlæg , og hans Evne til at slutte fra det ene Fænomen til det andet . Hertil kræves en Aabenhed overfor nærliggende Ting , som de fleste ellers overser , og Fantasi , naar man derved forstaar Associationsvirksomhed og Hukommelse . Som aktiv Forsker 76 TILBLIVELSEN Goethe (1749—1832). var Goethe næppe heldig , hans prætentiøse Farvelære kendes nu af Ingen , og han viste sig her fra en uelskværdig Side , med Uartigheder imod Newton . Vurderes maa han som det hele Menneske , der ikke kunde nøjes med Kundskaber paa eet Felt , en eller anden Lomme af et Fag , men ønskede at strække sig til dem alle , en Retning i Sjælen hvis inderste Bevæggrund er eros , en forelsket Form for Erkendelse . Goethes Natursans lader sig ikke skille fra hans Besjæling som Digter , hans Tone i Sproget , det at alt hvad der mødte ham af Viden blev til Poesi under hans formende Haand . Hans Betydning som en af Foregangsmændene paa Overgangen til Udviklingstanken , der ikke er klar , ligger da i den Kraft i hans Personlighed der har bidraget til at Problemet er bleven draget i Forgrunden . BLUMENBACH 77 Mellem Portræter af Goethe findes en Statuette af Rauch , der til den veltrufne Lighed af Manden lægger Indtrykket af en følsom , ædruelig Skulptur . Goethe selv stillede den til Side , han fandt den for tyk , fortæller man ; men som den er skal den staa mellem Naturhistorikerne fra det 18 . Aarhundrede , hvortil han hører . Blumenbach . Omtrent samtidig med Goethe var Johan Friedrich Blumenbach , 1752 — 1840 . Han gaar for at være Grundlægger af Antropologien , et nyt naturhistorisk Fag , Mennesket inddraget under Zoologien . Tilbage til Blumenbach gaar Inddelingen af Menneskeheden i fem forskellige Racer , bestemt ved Farven , og heldigt faldende sammen i Antal med Verdensdelene : den hvide , Kaukasieren , den gule , Mongolen , den røde , Indianeren , den brune , Malajen og den sorte , Ætioperen , indtil for nylig Skolelærdom , som vi undervistes i , da vi var Børn . En Publikation af dette Fund udkom paa Latin , henvendt til en Kreds af Lærde : De generis humani varietate nativa , 1775 . I et senere Værk , Abbildungen naturhistorischer Gegenstände , fra 1810 , der indeholder en Række Tegninger af Seværdighederne i Blumenbachs 78 TILBLIVELSEN J. F. Blumenbach (1752—1840). private Raritetskabinet , bringer han Portræter af de fem Racer , udvalgte Individer , og nogle af dem malet af Kunstnere , som Reynolds , og efter dem stukket i Kobber , Sortekunst , Typerne i og for sig interessante , men mærket af Tidens Stil , ligesom det 18 . Aarhundredes Afbildninger og uden virkelig antropologisk Værdi . Af højere Pattedyr har Blumenbach et Par Tegninger af Aber , hvoraf en , der skal forestille en Orang - Utan , gengives her . I Teksten dertil udtaler Blumenbach at Tegningen tjener zum augenscheinlichsten , einleuchtendsten Erweis der mächtigen Kluft welche die Natur zwischen Mensch und Affen befestigt hat . Med ligefrem Entrüstung har Blumenbach vist Tanken om et Familjeskab fra sig . Saa meget mærkeligere er det at BLUMENBACH 79 Blumenbachs Orang-Utan. den menneskelige Lighed er langt mere understreget paa Afbildningen end Virkeligheden giver Borg for , endogsaa at Orangen skulde støtte sig til en Naturstav , hvilket aldrig har været set . Samme Absurditet i Tanken kender man fra Nutidsmennesker , der fornægter Slægtskabet med Aberne , men er lykkelige over at se en Chimpanse spise med Ske ved et Bord . 80 TILBLIVELSEN Paa et Portræt af Blumenbach som meget gammel Mand , han blev 88 , ser man et Menneskekranium paa hans Bord , ikke noget memento tnori for hans Vedkommende , tværtimod et Symbol paa hvad der for ham havde været Liv , et langt Studium af Menneskets Naturhistorie , som han ser tilbage paa i stille Betragtning . Hans Fag var sammenlignende Anatomi , Studier fra bar Bund , nedlagt i Skrifter som Geschichte und Beschreibung der Knochen des menschlichen Körpers , 1786 , og Handbuch der vergleichenden Anatomie und Physiologie , 1804 . Paa sin Tid , og endnu en Eftertid , udøvede han megen Indflydelse . Retzius . Hvis Blumenbach havde levet to Aar mere kunde han have hørt om en ny Inddeling af Menneskeheden , baseret paa Maaling , der skyldtes den svenske Videnskabsmand Anders Adolf Retzius , 1796 — 1860 , og som offentliggjordes 1842 , Sondring mellem Langskaller og Kortskaller , som Udgangspunkt for Bestemmelsen af Race . Ogsaa Retzius har man kaldt Grundlægger af Antropologien , og han var det , i en mere moderne Forstand end Blumenbach , hvis System er forladt , hvorimod Retzius ' Inddeling ligger til Grund , modificeret og udbygget , for enhver Klassifikation af Race , indtil denne Dag . I det følgende vil man se at denne simple Tvedeling af den menneskelige Type gaar igen overalt hvor der er Tale om antropologiske Problemer . Anders Retzius var af et almindeligt skandinavisk Udseende , med jævne Træk , præget af akademisk Dannelse , en Type at træffe i RETZIUS 81 Anders Adolf Retzius (1796—1860). nordiske Universitetskredse . Slægten var i fire Led Læger og Naturvidenskabsmænd . Grunderen af Dynastiet var en Niels Retzius , som var Læge . Han har tilhørt det 18 . Aarhundrede med dets vaagnende Natursans . Den gik i Arv til hans Søn , Anders Johan Retzius , 1742 — 1821 , han var Kemiker men udfoldede sig i Oplysningstidens universelle Aand paa flere videnskabelige Omraader , Botanik , Zoologi , Farmakologi og Mineralogi , han anlagde Samlinger der indbefattede Materiale til en Arkæologi . Hans Søn var Anders Adolf Retzius , der studerede sammenlignende Anatomi og blev det førende Navn i Kraniologi og Antropologi . Hans grundlæggende Værk om Formen af Nordboernes Kranier daterer sig til 1842 , Hundredaaret for hans Faders Fødsel . Samme Aar kom hans Søn , den fjerde Generation , til Verden , Magnus Gustaf Retzius . Han fulgte i Faderens Fodspor , studerede Medicin og Anatomi og har leveret en lang Række Værker paa antropologiske og fysiologiske Omraader indenfor det 19 . Aarhundredes moderne Naturforskning . 82 TILBLIVELSEN Anders Retzius , der fik saa meget udrettet , havde ikke nogen lang Levetid , han blev kun 63 . Videnskabens Traditioner siden Linné og Slægten Retzius stiller Sverige højt i Rang mellem nordevropæiske Lande . Karl Ernst von Baer . Mens Udviklingen eftersporedes i dens ydre Former , Morfologien , opkom en anden sideordnet Videnskab , Undersøgelsen af den indre Vækst i dens første Stadier , hos Fostret , Embryologien . Grunden hertil lagdes af von Baer , der var den der opdagede det menneskelige Æg , som fremsat af ham i en Publikation : Epistula de Ovo Mammalium et Hominis Genesi , 1827 . Ægget er en Celle , Urcelle , af samme Karakter som alle andre Celler , der opbygger et Væv , men trods sin minimale Størrelse udstyret med en indre Plan hvoraf der ved Celle - KARL ERNST VON BAER 83 Karl Ernst von Baer (1792—1876). deling udvokser et helt menneskeligt Individ . Latent i Ægget ligger en Bestemmelse om hvilken Art der endeligt fremgaar deraf , men undervejs paa tidlige Vækststadier kan vidt forskellige Arter tilsyneladende staa hinanden nær . Von Baer fortæller selv hvor slaaet han blev deraf ved en Lejlighed hvor han havde forsømt at mærke forskellige Præparater i Sprit og siden var ude af Stand til at sige til hvilke Dyreklasser de hørte , om det var Firben , Fugle eller Pattedyr . At Fostre paa et tidligt Tidspunkt ligner hinanden vil sige at de er gaaet gennem samme oprindelige Stamform , og at en Udvikling saaledes har fundet Sted fra simple Former til mere differentierede . Fostrets Vækst afspejler et fælles Udspring for Variationen , Ontogenien , der saaledes bliver et af de afgørende Beviser for at Arterne har udviklet sig af hinanden . 84 TILBLIVELSEN Von Baer var tysk - russisk , født i Estland , og delte sin Virksomhed mellem begge Lande , studerede Medicin og komparativ Anatomi i Tyskland og var Professor i Königsberg , Kants By , senere i St . Petersborg , hvor han løste omfattende Opgaver og foretog Ekspeditioner som Videnskabsmand . Han drog ikke selv den endelige Konklusion af sine embryologiske Undersøgelser , men havde stor Indflydelse paa de senere Forskere , Huxley , Herbert Spencer og Darwin . Et Portræt af von Baer fra hans ældre Dage viser ham som en Mand med stærke , markerede Træk , lidt medtaget af Aarene , Fortænderne i Overmunden gaaet , men bister , som ofte gamle lærde Herrer , der ved hvad Verden er værd . Han blev 84 . Alfred Russel Wallace . At Udviklingstanken laa i Luften , mere eller mindre latent i Sindene , som Darwin indsaa , viste sig ved at det endelige Gennembrud fandt Sted paa en Gang , uafhængigt af hinanden , hos ham og en anden Naturforsker , Alfred Russel Wallace . GOETHE 75 Darwin arbejdede langsomt og samvittighedsfuldt og tøvede for længe med at offentliggøre sin Forklaring paa Arternes Oprindelse , der først udkom i 1859 . Aaret før havde Wallace , der befandt sig ude i Bagindien , sendt en Afhandling hjem til England , der rummede den samme Tanke som Darwins om Arternes Oprindelse , og Darwin var straks rede til at overlade Førsteretten til Opdagelsen til Wallace , omend med Følelsen af at et Livs Arbejde var spildt . Hans Venner , Geologen Lyell og Botanikeren Hooker , overtalte ham dog til at lade et Udkast til sin Descendensteori , der daterede sig allerede til 1844 , offentliggøre sammen med Wallaces Afhandling . Wallace paa sin Side indrømmede villigt Førsterangen til Darwin . At de siden kunde mødes i god Forstaaelse taler om den Højsindethed der er naturlig mellem Videnskabsmænd og Englændere . Skønt Darwin og Wallace stod lige i Formuleringen af den fælles Tanke blev det Darwin , der i det lange Løb traadte i Forgrunden , ved sin Dokumentations Vægt og Bredde ; Tanken er nu i det almindelige Omdømme knyttet til ham , under Begrebet der er afledt af hans Navn , Darwinisme . Det var ikke selve Udviklingstanken , som den ene eller den anden var kommen først med , den deltes af flere , det var Forklaringen paa Aarsagen dertil , natur al selection , naturlig Udvælgelse , Stikordet for den Darwin ' ske Skole , i Modsætning til Lamarcks adaptation , Tilpasning . Wallace kom til sin Anskuelse ved almindeligt Indtryk af Dyrelivet , og som han selv beretter , i et inspireret Øjeblik efter Læsning af Malthus ' Essay on the Principle of Population , fra 1838 , der ogsaa havde haft Betydning for Darwin . Der er her Tale om Tilværelseskampen , the struggle for existence , som en Faktor i en Befolknings Levemuligheder ; det laa nær at anvende denne Betragtning ogsaa paa Dyrelivet , den spontane Udvælgelse , der lader de svagere Individer falde fra , til Fordel for de bedre udrustede , survival of the fittest , med et Udtryk som skyldes Herbert Spencer . Wallace begyndte sin Karriere beskedent som Landmaaler , men kom ind paa at samle Biller , en Drift der ligger til menneskelig Natur , en Gang har man spist dem ; Insektjagt førte ham til tropisk 86 TILBLIVELSEN Sydamerika , hvor han udviklede sig til Samler , som Erhverv , senere til Bagindien , hvor han opholdt sig i 8 Aar . Frugten deraf foreligger i det klassiske Værk The Malay Archipelago , 1869 . Det har Førstehaands Skildringer af Orang - Utanen og af Paradisfugle , af den indfødte Befolkning , og Rejsen foranledigede ham til skarpsindige og betydningsfulde Iagttagelser af en Linje , der deler den malajiske Øgruppe i en bagindisk og en australsk Region . Svingningerne i Dyrelivets Former indenfor forskellige Grænser kunde nok bibringe ham en Forestilling om deres Variabilitet , ligesom Darwins Iagttagelser paa Galapagosøerne . Wallace havde ikke oprindeligt studeret Zoologi , eller noget andet Naturfag , men erstattede en Uddannelse med født Øje for Dyrelivet i Marken . Som Zoolog leverede han udstrakte , originale og vidtrækkende Arbejder . Et grundlæggende Værk af ham handlede om Dyrenes geografiske Udbredelse , On the Geographical Distribution of Animals , 1876 . Paa andre Omraader røbede han en Usikkerhed , som det er tilladt at føre tilbage til manglende Skole fra Begyndelsen . I sin Bog om Darwin har Henshaw Ward , hvem jeg skylder megen Underretning , et udførligt Opgør af Forholdet mellem Darwin og Wallace , lidt forudindtaget mod den sidste , til Fordel for Darwin . Han opregner en hel Liste over Wallaces Synder . Han troede paa Galls Frenologi , som iøvrigt blev kørt ud af Anders Retzius . Han var en Tilhænger af Robert Owens philosophy of human nature , samfundsreformatoriske Tanker ; var det nu saa slemt ? Han troede paa at man kan forudsige Vejret et Aar i Forvejen . Han havde Ideer om Jordreform , som senere Henry George . Han var en Modstander af Vaccination . Mærkelig nok omtaler Henshaw Ward ikke at Wallace var Spiritist . Tanken om den naturlige Udvælgelse , som Darwin og Wallace havde tilfælles , er en af Faktorerne til Forklaringen af Arternes Oprindelse , men ikke dem alle . Darwin selv tilføjede Betydningen af sexual selection , Parringsvalget , uheldigt oversat , og var ikke blind for Tilpasningen som Faktor heller ; senere Tider har villet kassere Darwins Synspunkter , men synes at være vendt tilbage til dem igen . ALFRED RUSSEL WALLACE 85 ALFRED RUSSEL WALLACE 87 I en Henseende gør Selektionen sig gældende , ved at drive Arterne op i Størrelse , under den almindelige Tilværelseskamp , saa at der f . Eks . af en Kat bliver en Tiger , i samme Forhold som der af en Dverghjort bliver en Okse . Herom mere siden . Men Forandringen bliver dog saa at sige i Familjen , en Strækning af Dyret , men ikke væsentligt ud over sig selv . Spring over i en helt anden Dyreform maa have en anden Sammenhæng . Hvorfor f . Eks . Hesten kun har een Taa og Drøvtyggerne to , hvorfor Naturen har sondret mellem Gnavere og Gumlere , ja her maa man spørge Herluf Winge , der fra Dyrenes Fortidsformer slutter til hvordan Omgivelser og Kaar og deres Reaktion derimod har forandret paa dem . Sporene deraf lader sig paavise i kronologisk Orden gennem de bevarede Fossiler ; den bedste Bekræftelse paa Lamarcks Anskuelse om Tilpasningen leveres derfor af Palæontologien . Naar alt kommer til alt betegner Darwins og Wallaces Selektionsteori et negativt Princip til Forklaring af Udviklingen , Bortfald af uegnede Individer til Fordel for begunstigede , som det ses paa Husdyrene , hvor Udvælgelsen har ligget i Menneskets Haand . Det tager ikke en Gang Tid , man kan se nye Modehunde dukke op hvert halve Snes Aar . Tilpasningen derimod griber positivt ind i Formen , ved Transformation af tidlige Led ud fra fælles Stamformer ; det tager Tid , Aarmillioner , Grunden til at Variationen har Vanskelighed ved at erkendes . Flere Faktorer arbejder sammen , Udvælgelsen kan frembringe en Elefant , men den skylder Tyngdekraften sine Stempler af Ben , og Tilpasningen sin Snabel . Alfred Wallace blev en meget gammel Mand , 90 Aar , han døde først i 1913 , efter at have gennemlevet et Tidsrum der strakte sig næsten fra Napoleonskrigene til Sammenbrudet i 1914 . Tropefebre havde ikke kunnet faa Bugt med hans Vitalitet . Han var en venlig , skægget Mand , der bringer vore Fædre og Bedstefædre i det 19 . Aarhundrede i Erindring . 88 TILBLIVELSEN Thomas Huxley . I Juni Maaned 1860 fandt der et senere berømt Møde Sted i The British Association for the Avancement of Science i Oxford . Mødet var forudset med Spænding paa Forhaand , for det vidstes at Biskoppen af Oxford , Wilberforce , et frygtet Navn , havde ladet sig forlyde med at han vilde gøre det af med Darwin . Paa Mødet optraadte bl . a . Darwins gamle Kaptajn fra Rejsen med Beagle , Admiral Fitz - Roy , der med megen Bitterhed beklagede at Darwin havde udtalt Meninger der stred mod første Kapitel i Mosebøgerne ; han var jo ikke mere i den Situation at han som Darwins Overordnede paa et Skib kunde forbyde ham hans Anskuelser . Det var Adelen der ømmede sig . Nu kom Gejstligheden . Biskop Wilberforce , der var en behændig Taler , henvendte sig paa et Tidspunkt til Professor Huxley , der var til Stede , og spurgte ham paa hvilken Side , om det var fra hans Bedstefader eller hans Bedstemoder , han mente at nedstamme fra Aberne ? Med denne biskoppelige Vits , der tog mægtigt Bifald , indlededes den Popularisering af Darwinismen der er et Perpetuum mobile den Dag i Dag , det eneste deraf man har forstaaet , og misforstaaet . Men Huxley tog til Genmæle og tilbageviste med Eftertryk Biskoppens Forsøg paa at udtale sig paa videnskabelige Omraader der laa udenfor hans teologiske Horisont . Ogsaa Huxley gjorde ' Indtryk , Forsamlingen fandt dog at Wilberforce havde taget Kegler paa en personlig Uartighed , i Stedet for et Argument ; den almindelige Mening siden gik ud paa at Biskoppen var gaaet beskæmmet ud af Debatten . Ogsaa Botanikeren Hooker var oppe og tog den Guds Mand i Skole . Det var saaledes Darwins Venner , der tog Tørn for ham , da Uvejret brød løs efter Fremkomsten af The Origin of Species . Selv var han ikke til Stede ved Mødet og tog ikke til Orde i Anledning af Angrebene paa ham ; han har regnet med at den Magt der laa i hans publicerede Arbejde vilde ekspandere af sig selv ; og deri tog han ikke fejl . Huxley sluttede sig siden med Energi til Darwin og optraadte som 90 TILBLIVELSEN en af hans mest aktive og frygtløse Tilhængere . Selv leverede han produktive og betydelige Bidrag til den videre Udfoldelse af Evolutionslæren . Han studerede Medicin og deltog som Skibslæge og Naturforsker i et Togt med et Marinefartøj til Torres Strædet , de tropiske Farvande i Australien , en Start der svarede til Darwins Skole i Studiet af Naturen paa Rejsen med Beagle . Havde Darwin fordybet sig særligt i Studiet af Andeskæl , barnacles , saa lagde Huxley sig efter Polyper og Gopler . Han gjorde her den Iagttagelse , Opdagelse kan man sige , at disse lavtstaaende Organismer er opbygget af to Cellelag , et ydre og et indre , Ektoderm og Entoderm , der tilsammen omslutter et Hulrum , i simpleste Form et Organ for Ernæringen , en Mave . Organismer paa dette Trin betegner den første Overgang fra encellede til flercellede Væsner , en Vækstproces der senere uddybedes af Haeckel . Opdagelsen betød at den Inddeling af Dyreriget i fire Grupper Cuvier havde indført , hver for sig i Stand til at variere sig , men fundamentalt adskilte , maatte falde , Dyrerækken var en Enhed , et fordøjende Hulrum laa til Grund for enhver levende Organisme fra de laveste til de højeste , inklusive Mennesket . Hermed var Nedstamningsskalaen givet . Endnu da vi lærte Zoologi i Skolen , Lutken , begyndte man med Mennesket og endte med de lavere Dyr ; nu er Inddelingen vendt om , i Overensstemmelse med det naturlige System , man begynder med de lavere Dyr og ender med Lutken . Huxley koncentrerede sig om komparativ Anatomi ; til 1867 daterer sig en Undersøgelse af fossile Fugle , hvor han paaviste Slægtskabet med Krybdyrene og sammenfattede begge Klasser under Navn af sauropsidæ . Det mest forbavsende Under i Naturen er jo denne Overgang af to vidtforskellige Dyreformer i hinanden , tillige med den eneste mulige Forklaring paa hvordan det er gaaet til , Gensidigheden mellem et Element og en Vækst . Som Hvalen er bleven til det den er i Vandet har Fuglen tildannet sig i Luften . Selve Flyveevnen er lige saa gammel som Insekterne , Reptilalderen varede saa længe at Flyveøglen erobrede Luften , samme System som Flagermusen ; flere THOMAS HUXLEY 91 Thomas Huxley (1825—1895). Dyrearter er bleven Svæveflyvere , endogsaa en Frø , der har en saa udvidet Svømmehud mellem Tæerne at den kan dale ned fra Træerne , men først Fuglen , den bevingede , fjerklædte Fugl , har hævet sig over sit Ophav , som Jomfruen i Folkevisen der kaster sin Øgleham . Huxley har nok vidst hvilket Chok Modstandere af Udviklingslæren vilde faa naar de blev præsenteret for Fuglens Oprindelse , uden Mulighed for at ryste den af sig . 92 TILBLIVELSEN Foruden af omfattende videnskabelige Arbejder optoges Huxleys Tid og Arbejdskraft af praktiske og sociale Opgaver , han udtalte sig f . Eks . om Skolevæsen og havde Indflydelse paa Udformningen deraf i en frisindet Retning , engelsk betonet , og forud for sin Tid . Uagtet han personlig var irreligiøs , aabent erklæret , vilde han ikke afskaffe Religionsundervisning i Skolerne . He insisted on the teaching of the Bible partly as a great literary heritage , partly because he was „seriously perplexed to know by what practical measures the religious feeling , which is the essential basis of conduct , was to be kept up , in the present utterly chaotic state of opinion in these matters , without its use . " „Han lagde Krav paa Undervisning i Biblen , dels paa Grund af dens store literære Arv , dels fordi han var i alvorlig Forlegenhed for at vide med hvilke praktiske Midler den religiøse Følelse , der er det væsentlige Grundlag for Opførsel , skuldes holdes oppe uden Brug deraf , under de nuværende fuldkommen kaotiske Meninger om disse Anliggender . " Det lyder næsten som om det kunde være sagt om den Tid vi lever i nu ! Skønt en resolut Natur , der ikke gik udenom et Haandgemæng har Huxley givet Udtryk for en Forstemning over Ubarmhjertigheden i Naturen , Tilværelseskampen , Alles Tand imod Alle , som Læren om den naturlige Udvælgelse bragte saa stærkt i Forgrunden , og som en senere Tid saa fatalt har benyttet sig af , „den daarlige Darwinisme " ; han var paa det rene med at Naturen ikke havde Moral , men søgte Moralen over Naturen . En Sætning af ham : mo - HERBERT SPENCER 93 rality commenced with society , Moralen begyndte med Samfundet , giver meget at tænke paa . Huxleys Karakter giver Indtryk af noget specifikt engelsk , Retlinjethed og en tempereret Blanding af Energi og Maadehold . Han omtaler selv at han paa mødrene Side var af iberisk Herkomst , og hans Type kan maaske henføres til det keltiske Element i engelsk Folkeblanding . Han ser uundgaaeligt paa dig , med smaa tætstillede Øjne , med et Gardin over af buskede Bryn , en smal , determineret Mund , men ikke uden Velvilje . Han døde i 1895 , 70 Aar gammel . Herbert Spencer . Naar man ser tilbage paa den Periode i det 18 . og 19 . Aarhundrede da Udviklingstanken efterhaanden trængte igennem har man Indtryk af et teamwork , spredt over to - tre Generationer , hvor man fra flere Sider og paa forskellige Felter arbejdede sig ind paa den samme Tanke . Ikke alle har kunnet omtales her , kun de mest fremstaaende Navne . Til Holdet regner man , med et vist Forbehold , Robert Chambers , 1802 — 1871 , med hans Vestiges of the Natural History of Creation , hvori han før Darwin formulerede Udviklingstanken , og som Darwin tog Hensyn til ; et udførligere Kapitel om ham , med Portræt , findes længere fremme . Uden Forbehold regner man Herbert Spencer til Kredsen af Forskere der er knyttet til Begrebet Evolution , han skal endogsaa være Ophavsmand til selve Glosen , som Idé , forud for Darwin . Men han henhører mere under Filosofien end Naturhistorien , som han ikke aktivt bidrog til , og maa bedømmes i Relation til Filosofiens Historie . Hans Form og Metode er endnu i Overensstemmelse med den filosofiske Tradition , dens Terminologi og dybtgaaende Undersøgelse af Erkendelsesproblemer , og det maa siges at han her betjener sig af en langsom , belastet og pinlig Stil , som gør ham svært tilgængelig og efterlader et Indtryk af at han snarere er en Mand der afslutter en 94 TILBLIVELSEN Herbert Spencer (1820—1903). Tid end inaugurerer en ny ; Redskaberne var forældede . Ikke desto mindre indførte han Biologien i Filosofien . Teoretisk var han forud for Darwin , men efter Lamarck , hvis Anskuelser han delte , ogsaa om Nødvendigheden af at erhvervede Egenskaber nedarves . Vægten heraf ligger dog nok mere til Lamarck end til hans Elev . ERNST HAECKEL 95 Herbert Spencer staar som Formidler mellem Filosofien i ældre spekulativ Forstand og vor Tids nye , af Naturen afledede Tænkemaade . Utvivlsomt har han bidraget meget betydeligt til Udbredelsen af Evolutionslæren som Ide . Derfor , skønt han ikke var Naturhistoriker , bringes hans Billede her , et formidabelt Hoved , med en Tænkemaskine til Pande , den barberede Mund med den lange engelske Overlæbe , og de lidt til — knebne , fortænkte Øjne , hvori det ligesom anes at Graaden ikke er langt borte . Han døde i 1903 , 83 Aar gammel . Ernst Haeckel . Ernst Haeckel indførte Darwin i Tyskland . Selv bidrog han til Udviklingslæren med originale , omfattende Undersøgelser og dristige Konklusioner . En Nimbus staar om hans Navn næsten som en Triumfator paa naturvidenskabeligt Omraade , ikke uden Mislyd heller , paa Grund af en Ubændighed og Emfase der laa til ham , og som hang sammen med hans Placering og den Tid han tilhørte . Han var tysk . Dermed menes ikke hvad man nu mener dermed , det vilde være uhistorisk og en Uret mod Manden ; der tænkes paa de store videnskabelige Traditioner i Tyskland før Verdenskrigene , hvori han var en fremragende Figur . Hans Evner og Virksomhed gik , som det tyske Riges hele daværende Standard , i Dimensioner . Som de fleste vordende Naturforskere begyndte Haeckel som Mediciner , men gik hurtigt over til Zoologien . Hans senere Ry som Herold for Darwin og egne yderliggaaende Standpunkter overskygger de 96 TILBLIVELSEN grundige og indtrængende Undersøgelser i Marken hvormed han begyndte sin Karriere som Videnskabsmand , og som udgør det faste Fundament under hans Autoritet . Han lagde sig ligesom Darwin og Huxley efter Studiet af den marine Fauna , Vandmænd , Svampe , og andre lavere Dyr , der ligesom udgør ABC ' en i Naturens store Bog , de første simple Begyndelsesgrunde . Hans Forskerrejser førte ham til Middelhavet , til Ceylon og til nordiske Have , og Udbyttet af hans Undersøgelser foreligger i store omfattende Værker , hvortil han selv leverede Tegninger . Uoverskuelig er den Produktion han udfoldede i sit lange virksomme Liv , tilsammen en Institution , et Hus , indenfor international Videnskab . Han var Professor i Jena , og fra denne gamle Universitetsby udgik Lynene fra hans Pande , saavel Nyopdagelser paa biologiske Omraader som utilslørede Angreb paa alt hvad der hed Ortodoksi og Overnaturlighed . Om Tilstedeværelsen af en Gud tillod han sig den slemme Vits at han ikke vidste af noget Væsen i Gasform ! Det centrale Udtryk for hans Anskuelser , det hvori han kendes er hans Bog Die natürliche Schöpfungsgeschichte , fra 1868 . Allerede Titlen forraader ham , det er Skabelsen og Biblen han vil til Livs , overflødigt , da Vægten iøvrigt ligger i Bogens Indhold , det første Forsøg til en Opstilling af hele Nedstamningsrækken , som taler for sig selv . Det kan her med det samme siges at Haeckels aggressive og yderliggaaende Holdning overfor Religionen savnede Indrømmelsen af at selv vrange aandelige Forestillinger betegner et Stadium i Udviklingen , har haft deres Ret , selv om Sandheden var paa hans Side . Huxley tænkte saaledes . Det kunde give Anledning til en Sammenligning af engelsk og tysk Tænkemaade . Man kan ikke se bort fra at Haeckels Intolerance falder sammen med en Periode i tysk nyere Historie , hvor Rigets straalende Fremgang ytrede sig paa absolutistisk og udæskende Maade , en Taktløshed der ogsaa trængte ind til Hjertet af tysk Aandsliv . Som en Nemesis , ikke uden Deltagelse paa Haeckels Vegne , kan det tilføjes at han oplevede Tysklands Fald , han døde i 1919 , i den høje Alder af 85 Aar . Man kunde have undt ham at han var bleven forskaanet for de sidste fem . THOMAS HUXLEY 89 (1834—1919). ERNST HAECKEL 97 Men hans positive Arbejder bevarer deres Værd og har noget glansfuldt over sig , et Lys af Jordens Ungdom og af Viden som en lykkelig Udvidelse af Sindet . Til Haeckels Navn er knyttet hans Undersøgelse af Ægget og de første Stadier paa Vej til en Organisme : Studien zur Gastrientheorie , 1877 . Han formulerede „den biogenetiske Lov " , der udtrykker sig i at enhver Art gennemløber alle Udviklingens Stadier , med hans egne Ord : Die Ontogenie ist eine abgekürzte Rekapitulation der Phylogenie . Ontogenien , eller Individernes Udviklingshistorie , er en forkortet Rekapitulation af Fylogenien , eller Slægternes Udviklingshistorie . Sætningen er ikke saa absolut som den lyder , og er heller ikke helt Haeckels egen , en nærmere Forklaring gjordes nødig , men Konklusionen deraf er simpel og revolutionerer alle tidligere Sædvaneforestillinger om vor Organisation og vore arvede Anlæg . Anvendt paa Psykologien betyder det at Vurderingen af Alderstrinene maa vendes om , og paa Historien at Begrebet Oldtid maa erstattes med Begrebet Ungtid , hvilket jeg har indført , og som ligger til Grund for hele Synspunktet der gaar gennem saavel „Aandens Stadier " som „Vor Oprindelse " . Haeckels Betydning kan ikke i Korthed opregnes eller vurderes . Et Blik paa hans Portræt taler for ham , den statelige Skikkelse svarer til det Indtryk man har af hans Iderigdom og hans enestaaende Arbejdskraft . Hans Navnetræk , en stor , klar Skrift , skønner man er Udtryk for Skole og en ukunstlet Karakter . Brehm . Siden Omtalen af Dyreafbildninger hos Cuvier har der ikke for de følgende Naturhistorikeres Vedkommende været Lejlighed til at mærke sig Fremskridtene i Synet paa Dyr . En tysk Zoologi fra 1882 , „Naturgeschichte der Thiere " , af Philipp Leopold Martin , i fire Bind , var forsynet med Afbildninger , Træsnit , fra den gode Træsnittid , af fremragende Dyretegnere , BREHM 99 Alfred Edmund Brehm (1829—1884). som Specht og R . Friise , korrekte , og med Kunstværkers Værdi , der ikke taber ved Reproduktion . Værket fandtes i min Faders Bibliotek , fra hvem jeg siden har arvet det . Allerede da jeg var Dreng lagde disse Træsnit Grunden til en Viden om Dyr , der har fulgt mig siden , hele Dyreriget til enhver Tid præsent i min Hukommelse ; jeg har ikke kunnet andet end omfatte dem med Pietet , og anvender nogle af dem ved Illustreringen af „Dyrenes Forvandling " . 100 TILBLIVELSEN Men vil man sagligt og dokumentarisk ind paa Afbildninger af Pattedyrenes varierede Former er der jo nu udmærkede Fotografier af Dyr , taget efter Naturen , Dyrene selv . De senere Udgaver af Brehm har et fyldigt Materiale af Dyrefotografier , jeg har laant rigeligt fra den store Tretten Binds Udgave fra 1912 — 16 , uden dog naturligvis at faa mere end et Udvalg med . Der gives dem for hvem Brehm ogsaa for Tekstens Vedkommende er en uundværlig Husskat , jeg kan kun henvise dem til den som den uudtømmelige Kilde , hvoraf der kan øses om alt hvad der vides om Dyr . De senere Udgaver af Brehm er bearbejdet og udvidet af en Stab nyere Zoologer , man ved ikke hvor meget der er tilbage af den gamle Brehm , Navnet er bevaret og har en Klang der betyder mere end et Navn , næsten Dyreriget selv . Men Brehm , Alfred Edmund Brehm , skal mindes . Han var født i 1829 og døde i 1884 . Vedføjede Portræt af den store stærke Mand med de plastiske Træk vilde man tage for en Skovrider , ikke helt galt , friluftspræget som han ser ud , men han var en Videnskabsmand , Jæger og vidt berejst Kender af Dyr . Brehm var Søn af den betydelige tyske Ornitolog , Christian Ludwig Brehm , 1787 — 1864 , og voksede saaledes op i en naturhistorisk Atmosfære . Han studerede Zoologi i Jena og Wien , og kom tidligt paa Rejser som Deltager i flere Ekspeditioner , til Afrika , Spanien , Norge og Lapland , Sibirien og Turkestan ; han var ansat ved Hamburgs zoologiske Have , en Forløber for Hagenbeck , og grundede et Akvarium i Berlin . Fra alle Sider indsamlede han saaledes Erfaringer KUNDSKABENS BJERG 101 og Materiale til en Viden om Dyr paa første Haand , deres Liv i Naturen og i Fangenskab , som næppe nogen anden enkelt Mand . Han døde , endnu ikke 56 Aar gammel , efter en forceret Foredragsrejse i Amerika , hvor han paadrog sig Malaria , opslidt og knækket af Sorger ; man maa kun undre sig over at han fik saa meget udrettet paa et saa forholdsvis kort Aaremaal . Ave Brehm ! Kundskabens Bjerg . Sammenfatter man Indtrykket af den Række Videnskabsmænd og Tænkere der gennem det 18 . og 19 . Aarhundrede førte Udviklingstanken frem til dens Gennembrud maa man føle sig slaaet af hvor Fremskridtet i Anskuelser selv var betinget af en Udvikling , af det ene aandelige Niveau over i det andet . De første Forskere havde en uklar , voluminøs Forestilling om Sammenhængen i Naturen , som Erasmus Darwin og Goethe . Skønt personlig frigjort overfor Kirken bevarede Goethe svævende Ideer om et Forsyn . Overfor Naturindtryk var han mere inspireret end gennemskuende , Perioden hvorunder Udviklingstanken slog igennem strakte sig over to , tre Generationer . Goethe tilhørte den tidligste ; og hvis man forestiller sig Udviklingens Ide som et Bjerg har Goethe øjnet det som en fjern Udsigt , mens den følgende Generation naaede Foden deraf , og den sidste besteg det . Stærkest virker Goethe i Forbindelse med Begrebet Udvikling ved Indtrykket af hans Personlighed , hans Aldre , han gennemløb selv en Udvikling , alle Stadier , indtil han kulminerede som det fuldbyrdede Menneske vi kender . Om Goethes Forhold til Udviklingen har jeg udtalt mig nærmere andetsteds , i „Det Blivende " , 1934 , og „Mindets Tavle " , 1941 . Lamarck saa rigtig i sin Grundanskuelse om Arternes Afstamning af hinanden , men forudsatte en indre Bestemmelse , et Formaal , propos , som ikke forefindes i Naturen . Til hvad der foran er sagt om 102 TILBLIVELSEN Lamarck kan tilføjes som Tegn paa hans Usikkerhed paa andre Omraader at han gik imod Lavoisiers Forklaring af Forbrændingens kemiske Natur , det uheldigste Standpunkt han kunde indtage . Det fortælles om ham at han som ung Mand var kommen til at bo i et Tagværelse uden anden Udsigt end op i Himlen , og at det foranledigede ham til at studere Skydannelser , hvoraf fulgte hans Skrift om Meteorologi , som han havde saa lidt Held med . Men Trækket vidner om en usædvanlig Evne til Iagttagelse , hvor han saa var placeret . Alt ialt kan det siges at Lamarck befandt sig netop paa Skillevejen der markeredes af hans Generation , med de Levn og de Nydannelser i Tanken der var bestemmende for den . Det samme gælder Karl Ernst von Baer . Med sine embryologiske Undersøgelser tilvejebragte han et af de sikreste Beviser for Arternes fælles Udspring , men kunde dog ikke opgive Tanken om en teleologisk Retning i Naturen , faste Arter fra Begyndelsen af . Først med Darwin og Wallace trængte den Anskuelse igennem at Arterne har udviklet sig af hinanden fra et fælles Udspring , uden andet Initiativ end at det er sket . Ikke desto mindre troede Wallace paa Tilstedeværelsen af en Aandeverden hinsides . Da det jo netop er det Udviklingen siger , at hele Dyreriget , Mennesket ikke undtaget , udgør een sammenhængende Nedstamningsrække , har man svært ved at forstaa paa hvilket Punkt mellem det øverste og det nederste Trin Wallace tænkte sig Muligheden for at gaa over i en Aandeverden begyndte , og hvor den hørte op . Om Darwin ved man i hvert Fald han lod sit System tale for sig selv , uden at fælde Domme over andres Anskuelser . Darwin var ikke Polemiker . Det var derimod Haeckel . Han drog den fulde Konsekvens af Udviklingstanken , under Anvendelsen af agitatoriske Former og uden , som foran omtalt , at tage Hensyn til Anskuelsers Relativitet og Afhængighed af givne Trin . Ogsaa den Fase , paa Vej til at blive et Livssyn , maatte Evolutionslæren gennemløbe . Ser man tilbage paa hele Perioden , fra Linné og Cuvier , som var overbevist om Arternes Konstans , og saaledes ikke en Gang kunde KUNDSKABENS BJERG 103 se Kundskabens Bjerg , til Haeckel , der besteg det , og larmede derfra , har man et typisk Udtryk for det fremadskridende og gradvise i Opkomsten og Udbredelsen af en ny Tanke . Nogle af Ophavsmændene dertil var i Stand til at huse ældre Anskuelser og nye indenfor samme Pande , som ovenfor paavist , andre kappede antikverede Læresætninger af og etablerede nye , tilsammen Eksemplet paa almindelige Vækstprocessers kronologiske Afhængighed , saavel af et givet Tidsforløb , som af individuel Hjernekapacitet . Fremskridtet i Anskuelser ligger i Stadier . Intellektuelle Synspunkter er ikke umiddelbart tilgængelige gennem et Ræsonnement , de er afhængige af en Vækst . Man kan ikke klæde sig med en Ide som man ifører sig et Sæt Tøj . Derfor tilkommer der selv Uvidenheden en Margin . Ethvert nyt aandeligt Niveau begynder isoleret , tager sin Tid med at trænge igennem universelt , og ender med at blive arveligt . 98 TILBLIVELSEN DYRENES FORVANDLING OG ANDRE ARTIKLER INDHOLD Naturhistorie og Poesi 109 Paa Bakken 115 Skabningen og Tiden 125 Ormen 130 Mave og Bevægelse 137 Underverdenen 144 Skælbideren 151 Forvandlede Krybdyr 163 Herluf Winge 182 Insektæderens Afkom 192 „Rotten " 209 Rovdyrene 219 „Grisen " 228 Udvælgelsen 254 Tilpasningen 274 Ariel og Caliban 288 Tilblivelsen 329 Bavianen 343 Tupajas Forfremmelse 357 Skovmændene og Mennesket 367 Krebsens Forvandlinger 380 Amfibiet 390 Robert Chambers 398 Sandhed , Kundskab , Inspiration 404 Gerhard Heilman 417 Vækstlighed og Forvoksning 426 Modens Biologi 433 Kvindens Frigørelse 440 Matronatet 444 Leonora Christinas Robinsonade 452 Om Begrebet Tid 468 Valfart til Les Combarelles 475 NATURHISTORIE OG POESI HVAD her følger er en Række Billeder og Betragtninger , spredte Ledemotiver taget fra Naturen og fra Udviklingens Teori : gennem Dyrelivets laveste Trin op til Nutidsmennesket ; samtidig søges et Overblik over selve den fremadskridende Vækst af Bevidstheden der har gjort Betragtningen mulig ; under et altsaa Afstamningshistorien og Aandens Stadier . Opgaven er jo ikke ny , og Stoffet er Almeneje ; jeg har taget det hvor jeg fandt det , i Marken og paa Gaden , Læsning , hvad andre har samlet , Naturvidenskaben og Historien . Af populære , universelt anlagte Fremstillinger finder der i Dusinvis , tyske , engelske og amerikanske , hvor Udviklingsgangen er forklaret , paa Dansk Bøving - Petersen : Vor Klodes Saga , i sin Tid i det gamle „Frem " ; nylig har bl . a . Wells gaaet Stoffet igennem som Forspids til sin hele almindelige Menneskehistorie . De nødtørftigste Haandbøger , Zoologiens Grundbegreber er allerede Materiale nok at gaa ud fra ; og Fortjenesten , det egentlige præsterede Arbejde , er da ogsaa at føre tilbage til dem der staar bag Haandbøgerne , de haardnakkede stille Lærde som drog Materialet sammen , stod bøjet over Mikroskopet og møjsommeligt , gennem Menneskealdre , uopsigtsvækkende , lagde Fund til Fund , indtil hele det umaadelige , uoverskuelige Stof begyndte at blive simpelt og kunde anskues under en Lov , Linné , Lamarck , Darwin og mange , mange andre , hvis Navne ikke altid er i Overfladen men som har lagt hver sit værdifulde Fund til det store fælles Arbejdseje : Naturforskeren , Opdagerarbejdet , Sam - 110 TILBLIVELSEN lerarbejdet de sidste Aarhundreder har set og som er gaaet Kloden rundt , Folk som Humboldt , Wallace , P . V . Lund ; de stille Iagttagere og Bearbejdere der sad hjemme : Aandens Selskab , Udviklingstankens Fædre , deres er og bliver Fortjenesten . Deres Historie burde skrives , selve Udviklingslærens Udviklingshistorie burde skrives , alle Navne der har bidraget til den , det gradvise Fremstød indenfor den videnskabelige Horisont , samlet paa et Sted for sig* ) . Tilegnelsen af Opstigningshistorien fra Dyret har været gjort vanskelig og utilgængelig af et lærd Apparat , adskilt i mange forskellige Studiefag , Specialiteter , Værkstederne hvor det hele kommer fra ; og her tør det nok siges at Lærdommen ikke altid har stillet sig imødekommende til den almindelige Videtrang , den endelige , sammenfattende Tanke har man udsat eller mødt med Mistro , man har ikke villet ud af sit Særfag , uagtet alle Fagene tilsammen dog kalder paa et Resultat ; set fra Naturen er det vel ogsaa et Udviklingsfænomen , den Lærde grener sig af og bliver en fornem Variant ; det almindeligt forekommende Menneske vil imidlertid foretrække at tænke helt . Til den anden Side er Udviklingshistorien , naar den trods Lærdommen , som aldrig bliver færdig , er bleven grebet universelt an , ofte af Populærvidenskaben bleven traadt ud i en ulidelig Dialekt , Haleluja og elevagtig Brovten , navnlig af tyske Populærfremstillinger , der dog ogsaa har bidraget til at sprede Udviklingstanken i vide Kredse , og ingenlunde er videnskabelig ufunderet ; en udmærket , produktiv Forsker og Fremstiller er Klaatsch ; af en egen robust Selvfølgelighed er amerikanske Bearbejdelser , her synes den almindelige evolutionære Tankegang at være trængt dybest ned i Sindene . Til Gengæld møder Udviklingslæren her , som man nylig har set , ( Scopes - Processen ) den stupideste Modstand , en endnu ganske frisk middelalderlig Obskurantisme , som synes emigreret til Amerika in pleno , i Evropa har man den ikke i nogen oprigtig Form mere . Mange vil være tilbøjelig til at mene at man nu i det hele taget har NATURHISTORIE OG POESI 111 faaet nok af letfattelige Lærebøger om Dyrets Opmarsch til Mennesket . Om man udviklede sig lidt , i Stedet for al den megen Snak derom ? Læsere af nærværende Fremstilling , en hel Del af Lektien forfra igen , vil maaske opgive at følge Autor , jo længere de ser sig slæbt ind paa Skolebøgernes og Elementarundervisningens Alfarvej ; jeg for min Part ved virkelig ikke hvorfor det paa en Gang haandgribeligste og mest gaadefulde Stof man har skulde blive aandsfortærende ved Gentagelse . Skolebøgerne er den mest nærende og den morsomste Læsning der gives , de indeholder Tilværelsens første store ædle Plastik , Jordbeskrivelse , hvis de ellers duer . Begyndelsesgrundene , de fleste glemmer dem siden over Alverdens Kunster ! Flertallet faar deres Smag for de mest forbavsende , simple Ting ødelagt i en spæd Alder , ved en saakaldt Opdragelse . Det er sandelig ikke Geografien der er noget galt med , det er Skolen . Livet i Byerne fjerner fra Menneskets Oprindelse , hos mange lukker Erindringen derom sig tidligt , kom , lad os gaa ud i Marken igen ! Stoffet er givet ; jeg begyndte at forme paa det i sin Tid ganske privat , fordi jeg for mit Vedkommende ønskede at leve deri saa længe og faa det der er min Glæde til at falde sammen med mit Arbejde . Til en Bog er det bleven , uden Hensyn til om Nogen skulde finde det tillokkende Lekture eller ej . Naturhistorikere vil meget snart se hvad der er Studiefrugter og hvad jeg har lagt til af egen Farve . Fra Naturen selv fik jeg tidlig en Tilskyndelse , som har holdt sig aaben Livet igennem . Mange har vistnok den Vane at forestille sig Udviklingen som noget der til daglig ligger udenfor vor Sfære , en Hypotese opkommen i England og altsaa væsentlig engelsk , noget der foregaar enten i Troperne , den megen Snak om vilde Dyr , eller i en umaadelig fjern Fortid , hvorom Fossilerne bærer Vidne , et Naturaliekabinet saa interessant ; eller det hele ses som haarede Professorer der sidder i Reder af Bøger og udruger Kimærer ; at Videnskaben er ung , en Dreng , en Genius , med Næsen i Græsset , Nysgerrigheden og den nybaarne 112 TILBLIVELSEN Jord , det er ikke det almindelige Billede man danner sig af den , men det er det rigtige . Vil man som Dansk forny Opgaven skulde man slaa ned paa den i Danmark , gaa til Stoffet hvor det ligger lige for , Førsteindtryk fra Marken igen . Ikke til Læsning alene skulde man tage sin Tilflugt , det gælder om at vise at man kan se Udviklingen , opleve den , og at Opdagelsen stadig er lige ny . Udviklingen er i os og kan søges hvorsomhelst , en Grøft i Valby , et Akvarium , Frøæg og et Mikroskop ! Zoologisk Have ! En Ting har holdt mig til Opgaven , det uopslidelige Venskab man føler for Dyrene , her tror jeg man kan blive ved at være ny , og Dyrene det er Udviklingen , altid for Øje . Til Stoffet føler man sig altid draget , hvor skulde man ellers have sit Hjerte fra ? I Oksens Bryst banker den samme Puls , Livsvarmen fra Koen , man kender den igen , Mælken og vor Moder ; begiver man sig til Dyrene begiver man sig hjem . At forny Opgaven bliver da et Spørgsmaal om Form . Vanskeligheden ligger i Forkortningen af den uhyre Stofmængde , der ikke kan gøres uden paa en vis Maade ad fiktiv Vej , men hele Tiden maa forblive eksakt . Den gængse Naturvidenskab for Folket er i nogen Grad bleven en Valse , som „Abeteorien " er bleven et aandsfortærende Omkvæd , visse Travere som gaar igen og afskrives paa en anden Maade hver Gang ; den maa undgaaes . Udtrykket , den sproglige Iklædning , er afgørende , naar Naturens Former og Fremadskriden skal fastholdes og man baade vil være nøjagtig og holde sig aaben , flydende , som Naturen er det ; saa vidt muligt i Billeder , men aldrig , som man er tilbøjelig til , fast , altid Overgangen fra noget før til noget der kommer efter , overalt en Vorden , Vækst , Forvandling ; kun det døde endeligt stivnet , og det endda som Form betragtet strengt taget kun i Eksemplaret : to Konkylier helt ens har Naturen næppe nogensinde frembragt ! Udviklingens Kurve skulde optages i Sproget , Præcished og Flugt forenet . Til Fremstillingen af Menneskets Rod i Dyreriget er der ingen anden NATURHISTORIE OG POESI 113 Vej at gaa end Gentagelsen , det var mit Ønske at gengive Stoffet noget af det Perspektiv og den umiddelbare Tiltrækning det har haft for mig selv som vor Tilværelses egentlige og eneste Ophav , ogsaa Kilden , for en renset Opfattelse , til al Poesi . I sin første Form blev Nærværende skrevet for en Del Aar siden som Indgang til „Den lange Rejse " , en Bearbejdelse af det Stof der ligger forud for „Det tabte Land " , som begynder med det primitive Menneske . Mennesket , de første Mennesker , er endnu en Forudsætning i disse Bøger om Urtid og Istid ; men hvorfra kom da Mennesket ? Der maatte gaaes tilbage til en allerførste Begyndelse , Menneskets tidligste Rod i Naturen . Forklaringen paa hvordan Mennesket udviklede sig af Dyret blev nedskrevet , men lagt hen som uegnet for Sammenhængen i „Den lange Rejse " . Stilmæssige Grunde var afgørende , „Den lange Rejse " , som forsøger at give Udviklingen fra Urmennesket og op til Nærheden af vor Tid , opererede med Episoder og komponerede Figurer , mytisk ; „Dyrenes Forvandling " derimod kunde kun holdes i en almindeligt beskrivende og omtalende Form , direkte , ikke digterisk bearbejdet , og med det Ordforraad Biologien betinger . Dyrene siger jo Ingenting , og jeg kunde ikke bringe mig til at lade dem optræde i Æventyrets Stil som talende Personer , naar det dog var eksklusivt som Dyr de skulde betragtes . Her skulde ikke maskeres , den nøgne Forklaring maatte til , Udviklingen selv var Hovedpersonen . Andetsteds kunde man angle efter Opmærksomheden med en „Handling " , ikke her , man fik gaa lige paa , til Essayet , og være kedelig , i Haab om at der dog maaske ogsaa gives en Part der foretrækker Dimensioner i Virkeligheden fremfor anstrengt Fantasi . Om man vil kan man i Indhold og Form sætte nærværende Arbejde mellem de komponerede mytiske Skildringer , med Udviklingen som underliggende Motiv , og saa de Afhandlinger jeg har skrevet direkte om Temaet , som „Vor Tidsalder " , „Æstetik og Udvikling " , „Evolution og Moral " . Da jeg skrev „Dyrenes Forvandling " var en vis Reaktion , og for - 114 TILBLIVELSEN nyet Aktion , indenfor disse Aandsomraader , Darwinismen igen bekæmpet eller hævdet , endnu ikke indtraadt ; Spørgsmaal der knytter sig dertil er siden bleven Mode , saakaldet Religiøsitet breder sig , i Bladene , men Oplysningen bereder sig ogsaa paa ny Start . Nærværende Arbejde vil blive taget for et Indlæg i den paa ny opblussende Strid ; Tiden som nu atter synes at ville arbejde paa Evolutionstanken gør mit Forsøg overflødigt , eller der er netop Brug for det nu ; hvorom Alting er , oprindeligt skrev jeg disse Ting sammen til egen Undervisning , af et Instinkt der er naturligt for mig , og for Formaals Skyld som jeg tror vil overleve tilfældige Strømninger i Tiden . Den rent zoologiske Betragtning som laa til Grund for „Dyrenes Forvandling " har jeg senere udvidet til ogsaa at omfatte Sjælens Historie , til Forskel fra de gængse udviklingshistoriske Fremstillinger , der holder sig til det rent morfologiske eller strejfer ind paa Kulturhistorien . I Dyrenes eller Dyrets Forvandling søges indbefattet den dyriske Sjæl og Moral , Bevidstheden , saadan som den ændrer sig op gennem alle Trinene , indtil den bliver det vi kalder Aand . Mavens Krav har frembragt en Retning for Selvopholdelsesdriften , Hukommelse , Omdømme , Bevidsthed i en raa Form . Den er en Central fremgaaet af Funktionerne til Fordel for Ernæringen ; højt udviklet beskæftiger den sig selv og antager Form af et Oplevelsesomraade indefter , det er Sjælen , ensom endnu hos de Umælende , men den samme som vor . Historien om hvordan først Evnerne , siden Aandsevnerne udvikler sig af Appetiten og frigør sig derfor , det er Aandens Historie . Hvordan Dyrene lever af hinanden og dog bliver ved at eksistere ; hvordan der kan leves mindre og mindre paa andre Skabningers Bekostning ; og hvordan Selskab indvirker paa den Enkelte , det er Moralens Historie . PAA BAKKEN OPHOLDER man sig paa Landet i Ferien , og giver man sig Tid , Sommer efter Sommer , til at aabne sig for Naturen , ikke netop tilstræbt eller som et haardt Studium , men saadan som Naturen af sig selv kommer En imøde , Vejr og Vind , Planter og Dyr , og bringer man en Smule zoologisk Viden med sig , har man rejst og kan slutte fra hvad man umiddelbart ser til andre Steder paa Jorden , og til andre Jordperioder , hvad man har læst derom , og hvad man ellers ved , alle til Raadighed staaende Midler , kort sagt en almindelig aandelig Horisont næret af vor Tid , saa opruller sig uden Tvang et Helhedsbillede af Naturens Sammenhæng , Dyrene og deres Plads i Forhold til hinanden , deres Oprindelse , hvordan de blev Dyr , og hvordan Mennesket blev til af dem ; hvordan Sjælen , selve Evnen til Betragtning af vor Stilling i Naturen , langsomt har udvidet sig , som en Udsigt naar man bestiger et Bjerg ; hvordan Dyr og Mennesker har delt Tilværelsen med hinanden , hvad der ser ud til at bevare den og hvad ikke , et Problem der fører ind paa Moralen . Iagttagelserne i sig selv er til at begynde med egentlig ogsaa kun en Form for Liv , Ens Omgivelser , Rum og Tid , som man mætter sig med i sine Hvilestunder , en Del af en Vækst der gør sig gældende ; men af Ens Glæde og Rekreation maa der ogsaa , siden man er Kunstner , ende med at blive en Bog . Stedet hvor man opholder sig er Danmark , kan være en Bakke , med Front mod en Mose , som i Fortiden var Bifjord til en Fjord , et Landskab typisk for saa mange Steder i Danmark , som er bleven 116 TILBLIVELSEN formet af en Afvanding , i dette Tilfælde Tibirke Bakker , hvor jeg i en Aarrække har opholdt mig om Sommeren . Gennem Mosen med de mange Tørvegrave løber en nu næsten tilgroet Aa , som taber sig i Arre Sø ; hinsides Mosen Agerland , før i Tiden et Næs , da Mosen var Fjord paa den ene Side og Arre Sø en Bugt af Havet til den anden ; Bakkerne og Landet bagved har en Gang været en Ø , før Hævningen i Stenaldertiden . Bag Bakkerne ligger Skoven , Tisvilde Hegn , og bag Skoven Kysten , det blaa Kattegat udenfor Sjælland , med Udsigt til Kullens fjerne Klippeprofil imod Nord . Paa Bakken gror Lyng og Enebær , en lille Rest Hede , Urvegetation helt tilbage til Tundratiden ; Bakken er en Moræne med Flyvesandsmiler over ; Gruset hviler , ved man , paa Kridt , Havbund fra en uhyre fjern Jordperiode ; saa der er ingen Tvivl om hvor man staar . Paa Bakkerne og i Omegnen hvor man kommer kan man finde en Flintflække her og der paa de magre Flyvesandsagre , eller en Malesten som har været i Haanden paa et kvindeligt Væsen , der har gruttet Korn mellem to Stene her en Gang . Paa Næssets yderste Pynt ned mod Bækkebro har der efter Fund at dømme ligget en Broncealderlandsby ; Fund i Massevis af Dyreknogler i Tørvemosen udenfor taler om Drivjagter der sagtens har været almindelige her paa det bekvemme Næs , hvor Vildtet kunde jages som i en Pose ned gennem Skoven , for da har der staaet Skov paa Næsset , til Dyrene ikke kunde komme længere ; nogle af dem gik i Vandet og omkom der , saadan forestiller man sig Jagten og synes man hører Glammet og en Hjort piske Vandet med Geviret , med Hundene i Struben . Paa en leret Skrænt ud til Arre Sø , den altid opalfarvede , finder man en Haandsten af den Slags der har været brugt ved Pottemagerarbejde , til at knuse Glimmer med , som man blandede i Leret , jovist , her er Ler og Vand , her har Konerne siddet paa deres Hæle og tørret Næsen og gjort deres Potter — for ikke saa forfærdelig længe siden — saadan som Negerinder i Afrika gør det den Dag i Dag . Andre Spor af Oldtidsmanden møder man naar man lader Blikket PAA BAKKEN 117 Fra Tibirke Bakker. løbe langs Synskredsen paa den anden Side Mosen , den krones af Kæmpehøje i samme Retning som Mosen , langs Næsset , lige i Kimmingen , og ind ad Landet til , mod Helsinge , hvor en Jættestue ved Skjærød og de syv gamle pragtfulde Dysser i Valby Hegn taler om Stenalderbebyggelsen . Da Fjorden gik ind til Foden af Bakkerne laa Bopladserne her . En Bonde der havde gravet Tørv lige udenfor Bakkerne kunde fortælle mig at han havde fundet Benene af to 118 TILBLIVELSEN Kreaturer og Resterne af en Vogn med meget „brede Fælge " : et Køretøj gaaet i Dynd her en Gang paa Gorm den Gamles Tid ? Inderst i den nu udtørrede Vig findes en Kilde , i Udkanten af Hegnet nær Tibirke Kirke , ud til Vejen ; der er dem der mener at det er den egentlige „Helene Kilde " , og Beliggenheden taler derfor , netop her kunde man tænke sig et helligt Kultsted en Gang i Oldtiden . Den oprindelige Helligdom har været Skoven og Kilden , siden er vel Tir bleven dyrket , og hvor hans Blotsten har staaet staar nu Alteret i Tibirke Kirke . Saadan lægger Kult og Kultur det ene Lag ovenpaa det andet ; men Kilden , ja den er der da endnu . Skal vi søge til den ? En Drik Vand her en Sommerdag , aldeles usymbolsk , naar man kommer forbi med et Barn og vi lader Kilden løbe i Hattepulden og læsker os — aldrig kunde man komme Livets ældste og inderste Smag nærmere . Ved Alfarvej skal Sødme og Næring søges . Paa Forsommeren ligger Solskinnet blændende paa Bakken , som vender mod Syd , en næsten umærkelig Brise staar ind nede fra Mosen med de mange Vandspejl af Tørvegravene , kølet af Grønheden dernede , den første Dag man kommer derud , naar Verden er som nyskabt , Spindelvævstraade flyder som fine Lyn vandret i Luften paa Brisen , over Hovedet er Himlen en Blænding , og Lærken høres , som en Nøgle i Laasen til Himmeriges Rige . Nærved hviler Rugmarken i sig selv , med et næppe sporligt Aandedræt , grøn , søgrøn endnu , som lige afskaaret Glas i Bruddet , og med Klinte og Kornblomst i sin grønne Favn , men lila i Toppen , Dræet vil gaa en af Dagene . Mælkebøtten er afblomstret , Dunbollerne for hen , blandet sammen med Mosebryg og lyse Nætter . Men Skarer af den lille Høgeurt staar i Udbede og lysegule Øer i Græsset . Fuglene ruger endnu ; Viben høres , Foraarets Røst , i de lyse Aftener tumler Bekkasinen sig over Mosen med den lydelige Brummen af Vingefjerene der lyder som en Trommehvirvel , og man ser Fuglen kaste sig i store dybe Buer ned gennem den gule Aftenluft . Nat - PAA BAKKEN 119 ravnen høres fra Hegnet , en vild Lyd som fylder Mørket med Uforstand ; men den fortrolige Lyd fra Frøerne i Kæret lægger en Ring af velgørende Kogleri om den aftenlige Verden , mens Duggen falder . Om Dagen i Middagsheden viser to Firben sig ved Trappestenen foran Huset paa Bakken , de bor i et Hul derunder , som et lille Dragepar , man ser dem krydse Hals og lægge Hengivenhed for Dagen for hinanden , Hannen er smaragdgrøn i denne Tid og skinner med sine Skæl som en Riddersmand i gylden Rustning ; længere hen paa Sommeren kan man finde Firbenæg , bløde som Pergament , nedgravet i Sandet i den nærliggende Grusgrav . En sandet Mark som skraaner mod Syd lidt fra Huset ynder Firbenene ogsaa , her har den drægtige Hun travlt med at grave sig en lille Hule til at lægge Æggene i , man kan følge Arbejdet hver Dag . Hen i August begynder man at se Ungerne , smaa og magre , men fuldt færdige , endnu blege af at have ligget i Ægget . For Øjet er de ikke til at skelne fra de smaa Salamanderunger vi fisker op med Spanden af Brønden ; men der er en meget betydningsfuld Forskel , Tanken gaar fra Sommerdagen og de smaa Kræ til Sauriernes og Amfibiernes Alder . I Tagskægget ovenover Døren hænger en lille Hvepserede , kuglerund og med en Aabning forneden , et Skærmtag ovenover , alt fineste Papirarbejde ; og i en Hulhed i en Egestolpe , der tjener til Bænk udenfor Huset , bygger Bladskærbien , den kommer hjem flere Gange om Dagen med et lille rundt udskaaret Stykke af et Blad som den fatter om med Benene og kryber ind i sit Bo med . Den er kræsen , det er altid Rosens Blade den skærer af . Undertiden er den helt gul og svullen af Blomsterstøv som den kommer hjem med , den har væltet sig i Blomster som en ør Mand og er bleven i et Honning og Bibrød over hele Kroppen . Inde i Boet ved man jo at den laver de nydeligste Tutter af Bladstumperne og fylder dem med Næring til Æggene som den lægger deri . Bakkerne er et celebert Sted hvad angaar Insekter , her findes Myreløven , og en berømt Bembex holder til her , det løse Sand egner sig nok særlig for Myreløver og Gravehvepse ; som Følge heraf ser 120 TILBLIVELSEN man ofte Entomologer paa Bakken , rasende Mennesker som sanker Fluer i Glas og lader haant om Liggendefæ . Det nære Hegn og Mosen vedligeholder en egen Insekt - og Planteverden . Hegnet selv ligner ikke andre danske Skove , som Bøgen præger , den er mere nordisk , med Naaletræer og Birke , minder om svenske Skove , om Brandenburg , ja visse Steder i Rusland maa man tænke paa , fornemmelig det bevoksede Terræn man kalder „Sandet " . Naturen her i Nordsjælland har meget der ligner Jylland , landskabelige Træk ejendommelige for baade Øerne og Halvøen gaar igen her . Nogen Oprindelighed er endnu tilbage , Skoven , Mosen og Kysten begunstiger et Fugleliv , Hejrer ruger endnu ved Arre Sø ; den store Fugl i Luften med den sammenfoldede Hals er en Profil man gerne ser og som man synes man har set i en Tilværelse før . Et enligt Storkepar vender endnu hvert Aar hjem til Mosen og ruger i et kullet Træ ved Toftegaard , lige i Nærheden af Kilden ; de hører til her . Hegnet har med sine Fyrretræer et gammelt Præg , eller om man vil et ungt , leder Tanken hen paa Fyrreperioden her i Landet i en Oldtid , den samme Alder man endnu har længere nordpaa , i Norge og Sverige ; Sindet udvider sig da her nedad i Tiden og til alle Grænser af Landet og ud over dem , som en Fugleflugt gennem alle Tider og Lande . Sidder man i Solskinnet paa Bakken udenfor sit Hus kommer Verden paa Besøg af sig selv . Guldsmedene støver forbi paa Rov i den ophedede Luft foran Huset , hvor Fluer er at finde , som smaa metalglinsende Aeroplaner . Deres Larvehylstre er man vant til at finde paa Skavgræsset ovenover Vandspejlet nede i Tørvegravene , hvor de lever deres Kældertilværelse . Umiddelbart foran Muren , hvor Solen staar paa og Heden maaske gaar op imod de halvthundrede Grader , surrer Fluerne , de bliver saa hidsige og stærke i Solbranden og flyver i voldsomme Hvirvler , slaar Hjul om hinanden som smaa løbske Motorer , man ser ligesom Gnister og Udladninger af en Ild hvor de huserer foran den blændende Mur , som Lys og Luft bølger op ad , Solilden føder , vips , der sidder en Flue ! Hede Aidre gaar igen her ! Gyvelen blomstrer og afblomstrer . Højsommerens Blomster klæder Bakken , Scabiosa og Røllike , paa de magre Marker hele luftige Haver i det smaa af Blaamunke , Øer af Blaat , hvori det summer af Bier . En Sommerfugl af næsten samme Farve ynder at sætte sig paa Blaamunken ; de har fint Tøj paa , siger en lille Dreng forelsket og rørt , naar han ser Sommerfuglene . Gøgen høres , med Genlyd i Dale , endnu , og saa længe er Verden grøn , saa længe er Aaret ungt . Men der kommer et Tidspunkt hvor det gaar op for En at man længe ikke har hørt den , en negativ Iagttagelse , et Hul i Sjælen , saa tier Gøgen . Svaleunger begynder at ses . Men endnu har Lærken et Kuld og hænger i Himlen og synger derover ; man ved hvor Reden er , midt paa den bare Mark , med fire Unger i , tæt pakket sammen , med den dunede Ryg lige ud til Universet — og Tankerne gaar til Hugormen , som man ser et Par af hvert Aar her paa Grænsen af Mose og Lyng og straks undliver , hvis man kan naa dem , Hugormen er ikke Lærkeungerne god . Om Aftenen kommer en Flagermus og voltigerer lydløs som en lille Djævel i den gule Luft langs Tagskægget fra den ene Ende af Huset til den anden , Insekter der frister her ; Pindsvinet træffer man i Nælderne bag Huset i Tusmørket og kan faa den lille Gris til at drikke Mælk af en Kop ; Væselen bugter sin Ormekrop en Dag frækt tværs over Landevejen mellem Bakken og Mosen ; Grævlingen bor i Hegnet ikke langt borte , i en Bakke med høje Træer som en Kirke ; naar man er heldig kan man faa den at se ved højlys Dag — en ensom Slægtning og Syvsover der er bleven tilbage her nordpaa men med en vidt udbredt Familje i andre Verdener . Den danske Fauna er jo kun en lille Restfauna , faa Dyr fra Naturens Haand , og udryddet en stor Del af dem , veget for Kulturen . Her paa Bakkerne eller i Omegnen af dem har dog en Gang gaaet Bjørn og Ulv ; Landet har set Bæver , Urokse , maaske Bison . Selv da var Dyrelivet imidlertid kun fattigt i Forhold til andre Verdensdele , Tropernes rige Udfoldelse , man tænke paa Afrikas Dyrever - 122 TILBLIVELSEN den , Ækvatoregnene , med Elefant , Løve , Giraf , Flodhest , vældige Billeder af Naturens Urkraft der slaar ud i Fantasien blot man nævner det . Men selv den lille danske Dyreverden er et Led i Verdensfaunaen , og der lader sig slutte fra den til Kæden . Hvad man hver Dag ser , uden at søge det , sætter Tanken i Bevægelse hele Naturhistorien rundt — en Aal i Tørvegraven , dybt nede paa den solbeskinnede Bund , langt fra andre Grøfter og Tørvegrave — hvordan er den kommen der ? Over Land , om Natten gaar Aalen lange Strækninger i det dugvaade Græs , den er ikke noget Amfibie , men her er dog et Træk der leder Tanken hen paa hvordan det begyndte da Skabningen gik fra Vandet op paa det Tørre . Aalens Naturhistorie , Ynglens Vandringer i Atlanterhavet , et Epos for sig ! Katten , den lille Tiger , lister grumt i Mosen og ryster Poten , hvor Græsset er vaadt , den har de fineste , kræsneste Lader , som en Frøken , og et forfærdeligt Hjerte , ve Musen ! I Mosen gaar løse Kreaturer , Ungkvæg , Kvier , Drøvtyggere — hvilken Forskel i Temperament : Katten og Koen ! Hvor Naturen er rundelig ! Karlene slaar Hø i Engen — Mennesket ! Paa Marken staar Hesten tøjret med Føllet hos sig ; de lange Ben og den korte Krop som nyfødte Føl har leder Tanken hen paa Okapien ; som unge er Dyrene mere i Slægt med hinanden end naar de er vokset op . Kaalormen bølger ivrigt afsted paa et Straa i sit Ærinde : Insekternes Forvandling ! Paa Bakken , altid i Nærheden , færdes en lille fireaars Dreng — Tilværelsen forfra , i Lyset af hans gryende Indbildningskraft bliver Alting Begyndelse igen , i Knop og vidunderligt . Sammen studerer vi Larven , som ivrigt bølgende forfølger sit Straa , han henrykt og jeg med min Viden , han en lille Storm af Lykke over det ringe Dyr , jeg meget tænkende ; hvad vi saa forstaar ved Larven kan gaa lige op , vi har Ret begge to ; paaskønnet bliver Larven . Aakanden man henter hjem fra Tørvegravene har Slimdyr sid - PAA BAKKEN 123 dende paa Stænglen , den kommer fra en bundløs Verden , Ferskvandets Lilleverden , Livets første mikroskopiske Former , lige ned til de tidligste encellede Organismer . Meget giver Tørvegravene at tænke paa . Efter Midsommer ligger Bakken i den høje Middagssol , lidt forbrændt , og Landet gulner , Kornet begynder at modne ; Fuglene siger ikke mere . Det blæser , Mosen og Landet ligger i en Blænding under Solen , Solblæsten gaar den lange Dag , som om Varme og Lys blæser ned . Kornmarkerne paa den anden Side Mosen bevæger sig med langsomt skridende Folder , set saa langt borte fra , og denne Bølgen synes man altid man kan huske , en ældgammel , arvet Erindring , som man undertiden øser af — saadan løb Vinden over Steppegræsset i et Land man er fra , de vilde Græsmarker i Tidernes Morgen da Mennesket begyndte at blive Menneske . En gammel Længsel , efter en Tilværelse før , for en Jordperiode siden , da man skjulte sig i Græsset , og var to , og ynkedes over Dyret , som jo ogsaa bar Omsorg for Unger , og nøjedes med Kerner af de vilde Græsser , i Stedet for at ihjelslaa , og blev Menneske , fordi man elskede .. . Skoven ovre paa Avderød Næs i Arre Sø staar som en blaa Mur : Hindbær , røde Søer af Gederams , og morderisk med Myg , hvis man kommer der ! Man drager til Havet , en lang Hale af Cykler gennem Hegnet , Ungdommen , sorgløst ferierende , og modtages af den store aandende Aabenhed ved Kysten , hvor Land og Hav kysses . Afklædt vender Skabningen tilbage til sit Element . Himlen tynder ud i Farven mod Høsten , bleg og smal staar Dagmaanen . Om Aftenen tænder en Planet over Mosen — høj og rummelig er Verden ! Mens Sommeren gaar er man hver Dag under Indflydelse af , eller Offer for den uundgaaelige , langsomme Fremadskriden i Naturen man kalder Tid , Døgnets Gang , Planternes Vækst , Blomstring og Afblomstring , Himmellegemernes Vandring : Alting anderledes fra det 124 TILBLIVELSEN ene Nu til det andet , noget sket i Cellerne som ikke igen kan ændres ; selv er man forandret , ældet , netop saa og saa meget , hvad enten man ved det eller ej : Tiden , Udviklingen der arbejder . Sommeren sløver . Blændet og en Smule mat tog man mod den gode Aarstid . Men med den første Augustkølighed og de mørke Nætter vender Kræfterne tilbage , Initiativet , for det hænger sammen med Kulden , Modstanden . Aarstiderne gør deres Gerning i os . Ogsaa heri ligger noget betydningsfuldt , en Lov man har tilfælles med Naturen . Og med hvad Sommeren har aflejret bryder man op og tager ind til Byen , til sin Modstand der og sit Arbejde . PAA BAKKEN 121 SKABNINGEN OG TIDEN MENNESKET har i sin Oprindelse fra og imellem forvandlede Dyr . Det sidste Kapitel af Dyrenes lange Omformningshistorie , i Sammenhæng med Jordens Aldre , er Indledningen til det primitive Menneskes Historie . Billedet af Overgangene indenfor Dyreriget kommer til os i en Forkortning , er ad Forskningens Vej stillet sammen Træk for Træk og kan tilegnes saa at sige paa en Gang , ved en mental Fortætningsproces , indenfor en øjeblikkelig Betragtning af Tidsrum og Forandringer som i Virkeligheden har taget Millioner og atter Millioner af Aar ; gennem hvad der er samlet af Viden paa et Sted ser vi Skabningen i Tiden , ikke alene som den til enhver Tid var , men under Forvandling , paa Vej fra det ene Dyr til det andet , en Fiktion , Begreber og Figurer , men dog netop som det er gaaet til og ikke anderledes . En virkelig , men i Grunden ufattelig Omstændighed herved er Tiden . Vi kan ikke danne os nogen paa umiddelbar Sansning beroende Forestilling om hvor svimlende længe det er siden altsammen . For Tiden , eller Forløbet af Tidemaal , har det kortlevende Menneske ingen Maalestok i sig selv . Der er givet os Organer til Opfattelse af Lyset og Lyden , vi kan tilegne os Tingenes Form og Stoflighed , Varmegrad , gennem Følelsen , forskelligartet Fornemmelse , ligesom man har en Sans for Ligevægt for sig ; vi kan smage os til Stoffernes Sammensætning , ja skelne imellem dem paa en temmelig stor Afstand gennem deres Lugt , en Reagens saa haarfin at Kemien ikke har den 126 TILBLIVELSEN finere , jeg ved ikke om man kan veje en Duft , men der skal vist særlig nøjagtige Instrumenter til ; men overfor Tiden har vi kun en vag , erfaringsmæssig Vished for at den „gaar " . Primitive Mennesker har en anden Tidsforestilling end moderne Mennesker , en vis Udvikling gør sig gældende ogsaa her . Til forskellig Tid opfatter vi Tiden forskelligt , som Unge er vi i den , Evigheden , saa længe den varer , Tiden gaar , men efterlader sig ikke Indtryk deraf ; med Alderen taber Alting i Varighed , til Gengæld synes Nuet rigere , mere kostbart , men lader sig ikke fastholde . Matematik , Talstørrelser skyder andre Figurer ind i Stedet for Tiden , men giver den ikke selv . Det indre , relative Indtryk af Tid maa vel afhænge af Vævets Tilstand . Hvad man regner med , Nat og Dag , Maanens og Jordens Omløbstid , er Almanak , Vækst derimod er et Tempo vi lever i . Med unge Celler og en Organisme i Vækst staar man i en anden Rapport til Tilværelsen end naar Fornyelsen af Vævet er langsommere og nedadgaaende , Fornemmelsen maa være en anden , man faar et andet Budskab fra sine indvendige Provinser ; men Tiden er dog vel hele Tiden den samme , Unge og Gamle følges ad det samme Spand Tid , med hver en betydelig forskellig Opfattelse af Varigheden . Tiden gaber i Universet , man kan regne med hvorlænge et Bjerg er om at erodere ned , Ingenting i Forhold til Sole og Stjerners Perioder — hvad er Tid ? Naar alt kommer til alt er der hverken Ungdom eller Ælde i hvad vi kalder Tid , der er et Før og et Bagefter , en Tidsfølge , som fremkommer ved Iagttagelsen af Tingenes Opstigning og Forfald . Betragtet som saadan en Funktion kan man lade Tiden bero ved hvad den ellers er . I hvert Fald , bagefter er Kort eller Længe hverken mere eller mindre end bagefter . Set i sin Forlængelse er selv den uendelige Linje kun et Punkt . For en indre Anskuelse staar vi svunden Tid lige saa nær som vor egen . Men skal man holde Udviklingen og dens Afhængighed af Tiden fast er det nødvendigt at operere med de store Tidsrum som en SKABNINGEN OG TIDEN 127 Realitet , en Betingelse , netop saa længe maatte Opstigning og Forfald fungere for at vi skal kunne forklare os Formerne og deres Omdannelser . Gør man sig umiddelbare , elementære Forestillinger om Udviklingen falder det i Øjnene at alle de tidligste Trin eksisterer endnu ved Siden af de seneste , indenfor ganske samme Tid ; man kan paa en Sommerdag føle sig omgivet af hele Trinrækken paa en Gang . Fluerne der summer hedt ved den solbeskinnede Mur , og Guldsmeden som svirrer forbi med Ild paa Vingen , det er Væsner samtidige med de fjerneste hede Urperioder , ikke uforandrede siden da , men væsentlig hørende en Periode til da Jordens Afkøling ikke var saa fremskreden som den er nu . Insekterne var til da Mennesket i Anlæg endnu ikke var naaet længere end til en salamanderagtig Skabning i Datidens hede Sumpe . Frøen , der stønner af Velvære i sit Dynd ved Middagstid nede i Mosen , er en Borger i denne Amfibieverden endnu , hvor Skabningen hygger sig baade i og udenfor Vandet . Storken kommer sejlende , med sin Skygge dybt under sig paa Mosen , Spøgelset af en Fortid , Storken er af en svimlende gammel Oprindelse , hjemmefødt i Reptiltiden ; og sin vante Atmosfære søger den hvert Halvaar i Afrika hvor Heden har holdt sig , men i Norden ruger den , for her er den fra , for Millioner af Aar siden . Koen staar i Tøjr : en tæmmet Drøvtygger . Kalven , som afspejler et tidligere Trin , ligner ganske den lille Anoa fra Celebes , af nogle Zoologer kaldet en Antilope , af andre en Bøffel : Aldre og Afstande som aabner sig for Fantasien , det flydende i Afstamningen , Arterne der gaar over i hinanden . Bondemanden flytter sit Øg , Skabningens Herre ; nærved i Tørvegraven kryber Amøben paa en Vandplante : Ekstremerne der mødes , alle Udviklingstrin , Urtid og Nutid indenfor samme Sekund ! Begyndelsen er lige saa nærværende som Slutningen , og dog ligger der uhyre , fuldkommen uoverskuelige Tidsrum imellem . Nogle Arter bliver paa et tidligt Udviklingstrin og gaar videre som forladte Former , en Forvandling paa Stedet , mens andre tager Afstand fra Trinet og former sig over i et nyt ; Mellemformer holder sig , Varianter , dog ikke alle , mange „Forsøg " dør ud og kendes kun fra fossile Fund , ingen dog som ikke staar i et eller andet let genkendeligt Slægtskabsforhold til levende Arter ; Afstamningen har tilsyneladende Spring , men efterlader ingen Tvivl om at alle Leddene har eksisteret . At Bondemanden skulde stamme ned i lige Linje fra Slimklumpen i Tørvemosen vilde han sandsynligvis værge sig imod , saa vidt som til Brug af Tøjrekøllen , et argumentum humanum ; og dog rummer et Studium af alle eksisterende Led ingen Mulighed for nogen anden fornuftig Forklaring . I Rekonstruktion og Forkortning tager Dyrenes Forvandling sig ud som en Slags naturlig Tegnefilm ; og som Tegnefilm skulde man gøre Forsøg paa at fremstille hele Udviklingsrækken , noget for Øjet og Opdragelsen , idet den gradvise Formforandring traadte i Stedet for Bevægelsen ; det vilde endelig blive en Film værd at se . Dyrenes Optræden paa Jorden ligner et jagende Gæstespil op gennem de forskellige Jordperioder , de galopperer ud over sig selv som Art og ind i helt andre Hamme , og det uagtet det næppe havde været muligt at spore ringeste Forskel fra den ene Generation til den anden , men Tiden gør det , hundrede Tusinde Generationer gør det , de forvandler sig altid , kommer ind paa en ny Diæt og lægger Tandsættet om , skifter Element og i den Anledning Lemmer , undertiden tilbage igen , som Hvalen , de udbreder sig over en Verdensdel og tiltager i Størrelse , eller dør pludselig ud , Blændværk , men aldeles haandgribeligt , Processioner af Dyr i alle Former der viser sig paa Jorden og i Huj og Hast maskerer sig om adskillige Gange , til de enten er forsvundne igen eller gaaet op i tilsyneladende helt andre Skabninger . Hvem skulde forestille sig at Myreslugeren , et fantastisk Dyr af den Orden man med et løjerligt Navn kalder Gumlere , at den oprindeligt er kommen af Insektæderne , en Omdannelse altsaa af et spidsmuselignende Dyr ? Jordfundne Gumlere siger det . 128 TILBLIVELSEN Lagene i Jorden , hvori de forstenede Vidnesbyrd om alle de uddøde Mellemled findes , vidner med deres hærdede ringende Klang om hvor længe det har varet og hvor længe det er siden . Slam og Dele af mikroskopiske Smaadyr har bundfældet sig i et Hav imidlertid , Naturens umaadelige Timeglas , med samt Levninger af større Dyr der er sunken tilbunds der , Havet er tørlagt og Bunden forstenet , siden omlejret og skruet op som Profilerne i et Bjerg , af Dynd er der bleven Skifre , i Lag paa indtil flere Hundrede Meters Højde — akkurat saa længe har det varet , og saa længe er det siden ! Bjerge er eroderet ned og bleven til Sand , alle Bjerges Endeligt , Sandet kittet sammen og hærdet og bleven til Sandsten , Bjerge deraf paany , som kan begynde at erodere ned og blive Sand igen , for anden Gang ! Gammel Havbund er funden i Sandsten , med Spor af Dyr der har gaaet i Sandet langs Strandbredden , for flere Jordperioder siden ! Hyldest til Geologerne , til Zoologerne , som har tydet Jordlagenes vanskelige Palimpsest ! Et lykkeligt Folkefærd , som med Hammer i Haand og under aaben Himmel har bladet i Naturens Tavler , Bjergbestigere og Sandhedssøgere , Folk som Humboldt , Lyell , Cuvier , Palæontologer der aflæste Naturen selv dens Sammenhæng , at løfte deres Tanke er let , efter dem ; og dog gives der endnu Folk der stønner under det , eller viser den simple Forklaring tilbage , til Fordel for Fusk overtaget fra Fuskere . Niels Steensen , en dansk Mand , skal mindes som den der første Gang , af Hajtænder fundne i Jorden , erkendte Forsteningernes naturlige Oprindelse og Plads i Naturhistorien . SKABNINGEN OG TIDEN 129 ORMEN MIN fireaars Følgesvend ytrer Ønske om at fiske , og efter at have sørget for Udstyr i nærmeste Købstad begiver vi os afsted en Dag , udrustet med Bambusstang og flere sindrige Kroge , Gut med Blysænke og en dejlig rød - og hvidmalet Prop . Nu er det om at skaffe Orm . Den sandede Egn er ikke rig paa Orm , som Følge deraf faa Muldvarpe , vi ransager Grønsværet her og der forgæves , vender Alverdens Sten , hvorved vi med en Jættehaand pludselig tager Klippeloftet væk over Hovedet paa Myren , det kan nok være der bliver Travlhed med at flytte Pupperne , eller blotter Skolopenderen , som ringler sig forlegen i Lyset og rinder i et Hul som en lille smeltet Metaltraad — endelig i en gammel Have finder vi da hvad vi behøver , gemmer Ormen i en Blikdaase med Jord for at holde den frisk og styrer mod Tørvegravene . Aaen havde været bedre , stærke Minder drager , om en Aa hvor jeg fiskede i min Barndom , men det er en tabt Aa ; og denne her der løber gennem Mosen duer ikke , en tilgroet Grøft , vi søger en Tørvegrav , hvor vi ved der er Fisk , og der breder vi vore Sager ud paa Græsset og gør os i Stand . Det er første Gang den Lille er paa Medetur , jeg husker min første Gang klart endnu og ved hvad Stunden er værd . Mærkelig naturlige og ligefremme , jeg skulde tro arvede , Gaver lægger den lille Fisker for Dagen da Ormen skal haandteres og sættes paa Krogen , han tager Ormen op af Mulden og skønner rigtigt ORMEN 131 over Størrelsen , haler den lang og deler den økonomisk midt over , naar det halve er nok . Med Regnormen er man fortrolig . Den har ligget vore Fædre i Haanden , saa længe der har været fisket med Krog , og krympet sig , Regnormen er vel nok den eneste Orm man rører ved uden Modbydelighed , Mennesket har kendt den fra de første Tider , en Overgang spist den , uden al Tvivl , som Australieren vil endnu , den har altid indbudt til at blive sat paa Krog , krummet sig , saa man ligefrem kunde læse det paa den ; med den og den lumske Modhage indeni har man fristet Fisken , dens Skæbne var altid at vride sig mellem Mand og Fisk . Alt forløber som det skal , det ophidsende Øjeblik kommer da Tolden begynder at nikke i Vandskorpen , og gøre Ringe , og vende sig hid og did som et uroligt Kompas , den dypper heftigt og ender med at blive trukket under Laag , beskriver med samt Snoren de vildeste Kurver under Vandet , der er Bid , stort Bid , i Vildelse haler man til og mærker Modstand , en Vægt som Jorden , det maa være en Midgaardsorm man har faaet paa , op kommer den sprællende , blanke Ting af Vandskorpen , den har bakket i Vandet til det sidste og fjedrer til Himmels da den kommer i Luften , man navigerer med Stangen og faar naturligvis som Midtpunkt i Pendulsvingningerne den vaade baskende Fisk lige i Ansigtet , man skraaler , den lille Fisker , for hvem Miraklet sker første Gang , ler sin Mave itu og er ude af sig selv af Henrykkelse — og saa staar man da med Fangsten , en Flire , Midgaardsormen viser sig at være godt og vel en Finger lang ! Hele Formiddagen , lange , solede Timer i det Fri , fisker man , i dybeste Enighed , delt mellem Forventning , Frydeskrig og Beskuelse , og faar en Skorpe paa Hænderne , den sødlige Regnormelugt , en egen Livslugt , og den ferske , frodige , vandede Fiskeslim , Vand af Snøren paa Hænderne , Vand helt ind i Sjælen . Vandspejlet tryller , med en Krusning hvori Floddet hopper , det dybe sorte Vand , og Himlen med Sommerskyer liggende deri , svømmende Vandplanter , og Tørvegraven indrammet af et ungt Krat , Birke , som har saaet sig i Mosen fra 132 TILBLIVELSEN Hegnet , altsammen fortryllende , som om en dobbelt Tilværelse skjuler sig deri . Og det gør der ; som endnu et Spejl i Spejlet svæver Mindet om et andet Vand , en Dam jeg har kendt som Dreng i en svunden , svunden Tid . Det var en Sig , som man kalder et lille Vand i Jylland ; paa bar Mark , faa Skridt udenfor vor Dør ; om Vinteren gled man paa Is her og færgede om Foraaret herligt paa store Isflager fra den ene Bred til den anden ; ved Paasketid , naar Sigen laa som et knaldblaat uroligt Stykke nedfalden Himmel under Vinden paa den aabne nøgne Pløjemark , med mange smaa krappe Bølger , og diamantklar helt ned i den visne Bund , satte man sine Fartøjer ud at sejle her , snusende op i Næsen og fuldkommen lykkelig . Men om Sommeren sad man ved Bredden paa sine Hæle , til Vandet løb ind i Træskoene , og saa ned i den Lilleverden som i et Glar Ferskvandsfaunaen er , saa Guldsmedelarven stryge ind mellem Vandplanterne som en Galej med mange Aarer , graa , gennemskinnelig og uhyggelig , mens Vandmiden steg som en fimrende lakrød Perle op fra Bundmørket , og Vandedderkoppen dykkede den anden Vej med sin Luftklokke paa Bagkroppen . Hvirvlere dansede og gjorde Figurer i Vandskorpen , og Tægerne løb omkring i smaa Sæt og en Grube under hvert Ben paa Vandet , et Gulv de ikke traadte igennem . Vandkalven vraltede op , stod paa Hovedet og tog Luft i Vandskorpen , et helt Monstrum , som en Ko , at se til i Forhold til det andet Kravl , ikke at tale om den Kæmpe til Frøen der med et Plump styrtede sig ned i Glasverdenen , den regnede man simpelthen til sig selv , Svømmer som den var , med Krop og Lemmer som et Menneske . Traadorme , fine som en Ende Garn , Smaakrebs ikke større end et Punktum med Ben , Myggelarver svævede ud og ind i Krystalverdenen . Paa Bunden rørte sig besynderlige Larver , som tækket med Affald , og fik man dem op viste de sig at være allerkæreste smaa Huse , aabne i begge Ender og kittet sammen af ganske smaa Sten , som de Kampestens Mure der er saa almindelige i Jylland , eller af smaa Stumper Straa , som et Hus pak - ORMEN 133 ket sammen af gamle Brædder og Ender Træ ; indeni Røret sad saa Larven og fimrede ud med Benene , Vaarfluelarver . Myggelarverne entrede op i Vandskorpen , glasklare og springske , hængte sig op et Øjeblik for at aande og galopperede ned igen . Iglen viste sig , snart tyk og svullen , snart bændlende sig smal og udstrakt op i det fri Vand , og den yndede man ikke , nej man tog Fingrene til sig og en Pind i Stedet , ikke for det gode , naar Iglen nærmede sig . Ude paa Vandspejlet groede Bukkeblad , med de smukke blegrøde Pyramider staaende i Vandet , og Pileurt med svømmende Blade og de ranke røde Blomsterlys i Solskinnet , hele flydende Haver i det smaa paa Vandet , blandet sammen med Spejlbilledet af Himlen ; og over de grønne Øer glitrede Guldsmede og Libeller i Svæveflugt med glødende anløbne Kulører , som om de levede i en Ild , en fin , spæd Knitren af Metalvingerne hørtes i det blikstille Solskin . Det var en Verden . Aldrig har egentlig talt nogen anden Verden gjort dybere Indtryk end denne , Krybets Verden . For en rummelig Betragtning er det da ogsaa vor Oprindelse vi ser ned i . Hen paa Sommeren tørrede Sigen ud , et Hul med stive Sivbuske og gammelt rustnet Bliktøj i Bunden , en haard Dyndskorpe hvor der om Vinteren og Foraaret stod et Par Alen Vand . Men da var Haletudserne , som man havde set blive til af Æggene , ogsaa færdigudviklede og gaaet paa Land — et Sammentræf af Omstændigheder som siden kunde give meget at tænke paa : Tørkeperioder og Amfibiers Opstaaen har nok haft noget betydningsfuldt med hinanden at gøre ! I Tørvegravene i Tibirke danser Hvirvlerne ganske som paa hin Sig i Jylland , den samme Lilleverden , de samme svømmende Haver , men frodigere her , Aakander og Muskedonnere , Pindsvineknop , Brudelys , Kalmus , Andemad og Blærerod , Skove af Skavgræs som Bambus i det smaa . Mos og Rør , hele den overdaadige Urteverden som senere gaar igen i Tørven , ogsaa en Bog , hvori man kan læse : Tiderne helt ned til Stenalderen . Men den Grøftens Lilleverden man husker fra Barn er en tabt Verden , man kender den ikke rigtig mere igen eller bliver saa for - 134 TILBLIVELSEN trolig med den mere som Voksen ; man var den nærmere som Barn , bogstavelig forstaaet , og Instinkterne ikke i den Grad groet sammen som senere , man er bleven en Tørv , har faaet Fossiler i Sjælen ; selv om Dyre - og Plantelivet er ganske det samme som det man husker fra for Aar tilbage opfatter man det ikke med samme Friskhed , man har faaet slidte , stive Celler . En gennemtrængende Glæde er det da at have et ungt Væsen med , saa lykkelig for Oplevelser , saa ny i Verden , man ved jo at her er to Arter Iagttagelsesevner spændt for , forskellige Indtryk af de samme Ting , i det samme Nu ; for mig med min Erfaring er Mosen og Dagen som alt andet kun en flygtende Stund , som man belaster med mange Tanker , vendt mod en Fortid de fleste ; for ham vil det lille Ophold ved Tørvegravene blive grundlæggende Træk i hans Erindring , et uforgængeligt Præg af de unge Celler , for hele Livet . Hvad der for den ene Generation er Livets Kyst er Gravens Bred for den anden . Den unge Sjæl gaar af den ene Henrykkelse i den anden , Opdagelser , Livet for første Gang , den rene umiddelbare , himmelske Glæde ; men jeg er distraheret ud af Nuet , ikke to Verdener alene svæver i Vandspejlet hvor Dybet og Himlens Afgrund blandes sammen , Tørvegraven i Øjeblikket og den jeg husker fra Barndommen — en tredje Verden svæver i Tanken , Livets Ursø , Skabningens Oprindelse . Og nu er det nok bedst Fisketuren afbrydes , den har taget altfor megen Plads , det egentlige Tema , Ormen , bør med Alvor genoptages . Indtil videre tales om Ormen bogstaveligt , Regnormen . Den hører som alt Kryb oprindeligt Vandet til , men lever paa Landjorden , i Landjorden , dog stadig afhængig af det Vaade , som Navnet siger , ovenpaa Jorden ses den kun naar det har regnet . Som bekendt er Regnormen en for Landhusholdningen meget vigtig Orm , en Bereder af Jorden længe før Ploven er kommen til , Forløber for Agerdyrkeren . Til Darwins Fortjenester hører hans smukke Undersøgelse over Regnormen og dens Betydning , dens Magt til at ende - ORMEN 135 vende Mulden , sænke Stene , hele Niveauet , ned under Jorden , den gennemhuller og bearbejder Jorden , Regnorm og Kultur følges ad ; den og Darwin er paa en egen grundig Maade knyttet til the soil . Hvordan Regnormen er kommen i Jorden ligger nær at tænke sig , naar Mosen er lige ved , fra Ferskvandet er den gaaet over i Dyndet , Grænsen er flydende . Dyndet har sluppet den igennem til Engen , ligesom Aalen , men Regnormen gaar i Dybden , udbreder sig og ender oppe i den fugtige Muldjord ; og der bliver den , til Vandet vender den ikke tilbage som egentligt Hjemsted mere . Slægtninge af den holder til der fremdeles , Iglen , det frygtede Kryb der gør sig lang og kort og som endogsaa kan folde sig ud som et Bændel og præstere en Slags Svømning i Vandet , ikke sidelængs som Fisk , men op og ned , i en Bølgegang , en vigtig Forskel , Bevægearten skiller to Udviklingsretninger fra hinanden . Paa Aakandebladene sidder Bruskigler , smaa Arter af samme uhyggelige sugekopforsynede Kryb ; den Rædsel man føler for Iglen kan nogenlunde gælde hele Ormekrybet , Grøftens Beboere , som man ugerne stikker Foden ned til , Slim og Dynd der har faaet Liv ! Indvoldsormene ! Hu ! Glosen og Kombinationen alene er en Rædsel . Gysen og Gru hænger ved alle disse krybende , udvidelige , borende og snigende Ting , man skal langt ned , i Bundmørket af sit Væsen , for at kende sig igen i Ormen . Men man bliver nødt til det , for netop Ormen befinder sig i den Midterlinje Skabningen har stræbt op imod , og hvorfra den har udviklet sig videre , vi har en Orm mellem vore Aner , saa vist som vi har krøbet som Børn . De laveste Dyr antager paa Ormestadiet Former der er saa praktiske at de er i Stand til at variere sig videre og ad flere Veje føre til højere Udviklingstyper , mens andre mere komplicerede Former fører ud af det gunstige Plan . Simpelhed betyder at Naturen har ramt ; den vender om og bliver simpel igen hver Gang den fornyer sig . En Verden af Mollusker , Pighude og Svampe , spærrede sig selv Vejen , skønt de paa deres Vis naaede vidt ; Naturens kunstige Fejltagelser minder om Nøgler med saa mange Kamme og Snørkler at 136 TILBLIVELSEN man skulde tro de kunde laase op for selve Verdensgaaden , men der svarer slet ingen Laas til dem ! Ormen er simpel , angiver i selve sin Form sin Retning , som en Pil imod Maalet , den er fri , selvbevægelig , ikke sunken ned til en fast Stilling paa Havbunden som saa mange stagnerende Havdyr , den borer sig frem . Føden skal ikke komme til den , den søger den , Initiativet vokser med den . Mange fastsiddende Dyr har fritlevende , sværmende Larver , af Ormeform , egnet for Fremstød i Vand : ormelignende Forfædre , som Dyret har udviklet sig bort fra og ikke kan vende tilbage til uden i Ynglen , der afspejler tidligere Trin . Ormeformen er saa hensigtsmæssig at den gaar igen endnu højt oppe hos Hvirveldyrene , som Aalen og Slangen , de har bevaret den primitive Fordel af Bevægelsesmaaden , ja Slangen er endda vendt tilbage til den efter at have haft Lemmer , Havslangerne endogsaa til selve det Element Ormen stammer fra ; saadan klæder og afklæder Naturen sine Skabninger efter Behovet . Men andre Dyr førte Ormeformen meget videre , med Tillæg af Lemmer og Udvikling af dem , hvad der førte til at Ormeformen blev forladt , i dette Tilfælde til Fordel for en bedre , Krybdyrene , og hvad der kom af dem . Ormene som vi kender dem nu er udviklede , modificerede Former af dem i en Urtid hvorfra de højere Hvirveldyr nedstammer , ikke fra nogen nu kendt Ormeart , men dog en „Orm " , en Form i Krybets Verden , muligvis uddød , noget hen i Retning af en Regnorm eller en Igle , aflang , med et Præg henad Fiskene til , fra saadan et Led i Ormestadiet tog hvad der skulde blive til Hvirveldyrene en Gang sit Udspring . En Orm bugtede sig og bugtede sig og gik paa Land og krøb og gnubbede sig Lemmer til , som Fiskene svømmede sig til deres Lemmer , Elementet afgørende ; vist er det at saavel Fiskene som Padderne gaar tilbage til et Ormestadium . Her var Stedet til at servere den berømte Lancetfisk , Amphioxus . Men om man saa gyser ved det , om man krymper sig , Mennesket er i Slægt med Ormen , er kommen af Ormen ! MAVE OG BEVÆGELSE DEN gunstige Form der sikrede Ormen dens Karriere er ikke tilfældig , den hænger sammen med en Grundbetingelse for Tilværelsen . I en fundamental Henseende kan vi som Mennesker mødes med enhver Skabning op igennem hele Udviklingsrækken , selv de fjerneste endnu næppe nok synlige Polypvæsner , i vor Fordøjelse ; Maven har vi tilfælles med alle Dyr . Fra et Ernæringssynspunkt er Maven at betragte som selve Grunddyret , der effektuerer sig , under alle Omstændigheder gør sig gældende , hvordan Forvandlingen saa arter sig . De laveste Organismer bestaar ikke af andet end en Mave , en Sæk med en Aabning , hvorigennem Næring optages og ufordøjede Dele udstødes igen , Væsner naturligvis i Vandet . I simpleste Form er Sækken opbygget af Celler , som indad mod Hulrummet overtager Ernæringen , mens det udvendige Lag omdanner sig til en Hud i Beskyttelsens og Bevægelsens Tjeneste . Oprindeligt encellede Væsner har her slaaet sig sammen til en Koloni , fremgaaet simpelthen af Celledelingen . Cellerne kan slutte sig sammen paa forskellig Maade ved Delingen , Planteriget er en Retning , med Rækker af et umaadeligt Omfang , for sig , som ikke er i Temaet her ; men Grænsen mellem Dyr og Planter paa de allerlaveste Begyndelsesstadier kan iøvrigt ikke biologisk fastsættes . Man har søgt den første blæreformede Cellekolonis Opstaaen forklaret ved Indvirkning af Bølgeslaget , en usandsynlig Forklaring . Snarere er den simpelthen opstaaet som den eneste Mulighed blandt Muligheder . Hvis man gaar ud fra Cellen som et Punkt kan man tænke sig den formere sig ved Deling ad en fortsat Linje , en Kæde af Celler , hvor Samarbejdet hurtig vil tabe sig ; den kan formere sig til alle Sider i et Plan , en Kage af Celler , ogsaa uden praktisk Fremtid for sig ; formerer den sig kubisk , i en massiv Klump , afskæres de indre Celler fra Ernæringen . I Virkeligheden er den hule Sfære , med en Aabning ind i , da den eneste Koloniform der har Betingelser for Udvikling . Naar Cellerne slaar sig sammen efter et Sfæreprincip og krænger sig ind til et Hulrum er Naturen paa Vej til Dyret . En Arbejdsdeling , en Organisation er indledet , ad saa praktisk et Spor at den ikke siden er bleven forladt i det væsentlige Princip : Sækform med Ernæring indadtil og motorisk Hjælpefunktion udvendig . To Aabninger paa Sækken i Stedet for en , en til Indførsel og en til Udførsel , er endnu en Forbedring , som lægger Grunden til det System der i Virkeligheden gaar igen hos alle Dyr egnede for Udvikling , Mund , Tarm og Gat . De fleste primitive Havdyr er ret beset ikke kommen videre end til saadan en fordøjende Sæk , selv om de kan have lagt et fantastisk varieret Udstyr til . Indenfor alle Dyrs Forplantning gaar dette første Udviklingstrin igen i Fostrets Spiring af Ægget , som er Urcellen : Kløvningen , Celledelingen , hvoraf der fremgaar en mikroskopisk Blære , bestaaende af Celler sfærisk føjet sammen i et Lag , Blastulaen ; den krænger sig ind i sig selv og danner igen et kuglerundt Legeme , men nu bestaaende af et dobbelt Cellelag , hvoraf det inderste skal tjene Ernæringen , som hos Urdyret , og det yderste Huden med alt hvad den omdanner sig til , det ydre Væsen , Skikkelsen . Paa dette Tidspunkt taler man om en Gastrula , et Mavevæsen . Fra nu af gaar Fostret egne Veje , idet det gennemløber og afspejler hele Artens Udviklingshistorie , til det selv er bleven Art . Som Mavevæsen har Fostret afspejlet et Urtrin , et fritlevende Cellesamfund i simpleste Form , hvortil endnu levende Urskabninger MAVE OG BEVÆGELSE 139 afgiver en tilnærmet Type . Haeckel søgte selve Typen , hvorfra alle højere Væsner nedstammer og kaldte den paa Forhaand en Gastræa ; hans Hypothese betvivles . Nogen Tvivl kan der imidlertid ikke være om at alle dyriske Organismer danner sig af hvad der oprindeligt er en simpel Anordning i Ernæringens Tjeneste , en „Mave " . Et Fordøjelsesorgan , i et Sækdyrs Billede , genfindes som central Livsfunktion i ethvert højere Dyr , Mennesket ikke undtaget . Paa de tidligste Trin famler Naturen ad mange Veje , kommer ind paa vidtløftige Baner , som nuancerer sig rigt , idet dog hele Tiden en vis Midterlinje bevares ; den opstigende Udviklingsrække ligger i den . Med det samme , naar man taler om at „Naturen " famler er det naturligvis kun en Udtryksmaade , et Subjekt i Sætningen for at faa Sproget i Gang , Naturen har ingen indgribende Principer . Hensigtsmæssigheden kommer af sig selv , idet det uhensigtsmæssige Ingenting fører til ; Tilfældigheder , som følger givne passive Naturlove , er Motiv nok til Forklaring af Arternes Udvikling af hinanden . Her er en Mave , som kræver Næring , det er klart at den ydre Habitus , Formen , er af Betydning overfor Omgivelserne . Sæt den fast paa Havbunden som en Pung , og det overlades til hele Verdens Aktivitet om der kommer noget i den , det forudsætter en Bevægelighed hos Byttet : Byttet er bedre stillet ! Ja for det er jo ogsaa et Dyr der sværmer omkring efter Næring . Flyttelighed af Maven er dog en Fordel . Man hjælper sig med Fangarme , men fast sidder man . Den fritsvævende Mave kommer af Stedet . Er den aflang egner den sig bedre for at trænge frem gennem Vandet ; giv den Finner , og det gaar som et Lyn ; sæt Ben under Maven , og den gaar paa Land , stikker i Rend , rejser sig op ; giv den Vinger , og den erobrer Luften ! En Skillelinje gør sig gældende her , Maven som venter , og Maven der tager Bevægelsen i sin Tjeneste . Havet er fuldt af Mavedyr med en høj Udvikling af Fangstapparatet , fra Fimrehaar til Brændtraade , men fastsiddende , og der sidder de , Polyper , Svampe , Bløddyr , mens Fiskestimer gaar hen over dem , og Luften ovenover Havet er levende 140 TILBLIVELSEN af Fugle . Alle de lavere Dyr , Havets Uendelighed af Luner , er kun L uner , det trætter Tanken at gaa alle disse Sidelinjer efter , og med Grund , de gør sig ikke af sig selv erindret , er ikke i den simple Linje Tanken griber , som Naturen greb den , den Midterlinje der førte til de højere Dyr og skabte selve vor Tanke . Her er „Ormen " den ledende Form . Bevægefriheden , Indtegningen af en Retning i Formen , anviste Ormene paa Fremtiden . Udviklingen selv har naturligvis taget Aldre , hele Jordperioder , beror paa en uhyre lang Tilpasning og Udvælgelse . Ormene afledes igen af Pighudene , saadanne Skabninger som Søstjerner og Søpindsvin , en særlig Afdeling , Søpølserne , der da ogsaa i deres Navn røber en Tilnærmelse til den langstrakte Form ; Afstamningen er undersøgt i et Arbejde af Boas . Af de simple Mavedyr , Coelenteraterne , er Pighudene kommen . Bløddyrene har opgivet den gunstige Form ; Skalbeklædningen Muslinger og Snegle er slaaet ind paa hindrer dem for altid i en friere Udvikling ; en Østers gaar populært for Standard paa fraværende Intelligens , og virkelig , den har laaset for sig med tykke Døre af Kalk . Et tilbagevendende Princip , i den uheldige Retning , gør sig ogsaa gældende i Naturen . En saadan Tilbagevenden til den primitive Form , endda højt oppe paa Udviklingsstigen , har man i de mærkelige Søpunge , som er bleven Sækdyr igen , fastsiddende , polypagtige Dyr paa Havbunden , men med en sen , sammensat Organisation ; deres Yngel , der er fritlevende Larver , viser hen til et oprindeligt Udgangspunkt saa langt fremme som hos Hvirveldyrene . Umagen værd var det at gennemgaa nogle Former af Sidelinjerne for til Sammenligning at se hvilke Forsøg paa Bevægelse der har været gjort . Ogsaa udenfor den opstigende Linje har lavere Dyr udviklet Evne til at flytte sig , mens de i andre vitale Henseender har lukket sig ude fra Vejen til Hvirveldyret , endda en højtudviklet Evne , som f . Eks . den tiarmede Blæksprutte , et Bløddyr , udviklingsmæssigt MAVE OG BEVÆGELSE 141 set i høj Grad en Særling , den minder i sin Bygning om et Aeroplan , har paa sin Flugt udviklet en Slags Planer , men i Bagenden , for den bevæger sig med Forkærlighed baglængs gennem Vandet , ved kraftig Udstødning af Vand fra en Tragt foran mellem Fangarmene , en Anordning der minder om en Motor , Propel , organisk efterlignet ; Bevægelse kan komme i Stand paa mange Maader , men ad analoge Veje ; Naturen har et Fond af Muligheder men indenfor en vis Nødvendighed . Gopler bevæger sig ved en pulserende Indsnævring af det klokkeformede Legeme , hvorved de driver Vandet ud og sig selv frem , en Metode der ikke fører vidt . Søstjerner rører lidt paa sig , en møjsommelig Sugen og Heften sig frem , nærliggende og anvendt af andre i Dyreriget ; Sneglen er inde paa det rigtige , men den bliver tilbage . Det simple Princip , ad den korteste Vej at føre Maven til Maalet , har Ormen indført , den reducerer sig skematisk set til en Fordøjelseskanal som gør sig lang i Retning af Føden , en Tarm , armeret udvendig med Muskulatur , den er som før sagt fri , gaar selv til Næringen , uafhængig af Strømninger i Vandet , Ormen ormer sig , trænger ind , vandrer , vagabonderer ; og af Ormene opkommer til den ene Side Leddyrene , til den anden Hvirveldyrene , de to store Hovedgrupper der hver for sig har gjort Bevægelsen til Fremskridt , Hvirveldyrene ad den heldigste Vej . At Naturen ikke arbejder bevidst , med design , fremgaar af et saadant Træk som at Indvoldsormene , f . Eks . Bændelormene , ad den Vej de har valgt endogsaa har sat selve Grundmotivet til , Maven ; Ønskeligheden af at bringe sig hen hvor Næring er at finde vedligeholder hos Indvoldsormene en praktisk borende Form , men selve Fordøjelseskanalen forsvinder som unødvendig . Dyret ernærer sig med hele Kroppen , udvendigt , da det lever i et andet Dyrs Næringsvædske , det er vendt tilbage til et Princip før Mavedyret ; Naturen tegner ikke , saa lidt som Vandet med Vilje søger Stedet hvor der er Hul i Dæmningen . Af Ormene bliver de farende Fisk . Torpedoen laaner sin Form fra dem ; Stivhed og Tilspidsning i begge Ender giver den hurtigste 142 TILBLIVELSEN Fart gennem Vandet ; og her ender Fisken sin Bane . Smidigere er Aalen , den har bevaret mere af Ormen . Man skal ikke til Fisken , men tilbage til en Stamform for at komme til Menneskelinjen , en Art Fiskeorm der gaar paa Land og danner sine Finner om til Lemmer . Ad Bugtninger og ved at sno sig naar Skabningen frem , stiv holder Fisken sig og bliver hvor den er . Men Maven render man ikke fra , tværtimod , med den kommer man først hvor noget er at leve af . Der kan nu ikke være Tvivl om at alle øvrige Organer der grupperer sig om Mavesækken , Indvolde , Blodomløb og Nerver , saa vel som hele den ydre Mekanisme , Lemmerne , Sanserne , kun er en meget sammensat Hjælpemaskine udformet for det allerældste enkle Formaals Skyld : Ernæringen . Hvad der i Begyndelsen kun var en Slimhinde og en Hud , og under synlig Størrelse , blev siden stadig mere kompliceret , jo mere Sækken voksede og krævede , og jo vanskeligere Problemet og Kappestriden om Ernæringen blev . Selv Udviklingens højeste og smukkeste Apparat , som vi kender det fra Pattedyr og Fugle , Evnen til Løb og Spring , Flugt , fuldkommen Bevæbning , dejlige Tænder , Næb og Klør , fineste Lugt , Øren som Flagermusen , altseende Øjne , Kraft og List — hvad andet skulde det tjene end det daglige Formaal : at skaffe Maven fyldt ? Man forplanter sig , mange interessante Omstændigheder , Kunst og Vold , Naturens højeste Ytringer i Blomst opbudt ogsaa her , men kun for at give Ungerne det samme uforandrede Formaal i Arv : at skaffe Maven fyldt . Tigeren , fysisk set et Mesterstykke af Naturen , pragtfuld , sublimt stillet , de fleste Skabninger overlegen — hvilket andet Ærinde vil man paavise end det daglige blodige Maaltid ? Først om Mennesket kan det siges , med Takt , ikke alle Mennesker , at han har hævet sig over sin Mave , for saa vidt han har uddannet Overlæg og kan sikre sig mere end han hver Dag behøver til sit fysiske Underhold , med Frigørelse af Tid og Kræfter til at udfolde sig paa andre Omraader , en Virksomhed der gaar ud over Dyrets Nødtørft . Men selv som Kulturvæsen vil Mennesket næppe nogen - MAVE OG BEVÆGELSE 143 sinde hæve sig over at spise , i hvert Fald ikke over at ernære sig . Her er Skabningens Begrænsning , som det var dens Start ; holder man op med at ernære sig skal man dø to Gange , som Individ og som Art . En stor Del af Menneskets Overskud af Evner gaar i vidtforgrenet social Omformning ud paa Ernæringen for Alle , er endnu „Maven " , men i et højere , organiseret Plan , ikke Jægeren og Jagten mere , men Samfundet og Næringsvejene . Bevægelsen , Bevægeevnen — læg Mærke til hvor den er skærpet og udvidet i Menneskehedens Tjeneste , af den krybende Orm er der bleven Trafiken . Først det frie aandelige Overblik Mennesket uddanner , Bevidstheden om sin Plads i Naturen , Udfoldelsen af Evner som et Maal for sig , en meget sen Erhvervelse , og langtfra tilegnet af alle Mennesker , de fleste gaar ganske ukunstlet til Sagen , med en Pølse i den ene Haand og en Bajer i den anden , først Erfaringen for , lad os heller ikke være sentimentale , at Maaltiderne dog ikke fylder hele Døgnet , men at Resten egner sig for Arbejde og Eftertanke , er i Færd med at lægge Balancen over , med Tyngdepunktet i Hjælpeorganet , Centralen derfor , Hovedet , snarere end i den oprindelige animalske Tilskyndelse . Urdyret gaar vi endnu med i vort Indre , men avet , reduceret til Appetit , mens vort øvre Væsen som Menneske ytrer sig i Smagen , imere og mere overført Betydning , og iøvrigt gør sig bemærket alle andre Steder end ved Bordet . I Frigørelsen for sig af Anlæg , som oprindeligt kun var dikteret af Fordøjelsen , har de nærmeststaaende Dyr fulgt Mennesket et langt Stykke paa Vej . Det er denne Opmarsch til Mennesket , stadig med Sækdyret erindret i Midten , der her brudstykkevis skal gaaes efter . Samtidig skal det efterspores hvornaar Bevidstheden , den indre Figur for Udviklingstrinet , Sjælen , hvornaar den ytrer sig , saa at man kan genkende den , og hvordan den arter sig under sin lange , fremadskridende Vækst . 138 TILBLIVELSEN UNDERVERDENEN UDVIKLINGEXN ligger mellem det encellede , for blotte Øje usynlige Urvæsen og Dyrerigets øverste Klasse , Pattedyrene , hvortil Mennesket hører ; alle højere udviklede Dyr er Kolonivæsener bygget op af et uhyre Antal Celler , som ompræges af Arbejdsdelingen indenfor Organismen , en Analogi til de mange Arter indenfor Dyreriget , nogle førende , andre ude til Side for Udviklingslinjen . Endnu gaar Forplantningen for sig gennem en enkelt , encellet Organisme , et medbaaret Anlæg , Ægget . Under sin Vækst fra Æg til udvokset Individ gennemløber alle Arter i forbigaaende Træk Udviklingens hele Historie , eller en Part deraf . Paa Vej til sit „Maal " , Pattedyret , Mennesket , et Maal vil man gerne tillægge Udviklingen , da man er Menneske , men paa Udviklingens Kyster ses ingen Fyr , paa Vej til Maalet deler Dyreriget sig i flere væsensadskilte Klasser , opstigende Trin , Forsøg , Sidelinjer , kortlagt i den zoologiske Systematik . Man søger Arten , species , for overhovedet at faa en Identifikation i Stand ; den zoologiske Systematik har imidlertid ikke fastere Grænser end f . Eks . Tonerne har i Virkeligheden , kun i Anledning af et musikalsk Apparat taler man om Skalaen , Noderne er et Skriftsprog ; lige saa flydende er Overgangen mellem de forskellige Dyrearter ; vil man ordne dem deler man dem nu en Gang i Hvirveldyr , Leddyr , Bløddyr og Pighude , Coelenterater eller Polyper , Urdyr , Inddelingen usikrere jo længere man rykker ned ; Hvirveldyrene igen i de store Klasser Pattedyr , Fugle , Krybdyr og Padder , Fisk , alt - UNDERVERDENEN 145 sammen at øse af en eller anden elementær Ledetraad i Zoologi . Endnu i min Skoletid begyndte Naturhistorien med Mennesket og endte med Kravlet ; nu begynder enhver Lærebog med Begyndelsen , Cellen , og ender med Mammalia , selve Systematiken giver Udviklingens Forløb ; betegnende at Rækken er vendt om saa sent ! Udviklingstanken er af nyeste Dato , i Forhold til Materialet . Undersøgelsen her er rettet mod Pattedyrene som den Klasse der forbereder Mennesket , kun en passant berøres de øvrige Klasser og Rækker , saa ofte de afgiver Lys til Menneskets Forhistorie op gennem Dyreriget . Udviklingen op gennem Trinene tages for en Retning , hvad enten man vil tale om en Bestræbelse eller ej . Forløbet har taget uoverskuelig lang Tid , Størsteparten af Jordens Aldre ; først sent , sammenlignelsesvis ganske for nyligt , artede Betingelserne paa Jorden sig saadan at Dyrene kunde arbejde sig op til den Klasse vi staar i , af den lange og vidt forsprængte Forvandlingsudspaltning er det Pattedyrenes endelige Udformning der berører os nærmest , vor egen Udvikling taber sig deri . Mennesket blev Menneske i Slægtskab og i Selskab med Dyr . Menneskets Afgrening som Art for sig sætter man til en Gang i Tertiærtiden , et lille Tidsrum tilbage i Tiden forholdsvis , geologisk set igaar , og dog har det varet saa længe at det for menneskelig Sans ikke kan overskues umiddelbart ; simpelthen at antage at det ikke er sandt volder mindre Anstrengelse . Verdensdelene og Havene lejrede sig om i den Periode , Bjergene rejste sig hvor de nu staar og smuldrede ned igen tildels , Skove kom og gik , nye Plantearter udviklede sig , indtil Istiden satte Skel , det kan kun siges at fra den ene Ende af Perioden til den anden marscherede Pattedyrene op . Og det var deres store Tid , den mest bevægede og den rigeste de har haft ; den kommer ikke igen . Et Paradis i bibelsk Forstand var det ingenlunde , Ulv og Lam har aldrig gaaet forsonet Side om Side paa samme Blomstereng ; men af Mennesket var de endnu ikke afhængige ; nu beror Pattedyrenes Skæbne saa temmelig paa Menneskets Forgodtbefindende . Dyreriget i Nutidens Afrika , de store Reserver hvor Vildtet faar Lov at gaa som det har gaaet fra Begyndelsen , Zebra , Giraf og Løve i samme Parklandskab med et Bjerg over , som de er Venner til , giver en Forestilling om Tertiærtidens Evropa . men har næppe den samme Vælde , det unge Præg , selv Dyrene synes ikke saa bevægelige i Formerne mere , eller vi kan ikke se det . I Tertiærtiden havde Evropa et Klima som i Halvtroperne nu , med Palmer og Brødfrugttræ , Bambus , Pisang , vældige skønne Haver , hvor Dyrene tog til og voksede op til de Grupper og Familjer vi kender , fra en ringe Begyndelse , smaa museagtige Ting med et Firbenpræg ; Modgang kom siden , men saa længe den Evighed varede var det Edens Have , det tabte Land . I vore oprindeligste Instinkter , og i vor Barndom , bærer vi Spor deraf , ogsaa i den Godhed vi har tilovers for vore Ledsagere paa Vejen , de haarede , varmblodede Dyr . Med Pattedyrene har vi et gammelt dunkelt Paradisminde tilfælles , vi kender os selv igen i dem uden at behøve at gaa ud over vort Væsen . I Fablen mødes fra gammel Tid Menneske og Dyr . En grummere og enfoldigere Stemning , som dog er i Slægt med vor vaagne Bevidsthed , henter vi fra de lodne Brødre . Hvad der møder os hos Dyrene før dem derimod , de koldblodede Dyr , de nedre Trin , Vandets Verden , de skællede og kolde Dyr i deres Sump , naar vi skal søge at identificere os med dem — svarer det saa ikke mere til vor dunkleste Underbevidsthed , fæle Drømme , Feberfantasier , Mareridt , gale Folks Forestillinger , eller den Tilstand vi ikke kan huske , fra vi var Fostre , skønt vi dog levede den Gang ogsaa ; i det hele taget den lavere Instinktverden , Krybets Sjæl , har den ikke noget tilsvarende i hvad vi kalder Afsind ? Endogsaa Sindsformørkelse , visse Regler derfor , maa vi dog have taget med os fra vor Oprindelse . Hvad vi huser nederst i Sjælen , hvor skulde det have sin Rod uden netop i den lavere Dyreverden ? I Søvne er vi hjemme i disse Sfærer igen , og vi tilbringer jo da vort halve Liv i en bunden , ubevidst , og dog levende Tilstand , naar UNDERVERDENEN 147 vi sover ; vi er da i en Underverden . En uvis Verden , ustyret , en Slummertilstand , med Rædslen liggende nær , saadan arter Tilværelsen sig for os naar vi drømmer . De lavere Dyr taber sig for vor Fantasi , set indenfra , i en saadan Underverden , de lever der altid , Orme , Krybdyr og Padder , alt det klamme Kræ der levede forud for Pattedyrene paa Jorden , Øgler og Amfibier , Fiske , Vandmænd , lige ned til Urdyret , den krybende Slimting hvormed alt Liv begynder — man bliver allerede kold naar man tænker paa det , faar Is i Huden ... Havet er endnu fuldt af alle disse første udflydende Geledyr , Gopler , Polyper , som Dyrene allerlængst tilbage kommer fra , de vækker elementær Skræk , naar man ser dem eller kommer til at røre ved dem i Vandet , man synes man mærker Urstadiet slaa ud i Bevidstheden , et Mørke der smitter , en Afsindsfornemmelse , og man ter sig da ogsaa elementært , naar man faar en Vandmand paa sig — uartikulerede Brøl af de Badende , og et Skum i Søen hvor homo sapiens sparker , det er Vandmanden og Mennesket der mødes ! Er Frygt , Gru , da den almindelige Livsfølelse hvormed Tilværelsen begynder ? Herman Melville siger i sin mærkelige Bog om Hvalen , Moby - Dick : Though in many of its aspects this visible world seems formed in love , the invisible spheres were formed in fright ; et dybsindigt Ord . At sætte sig tilbage til de første Trin , mentalt , føler man er forbunden med Ulyst ; men det er ogsaa den indre Tilstand Dyret paa sin Udviklingsvej er stræbt fra ! Skræk smitter — hvorfor ? Laaget over Menneskesjælens Kælder ligger løst paa , der skal ikke meget til at ryste det af . Meget har man moret sig over Fruentimmers paniske Skræk for Edderkopper , den er naturlig , Edderkoppen er afskyelig , Rædslen kommer af sig selv som en Reaktion efter en Indlevelse . Om Edderkoppens Livsfølelse kan man ikke vide noget virkeligt , saa lidt som om Krokodillens , man maaler her som et Barometer hvor Kvægsølv - Søjlen er skilt ad , men man kan ikke nærme sig deres Verden uden oprivende indre Omlejringer , der værker i Sjæ - 148 TILBLIVELSEN len , ligesom Folk der har mistet et Ben taler om at de har ondt i Tæerne . Frygt og Ubehag hænger ved alle Havets krybende Vederstyggeligheder , de uhyggelige Krebs , Fiskenes vandkolde , gabende Selskab , Kælderverdenen , Underverdenen ! Hertil kom Fiskene og ikke længere . Fiskenes umaadelige Formrigdom er et tiltrækkende Stof for sig , mærkeligt ved den rige Afveksling , trods det dog som man skulde tro temmelig ensartede Element der omgiver dem ; det er nok Kampen for Tilværelsen i en ensidig Forstand der har præget og udpræget dem , og det at de i saa særlig en Grad er henvist til at leve af hinanden . Alle Fisk i en Stime er lige store , en Iagttagelse jeg finder hos en amerikansk Biolog , William Beebe ; der kan ikke være en større , for den vilde æde de andre , og ikke en mindre , for den vil blive ædt . Fiskene , de rigtig benede og skællede Familjer , ligger fjernt fra Pattedyrenes Stamlinje , de primitive derimod nærmere , som Hajen eller Støren . Her hvor de opstigende Former søges skal Fiskene , som skudt langt ud mellem Skabningerne , evolutionsmæssigt set , ikke beskæftige os længe . Fra Følelsens Side har man lidt tilovers for dem ; fra et Standpunkt hvor Smagshensyn gør sig gældende turde det siges at Fisken alt i alt ikke har drevet det videre end til at sikre sig en smuk Plads mellem Suppen og Stegen . Fysiognomisk har nogle af Fiskene , fornemmelig Torsken , afgivet Urbilledet paa et Lavmaal af Vid . Det synes tidligt at have paatrængt sig Opmærksomheden , i Forbindelse med anden raa Gru der hænger ved Underverdenen , Kunstnere som Breughel og Bosch laaner deres uhyggeligste og mest dæmoniske Mareridt fra Fiskenes Verden . Men selv i deres vildeste Orgier overdrev de ikke de Monstrositeter Fiskene selv kan drive det til , de havde ikke set Dybhavsfisk , som først en Eftertid har bragt op fra Urmørket en Mil under Havets Overflade . Breughels Syner og Delirier synes literære naar man ser hen til virkelige Skabninger som Tudsefiskene , Ekscellencen derimellem , Havtasken , der ligger i Havbunden som en Sæk , med en Art Fane UNDERVERDENEN 149 rejst paa Næsen , et Medetøj eller en Følefinne — kommer en Fisk i Nærheden deraf aabner Havbunden sig som en Spigertønde , og ind klapper Fisken , hvis den blot er lige et Numer mindre end Sækken . Havtasken er ikke paa Vej til noget højere . Tværtimod , den skal høre at den er paa Retur , tilbage til Søanemonen og de andre tidlige Mavedyr , en Flab , undskyld , kamoufleret med Dynd , med Edderkoppens og Aagerkarlens nedrige Flegma ! For Resten skal Fiskene slet ikke bagtales . Deres Verden fængsler ved en uudtømmelig Plastik , Formernes synlige Overgang i hinanden , det vandslebne , ligesom gydte , der er over en Fisk , Forvandlingen paa fersk Gerning — Flynderen ! Man kan jo se hvordan den har trykket Bunden , og Bunden den , Problemet at gøre sig flad og dog beholde begge Øjnene ovenpaa har den løst , men Munden staar skævt , den vrider sig saa at sige endnu under Bestræbelsen . Flynderungen ser ud som en almindelig Fisk , under Væksten kan hele Overgangen følges . Længe inden Fiskene blev Fisk optraadte en fælles Stamform , et ormeagtigt , lancetfiskeagtigt , lungefisklignende , brusket Væsen , hvis Omformninger til den ene Side blev i Vandet og førte til de højere Fisk , til den anden Side satte Led op paa Landjorden , med en udvidet Fremtid for sig . Omtales maa igen Amphioxus , anset for et Mellemled paa Grænsen af Orm og Hvirveldyr , den har Træk der minder anatomisk om Børsteormen , har udviklet en Rygstreng og er altsaa paa Vej til et indre Skelet . Mere gennemgribende er den Forvandling der fører til at nogle Væsner som har været vant til at aande i Vandet , optage Ilt ad den vaade Vej , at de danner sig om til at aande i Luften , de skifter Element og bliver Stamformer for Amfibierne . Af Fiskefinnen bliver paa Landjorden en „Haand " ; hos Hvalen bliver den Finne eller Luffe igen . Forvandlingen fra Vanddyr til Amfibier maa tænkes at være gaaet for sig i Kystomraader med udtalt Ebbe og Flod , Mangrover , snart 150 TILBLIVELSEN tørlagt , snart under Vand , et Forhold der kendes endnu og foranlediger nogle Fisk til at uddanne sig for begge Livsbetingelser , ligesom da ogsaa Leddyr , Krabber , gaar i Land af den Aarsag . Lange , genkommende Tørkeperioder , som de f . Eks . kendes i Australien , periodiske Oversvømmelser i Flodgebeter , som ved Nilen , tvinger Skabningen til at arte sig derefter . Lungefiskene lever under saadanne Tilpasningsforhold , som en Illustration til Landhvirveldyrenes Oprindelse , den Dag i Dag ; Navnet giver hele Forvandlingen . Biologerne forklarer Amfibiernes Opstaaen af denne meget naturlige , men i sig selv aldeles ikke nødvendige Aarsag ; til Forstaaelsen deraf hører Antagelsen af ensartet vekslende Aarsager i meget lange Tidsrum , som netop Ebbe og Flod . Maanen har en Skyld i Amfibiets Tilblivelse ; det er det Frøerne sidder og siger Maaneaftener i Tørvegraven : Tak ! Tak ! Hos Amfibierne gentager Udviklingsgangen sig i „Forvandlingen " , som hvert enkelt Individ maa gennemgaa ; som Unger er Amfibierne Vanddyr og aander ved Gæller , med Fiskehale , hvorfor man kalder dem Haletudser , i denne Tilstand genoplever de Familjens Kældertilværelse . Siden gaar de paa Land og bliver lungeaandende Padder , særdeles klamme efter deres Oprindelse . Salamandrene er „Firben " , paa Vej til Krybdyret . Men først naar Padden er bleven „tør " , har overvundet Gællestadiet , er Firbenet gaaet helt paa Land og er bleven Øgle . Fra Firbenet , i vid Forstand , nedstammer Pattedyr og Fugle . Skabningen har nu forladt Underverdenen og er bleven varmblodet . Dette er Herkomsten i kort Begreb , som man kan læse sig til det i let tilgængelige Haandbøger . 146 TILBLIVELSEN SKÆLBIDEREN FORLADER man Fiskene , som Slægtninge for langt ude til at arve , skal der ogsaa kun i Forbigaaende dvæles ved Leddyrene , Krebs og Insekter . De fordeler sig i Vandet , Underverdenen , paa Landjorden og i Luften , men staar hinanden intimt nær i Habitus og Trin . Slægtskabet med dem ligger meget langt ude , vanskeligt at faa Øje paa , dybt begravet et Sted i Ormenes Urverden . Leddyr er forvandlede Orme , Ledorme , som har faaet Lemmer og et hærdet Hudskelet , pansrede Orme , med udviklede Bevægelsesredskaber ; Tusindbenene kommer vel den ældste Type nær . Ormen kryber eller svømmer , Leddyrene har Ben , Skabningen har drevet det til at gaa , ja Størsteparten af Insekterne endda til at flyve . I andre Henseender har Leddyrene bragt det til en speciel , relativt høj Kultur . Leddyrene hører jo til Jordens ældste Beboere , Trilobiter og andre primitive , nu uddøde Former kendes fra Jordens nederste sedimentære Lag , den kambriske og siluriske Tid ; Periodens Navne har i sig selv en haardbrændt Klang , som af Fajance og glacerede Skaar , og dog var disse fossilførende Lag en Gang Bundslam i Urtidens Have og boblende Sumpe , rygende efter varme Tordenbyger , Jorden var endnu ung , kun Krybets Verden til , Luften havde aldrig set Fugl , eller firføddet Dyr betraadt Jorden , Hvirveldyrene i Anlæg havde endnu kun Ormens langstrakte Form , det var Ormealderen . Og i den gik det hedt til , Tilværelseskampen i Sumpen var haard , det kogte deri som i en Gryde , Ormene drog Harnisk paa imod hinanden , tvang hinanden op paa Land , og her blev man Skælbider . Krebsdyr og Insekter har delt Elementerne imellem sig , men det er et Spørgsmaal om Krebsene oprindelig hører Søen til , det kan være Insekter paa et tidligt Trin der fra Landjorden har søgt Vandet igen , nogle Zoologer er af den Mening ; i saa Fald er Krebsen gaaet baglængs i mere end een Betydning . Den strenge zoologiske „Bestemmelse " der skiller mellem Krebsdyr og Insekter , nogle Par Ben og Følehorn mere , et udviklet Hoved eller ej , tog Naturen en Gang ikke saa nøje , Leddyrene var til at begynde med saa nogenlunde een Familje , som de for et uskolet Øje er det endnu , leddede og knirkende Ting , hvad enten det er en Hummer man har for sig eller en Skorpion . Mange gaar jo ud og ind i begge Elementer lige godt . Hvis Krebsdyrene oprindeligt er bleven Leddyr paa Land , sammen med Insekterne , har de Krabber der nu lever paa Landjorden gjort Rejsen frem og tilbage flere Gange , først er de gaaet i Land og er bleven Leddyr , saa er de vendt tilbage til Vandet og er bleven Krebs , endelig er de gaaet i Land igen og er bleven Landkrabber ; Naturen er taalmodig . I Vandet lever de største Former , men synes at stagnere ; Insekterne holder sig smaa , men varierer og nuancerer sig rigere ; saa Krebsene skulde maaske alligevel have betænkt sig . Leddyrene er næsten en hel Zoologi for sig . Kan man faa noget op i Sjælen man synes man har tilfælles med dem , kan man huske noget om dem , kan man leve med dem ? Krebsene omfatter man vel nok med samme Breughelske Uhyggestemning som alt andet leddet og mangebenet Kryb , de hører Underverdenen til ; til Krebsens Navn er knyttet Forestillingen om den mest frygtede af alle Sygdomme . Insekternes Verden staar os nærmere men er os aandelig talt en vistnok fuldkommen fremmed Verden , et utydet , uoptegnet Sprog , skønt vi deler den Luft vi aander , undertiden Seng , med dem . En Irritation der ikke staar i Forhold til Bagatellen som er Aarsag til den turde udtømme hvad Flertallet føler for Insekterne . At træde paa et Insekt er vor første Tilskyndelse , vor næste , mere civiliserede , at naale det op i en Samling . Insekterne har ikke drevet det til noget i Retning af Størrelse , til Gengæld er nogle giftige , men i SKÆLBIDEREN 153 Artsrigdom og Talrighed gør de sig gældende , tilkradser sig Opmærksomhed , paa Jorden , uformindsket midt i en Kulturtid . Hvem ved om Insekternes Alder er forbi ? Naar Pattedyrene og Mennesket har udlevet sig kan Fluerne blive de fleste , som man ser paa ethvert Aadsel , de sammensunkne Storbyer kan komme til at huse ikke andet end Centipeder , Hvepse og Myrer ; og hvad de kan svinge sig op til naar de er bleven ene paa Kloden , med Æoner for sig , er ikke godt at vide ; spørg Fremtidseksperten H . G . Wells ! Til primitive Former for Liv gaar Insekternes Oprindelse tilbage , men er særdeles højt specialiseret , kuriøst , et Ekstrem , uden iøjnefaldende Slægtskab med andre Udviklingsformer og tilsyneladende uden Mulighed for at tage en anden Retning mere end den Naturen er slaaet ind paa her , Særhed , i det smaa , højt forfinet , og en lukket Verden for andre . Insekterne bliver i deres egen mærkværdige Lilleverden . Paa et tidligt Trin gjorde de fleste Insekter sig til Flyvere , Beherskere af Luften ; skal man hente Lignelse til det elegante Aeroplan man ser i Luften nu , men dog ikke har set mere end en halv Snes Aar , taler man om Guldsmeden , der var Flyver , Typen paa en Flyver , allerede i Juratiden , flere Jordperioder tilbage i Tiden ! Insekternes Formrigdom bærer Vidnesbyrd med sig om de umaadelige Tidsrum der har virket paa dem ; den overordentlige Variation taler om at Udviklingen har haft et særlig plastisk Materiale at arbejde med , flydende , letpaavirkelige Former , parate til at gaa over i ny , indenfor den Insekter tilladte Begrænsning . At Arterne ligger fast nu er formodentlig kun rent tilsyneladende , som at den lille Viser paa Uret staar stille ; det Indtryk vi har af Arterne er indenfor et Tidemaal saa kort at det maalt med Udviklingens Forraad af Tid er rent stationært . Et Blik paa Arterne siger at de maa have varieret sig ud af hinanden , Hvepse og Bier betegner iøjnefaldende Slægtninge med en og samme oprindelige Stamform ; en Billesamling efterlader Indtryk af en Grundform der har forklædt sig og farvet sig om og gjort sig stor eller lille , tusind Variationer af noget nær det 154 TILBLIVELSEN samme Kræ , men hele Tiden en „Skælbider " , med et omfattende Ord , brugt af Almuen i en vid Almindelighed ; ofte kan Uvidenheden med en egen largesse , der minder om Naturen selv , gribe netop den Samleform Videnskaben aner men ikke kan slaa ned paa ; af en „Skælbider " har alle Coleopterer omdannet sig . Insekternes Metamorfose , Ordet brugt her fordi der ved Begrebet Forvandling menes Overgangen fra den ene Art til den anden , Individets Udvikling fra Larve gennem Puppestadiet til det fuldtfærdige Insekt , afspejler uden Tvivl Insektets hele Udviklingshistorie , paa lignende Maade som Fostret hos de højere Dyr gengiver Artens Afstamning i en Forkortning . Paa analog Maade , for Parallelen er ikke den samme ; Insekternes Metamorfose har noget fjernt og uklart , det er som om Forholdene derved ikke vil lade sig bringe i Fokus ; men man aner en Sammenhæng . Af en Kaalorm bliver der en Sommerfugl ; Kaalormen er ikke en Orm , og dog ved man at Insektet maa være begyndt som en nøgen Orm og gennem en lang Række Led har dannet sig om til Insekt . Sammenligner man Insekternes Metamorfose med Krebsdyrenes Larvestadier har man ogsaa et Indtryk af at Insekterne er paa en Gang oprindeligere og højere udviklet end Krebsdyrene . Hos Insekter med ufuldstændig Metamorfose gaar Omformningen gradvis for sig gennem flere Hudskifter , men hos dem med fuldstændig Metamorfose finder den endelige Forandring Sted i Puppestadiet , en Proces hvor en Række Mellemled saa at sige springes over eller tilhylles ; saaledes hos Sommerfuglene , de sidst og højest udviklede af Insekterne , her kommer det vingede Insekt færdigt og fuldvoksent ud af Puppen ; paa en eller anden Maade gennemløber det enkelte Individ altsaa ikke alene Artens men hele Klassens Udviklingshistorie hvordan kan ikke følges og er ikke oplyst . Naar Larven har forpuppet sig danner der sig paa forholdsvis kort Tid en vidt forskelligt organiseret Skabning indenfor dens Hud , ved en total Opløsning og Omlejring af Vævet , hele Dyret en Overgang et SKÆLBIDEREN 155 Kaos af Celler , „Materie " lig ; Lovene for Processen og Væksten er disse Celler iboende , uden at man ellers har forklaret sig dem . Det synes at være andre Vækstlove end dem man kender fra Fostertilstanden hos højere Dyr , der følger den biogenetiske Lov , maaske er det den samme , men modus en anden . Udviklingen fra Ægget gaar for sig paa Larvestadiet , Springet over i det nye Trin paa Puppestadiet , her er alle Overgangene , Udviklingsbilledet , paa en eller anden Maade fyldestgjort , men unddrager sig Iagttagelsen . Men hvad man saa før eller senere faar oplyst kommer man næppe udenom den Forklaring at man i Larven har Afspejlingen af et Begyndelsesstadium som fører tilbage til Ormene , et eller andet Startpunkt nede hos Krybet . Naturens Mangfoldighed og Fremadskriden , dens uendelige Resource , dens Forskelligartethed i Metode og dens Spontaneitet har man et stærkt Indtryk af naar man er stillet over for Insekternes Verden . Udviklingen er her ligesom gaaet ud over , hinsides Udviklingen , men er dog Udviklingen , kun hindrer noget væsensfremmed en simpel Anskuelse af hvad der dog ikke i sig selv kan gemme store Hemmeligheder . Insekternes Verden er anderledes ; vi kan ikke følge dem , og dog mødes vi med dem paa et Urtrin , hos Ormen . Af den blinde lemmeløse „Maddike " bliver et fuldt færdigt , vinget Insekt , et Spilleværk , en Tone i Luften ; Udviklingens Kunst , Veje og Omveje , Jordens Historie , ligger imellem . Noget skønnere Billede paa Krybets Opstigning fra en vandbunden Tilværelse til Luften og Solen gives ikke end Guldsmedens Fødsel som Insekt paa en Sommerdag , som man kan være heldig og se det i Tørvegravene , Larven der kryber op ad et Straa , uimodstaaelig dreven af et Element og ind i et andet , Larvehuden der sprænges , og det vingede , endnu slappe og matte Insekt der kryber ud , Solen som tænder Farverne , Vingerne der folder sig ud og bliver til Planer som smeddede i Ilden , endelig den færdige Flyver der knitrer ud i Solen og Dagen , fuldt færdig , til en Sommer der er beredt fuldt færdig for den ! Insekternes Metamorfose , deres Stadier , hænger sammen med Aarstiderne ; Sommerfuglens Liv er knyttet til Sommeren , det ligger i 156 TILBLIVELSEN Navnet , Puppestadiet benytter Sommerfuglen til at overvintre . Sin Vækst henlægger den til Larvestadiet , men det egentlige Liv i højere Forstand , Forplantning og Flugt , er indskrænket til den varme Aarstid , Sommerfuglen kender kun Sommer , hører til i Solskinnet , en Sjæl af Lys og Varme , at mindes den er at mindes en Skærsommer ; det er som om det udviklede Insekt fører sin egen Tid , en svunden varmere Jordperiode med sig . Sommerfuglene er bleven til sammen med Blomsterne , i tidlig Tertiærtid , den rige unge Tid da ogsaa Løvtræer begyndte at klæde Jorden , og Pattedyrene var i deres Vorden ; Nyskabthed og Barndom , en sorgløs Flagren , er knyttet til Sommerfuglene , de ligner bevingede Blomster . Med Sommerfuglene kommer en Vaar paa Jorden . Ja , for Aarstiderne kommer , en nordisk Vekslen af Klimaet i Løbet af Aaret begynder at gøre sig gældende i denne Periode , hvad enten det nu er en Fase i Jordens Afkøling eller en blot lokal Svingning i Temperaturen , Vintre sætter et Præg paa Skabningen , og det i et nyt , meget betydningsfuldt Spor , de varmblodede Dyr begynder at udforme sig af Reptilet , fyrer op indvendig for at gøre sig uafhængig af Omgivelsernes Temperatur ; de kolde Krybdyr er paa Vej til Pattedyr og Fugle , hvorom mere siden . Udviklingen fra Orm til Insekt har Sommerfuglen tilendebragt i tidlige hede Aldre , men i sine Stadier bevarede den en Evne til at overleve senere forværrede Betingelser , da Aarstiderne satte et Skel mellem Sommer og Vinter . Insekter med fuldstændig Metamorfose lever naturligvis ogsaa i Troperne , hvor de ikke , i hvert Fald ikke saa bydende nødvendigt , har en Overvintring behov , skønt Regntiden kan være lige saa haard ved dem som Kulde ; under nordlige Breddegrader vilde det være Sommerfuglene umuligt at leve uden deres Evne til at overvintre som Puppe . I Sommerfuglens Stadier har man da Eksemplet paa en Tilpasning der paa en Gang afspejler Insektets Udviklingshistorie og Kaarenes Forandring paa Kloden . 152 TILBLIVELSEN Insekterne tilegnede sig Flyveevnen længe , længe før nogen Fugl eller Flyveøgle nogensinde havde vist sig i Luften — hvordan kan det være gaaet til ? Om Fuglene har man en overbevisende Forklaring , de har udviklet sig af Krybdyr , som efterhaanden har erhvervet Svingfjer paa Armene , omdannede Skæl ; en Mellemform , Arkæopteryx , berømtere end nogen adelig Stamfader , er kendt ; herom i Anledning af Fuglene . Men Insekterne ? Noget Forsøg paa en Forklaring er jeg ikke stødt paa i Literaturen . Et Forhold falder dog i Øjnene som baner Vej for en Hypotese , Insekternes ringe Størrelse og relative Lethed , Vægten , Tyngden binder dem ikke til Jorden i den Grad vi er vant til at regne med ; et Menneske taaler ikke at falde fra en Højde der er nogle Gange over Menneskets Længde , et Insekt kan falde ned fra en hvilkensomhelst Højde uden ringeste Skade . Insekternes Muskelstyrke i Forhold til Størrelsen overgaar Menneskets mange Gange , en Skarnbasse kan bevæge en Vægt der for et Menneske vilde være det samme som at flytte et Hus . Den ringe Størrelse har rent statisk betydelige Fordele . Hertil kommer at Udviklingen af Vinger endda sandsynligvis har fundet Sted hos Insekter af den mindste Størrelse , som overhovedet næsten altid gældende for Variationen indenfor Dyreriget , det er de smaa upaaagtede Former der forvandler sig , de store er faste , bundne af Hensyn , de er „færdige " . Der er Fluer saa smaa at man omtrent ikke kan se dem , men fuldt udviklede , med Vinger og Alting , de hænger næsten af sig selv i Luften som Fnug eller Støvgran ; man kan tænke sig Insektet almindeligt vingeløst som en Mide der bliver ført op i Luften af Trækken ; idet Miden har benet og roet sig frem er den „Pirring " indtraadt som Vævet altid besvarer med Udviklingen eller Særudviklingen af et Lem , et særligt Lemmepar er traadt i Funktion , har fladet sig til som et Par Aarer , eller det er Skæl der har omdannet sig , Insekternes Vinger er jo da forskellige — men i hvert Fald Vingerne er under Tilblivelse . Væksten kommer saa siden ; af et lille bitte svæ - 158 TILBLIVELSEN vende Kravl at gøre saa forholdsvis drægtig en Flyver som Oldenborren er Naturens mindste Kunst , mere et Multiplikationsstykke end et Mirakel . Insekternes Verden er et Vidunderland , mærkeligere end noget af dem Swift har opfundet . Paa et vist Stadium af sit Liv er man Samler , i Drengealderen , ligesom man en Overgang gør sig Huler eller fører Bue og Pil som en Indianer ; skulde Interessen for Biller og Kryb afspejle et Trin da Menneskeheden opsøgte dem for at spise dem , som Australieren endnu ? Entomologerne forbliver i saa Fald Ormespisere af Instinkt , de er lykkelige Fangere , man ser dem undertiden om Sommeren med deres Ketschere og Glas og længes tilbage til en Verden man en Gang havde Indblik i og som aldrig siden helt har lukket sig . De Insektkloge er ofte lidenskabelige , uforsonlige Folk , det umaadelige Omfang af deres Viden , som Stoffet betinger . Insektverdenen er den rigeste og mest udbredte af alle , levner dem ringe Taalmodighed overfor Lægmanden . Insekternes latinske Navne forlener Entomologen med en sproglig antik Distinktion , som kan gøre Tolk nødvendig hvis man vil nærme sig hans Enemærker . Lægmanden og Barbaren paa sin Side skatter Insekterne som man kan vente sig af den Horisont , for den almindelige Bevidsthed indgaar Insekterne rundeligt under Begrebet Utøj . Hvad smaat er falder mindre i Øjnene end Tørveskruer og Vejrmøller ; et overvættes stort Antal vil dog gøre sig bemærket , som f . Eks . allerede paa et bibelsk Trin Græshopper ; Fluen sætter sig paa Næsen af selv stumpe Iagttagere ; bidende eller stinkende Ting observeres , og man noterer sig at de har Ben . Den skønne Literatur , Æstetiken og Poesien , indlemmer et begrænset kræsent Udvalg af Insekter i sin Billedverden , i Spidsen naturligvis , og med Rette , Sommerfuglen , som indenfor Botaniken Rosen . Nyttig og populær var Bien allerede fra en Oldtid af , den , saavelsom Myren , et Sindbillede paa Flid . Alfeverdenen , et Foster SKÆLBIDEREN 159 af den folkelige mytedannende Fantasi , laaner noget af Udstyret til sin luftige og diminutive Æventyrsfære fra Insekterne , Glimmervinger og sart , undernaturlig Størrelse ; Psyke , selve den græske Gudinde , af hvis Navn det Sjælelige er afledet , har Sommerfuglevinger . Omvendt har Mytens Sprog sat Forestillinger og Navne af paa Insekterne , f . Eks . et vist Udviklingsstadium man kalder Nymfestadiet . En Skarnbasseart der lever i Middelhavslandene , Skarabæen , blev af de gamle Ægyptere hævet til et guddommeligt Symbol ; den eksisterer i flere kunstneriske Gengivelser end man ser levende Insekter . Silkeormens Saga ! Bier , Myrer , Hvepse og Termiter har gjort notable sociale Forsøg , gennemfører ordnede Samfundsforhold længe inden der var tænkt derpaa af Mennesket . Myretuer , med en vidtgaaende Arbejdsdeling , indgribende endogsaa for Individernes Fysik , og noget af en Statshusholdning , har ligget i de samme Territorier i forhistorisk Tid hvor vore Stamfædre strejfede om i primitive Familjehorder , paa et Standpunkt lavere end det vi kender fra de allerraaeste gryntende Vilde . Naar Pygmæen i Afrika bestiger et Termitbo bestiger han en By , et Kulturtrin hans Race ikke har naaet og næppe nogensinde skal naa . Man er gaaet vidt i Formodninger med Hensyn til Insekternes Aandsevner i den Anledning . Behøver Statsdannelse at forudsætte aandelig Anstrengelse , bevidst Plan ? Det blotte Antal , mange om en Levemaade , er nok , en Sværm som trods alt bliver sammen og tager Følgerne har Elementerne i sig til et Samfund , hvad enten det er i Myrernes eller Menneskets Verden . Tilpasningen indenfor en Sværm , Organisation og Arbejdsdeling , indfinder sig af sig selv , er noget lige saa uvilkaarligt som de naturlige Reflekser der bevæger Lemmerne ; man erindre at ethvert Individ , selv Myren , allerede er en Stat af Celler , med en vidt dreven Organisation . I Reflekserne , den uvilkaarlige , til Maalet førende Brug af Lemmerne , overgaar Mennesket hverken Bjørnen eller Flagermusen . For Mangevirkning synes der i Naturen at gives en Lov , 160 TILBLIVELSEN vel en lignende af Nødvendigheden dikteret Vækstlov som den der paa et simplere Omraade ytrer sig naar en Bønne har Form tilfælles med Nyren : Vækst , Plads og Funktion skal under analoge Forhold give Former der ligner hinanden . Valnøddens Kerne ligner en Hjerne , den har som den Hemisfærer og Lober ; Udvidelse indenfor samme Plads , i en haard Skal , giver samme Resultat . Sandsynlighedsberegningen indenfor Assurancevidenskaben aabner et Indblik i Udviklingens Princip , et nødvendigt Udfald af et Kompleks af Momenter , der i sig selv er tilfældige og uden Mening . Af mange Væsner sammen danner der sig spontant , ved Tryk og Omformning , et Samfund . Det menneskelige Samfund har Mennesket ingen Fortjeneste af Oprettelsen af , det har oprettet sig selv . Fortjenesten kommer først bagefter , naar det gælder om at holde Samfundet oppe . Instinktet der gaar i den Retning er ikke medfødt , det maa erhverves ; de fleste føler vistnok samme Ødelæggelsestrang overfor Samfundet som den der besjæler det ædle Bymenneske paa Skovtur der splitter Myretuen med sin Stok . Ydre Foranledninger , Befolkningsvækst , er Aarsag til Samfundsdannelsen ; og ydre Foranledninger , eventuelt Lænker , tjener bedst til at holde Individet fast indenfor Samfundets Rammer . Først naar Arbejdsdelingen har ompræget Individerne indordner de sig af sig selv under Samfundet , for saa kan de ikke mere leve uden det . En uhyggelig Art af Haardhed , som Ingen er Skyld i , en Sorg i Naturen , over at den nedbryder sit eget Billede , Skabningens Nød , hænger ved disse Problemer . Det er ikke Sangforening alt hvad der grupperer sig ! Hvad angaar Insekternes Aandsstadium endeligt , som muligt oplysende for vort eget , paa et meget tidligt Trin , saa taler man om Insekternes højtudviklede Instinkt , som bekendt , og tilhyller dermed noget man ikke har nogen virkelig Figur for . Insekterne , der har specialiseret sig saa langt ud i en Sidelinje , fjernt fra Skabningens Hovedlandevej , kan meget vel være i Besid - SKÆLBIDEREN 161 delse af Forstandsformer vi ikke kender og ikke har Organer for at følge , vidtrækkende nok for Insekternes Praksis , Udslag af arvede Retninger i en indre Central ; eksperimentelle Undersøgelser man har anstillet med Insekter giver en Forestilling om en vis indre Mekanik , Tropisme , der svarer til deres Adfærd . Ratio derimod , i menneskelig aktiv Betydning , Overlæg indenfra , kan man næppe tillægge Væsner med et saa forskelligartet Nervesystem som Insekterne . En Slags Bevidsthed har de dog nok — men hvad mener man med Bevidsthed ? De fleste fuldtudviklede Mennesker , med en moderne Hjernekapacitet , har ingen , de arbejder , er sat i en Bevægelse , bruger sig , men er sig næppe bevidst , i abstrakt Forstand ; for det hele Menneske er Tanke og Funktion en Identitet . Det introspektive , med fri Bevidsthed udstyrede Menneske er en Varietet for sig . Bevidstheden som Summen af indre Erfaring , anvendt paa Tilværelsen , kan være en konstant Værdi , ens for alle levende Væsener , selv om Omfanget er forskelligt , man er , og man fuldbyrder sig , en Proces der ikke behøver at blive bevidst . Man kan ikke se sit eget Skyggebillede i Profil paa Væggen , for vender man sig derefter er den borte , det er Reglen for normal Bevidsthed , den forflygtiger sig i Handling . Direkte spekulativ Tænkning derimod er et Sæt Spejle i Sjælen , en ny Bestræbelse , som har hævet Mennesket ud over sin Art . Men Bevidsthed i elementær Form er nok noget nær en Kvalitet fælles for alle Skabninger . Man kan se det paa Løbebillen naar den haster afsted gennem Græsset , den er ude i et Ærinde , den forfølger sig , fra Initiativets og Temperamentets Side er den os ikke fremmed . Noget som en Følelse , Passion , indre Bevægethed , synes man undertiden Insekterne kan lægge for Dagen : Larven umiddelbart før den skal forpuppe sig , den er urolig , den vandrer , har afsluttet sin Ernæring , og andre Ting trænger paa , den er „nervøs " , en tragisk Feber meddeler sig fra den til Iagttageren , næsten som naar en Kvinde skal barsle ; og Mysteriet er jo ogsaa overhængende , gennemgribende Ting foregaar i Larvens Indre , en kosmisk Uro , den 162 TILBLIVELSEN maa forpuppe sig ! Lægger man den Hindringer i Vejen , for at prøve den , udfolder den en Fortvivlelsens Energi , som en stor Natsværmerlarve der blev sat under et Glas i Vindueskarmen , efter at den havde begyndt at forpuppe sig i en Tændstikæske , nu skulde det vise sig hvad den vilde foretage sig . Saalænge det var lyst vandrede den Glasset rundt uden at opdage at det førte den i en Cirkel , men om Morgenen var den allerede skjult i et Væv af Spaaner , som den havde bidt ud af Vindueskarmen , lige ned i den , gennem den haarde Maling ! Den bidende Lyd hørtes gennem hele Stuen , mens den gjorde sig færdig . Med en Nibtang at grave saadan et Hul i haardt Træ vilde være et Stykke Arbejde ; Larven vristede Træet op , Splint for Splint , og vævede sig et Hylster deraf ; for den Larve fik man Respekt ! Selv af sit Fængsel gør Naturen sig nyttig , naar den maa . Energi i Forfølgelsen af et Formaal , Lidenskab , er Vævet ibaarent , i Ytringer derfor kender alle Skabninger sig igen . Ellers , ret meget ud over den elementære Ernærings - og Selvopholdelsesdrift gaar Insekternes Psyke ikke , for en nøgtern Betragtning . Kommer man hjem med nogle Biller som man uklogt har puttet i samme Reagensglas vil man bemærke at en af dem har ædt sig ind i Bagkroppen af den foran , uden at ænse at en tredje bagved har ædt sig ind i Bagkroppen af den : en Kæde af Dyr der fortærer hinanden , her som andetsteds , er nok Højmaalet af Insekternes Moral . At Billerne i Glasset er Fanger , mens de fortærer hinanden , beskæftiger dem ikke , at Væggene i deres Fængsel er gennemsigtige Hindringer gaar ikke op for dem , det er Højden af deres Intelligens ; udenfor deres Mark er de aldeles ude af Stand til at gøre en Iagttagelse eller indstille sig paa den . Det hindrer ikke at Insekterne paa deres Omraade kan have Sanser vi slet ikke kender , som der er dem der tror . Men ud over Kræets Verden hæver deres Evner dem ikke . SKÆLBIDEREN 157 FORVANDLEDE KRYBDYR FOR at vende tilbage til Bakken i Tibirke — Firbenet man ser der er et almindeligt dansk Firben , en lille Levning der har bevaret sig under en nordlig Breddegrad fra den Tid da Krybdyrene beherskede Livet paa Kloden , som Lyngen hvori den lever er en Reliktflora . Kun om Sommeren har Firbenet de Betingelser det egentlig hører hjemme under , og det endda kun paa rigtig varme Dage , midt paa Dagen , naar Solbranden staar paa , saa er Firbenet levende og springer som en Ild i Ilden , med noget af den Bevægelighed man kan tænke sig Skabningen har haft i svundne varmere Jordperioder , Sauriernes Alder , som man kan danne sig en Forestilling om endnu i Troperne . Firbenets Bevægelse , naar det snoer sig i Lyngen og spiller med Halen , leder Tanken hen paa en Fisk i Vandet , Smaafisk der bliver opskræmt ved Bredden af et Vand spræller og bringer sig i Sikkerhed paa ganske samme Maade . Oprindeligt er det Ormenes Bevægelse , vrikkende og til Siden , som Krybdyret har overtaget fra Fisken , eller de har hver for sig overtaget den fra Ormen ; Krybdyret har udviklet Lemmer men gør endnu Brug af sin Ormehale , ja til den Grad foretrukket hos nogle at Lemmerne forsvinder igen , afarves , som hos Slangerne . Naturen fører mod Maalet med den Gangart der under givne Omstændigheder fremmer mest ! En Sommer præsenterer Firbenet paa Bakken sig med Gaffelhale , det har faaet Halen læderet , sagtens en Fugl der er slaaet ned paa 164 TILBLIVELSEN vor Ven , og i Stedet for som ellers at erstatte den med en helt ny har den beholdt den gamle og lagt sig en til ekstra , Saaret er antagelig ikke gaaet helt igennem , og saa har en Dobbeltvækst fundet Sted . Dette med Krybdyrenes Regenerationsevne giver en hel Del at tænke paa . Mens man staar og funderer over Firbenet ved sin Fod har man Lærken over sit Hoved — det skulde vel nu ikke ligge nær at de to Skabninger er det mindste i Slægt med hinanden ; og dog , de har fælles Oprindelse ! Fuglen er senere end Krybdyret , nedstammer fra et Krybdyr , som enhver Lærebog kan give Oplysning om . De anatomiske Sammenligninger der hæver den i sig selv fjerntliggende Tanke over enhver Tvivl er knyttet til Huxleys Navn ; Fundet af Øglefuglen fra Juratiden har bekræftet Opdagelsen . Ingen Naturhistoriker har anden Forklaring end netop dette Afstamningsforhold , der dog altid vil vedblive at have noget forbavsende , i Slægt med Æventyrets fortryllede Skabninger og Hamskiftninger . Selv Æventyret naar ikke Naturen i tilsyneladende umulig men dog ganske simpel Formforandring . At Krokodillen og Nattergalen skulde være i Familje med hinanden — men det er de ! En Gang i Reptilalderen , ikke fjernt fra hvor Pattedyrenes Afstamning begynder , grenede Fuglenes senere saa store Klasse sig af . De var — hvis man kan tale om dem inden de blev Fugle — oprindeligt firbenagtige Dyr som af deres Skæbne blev blæst op i Luften . Æg lægger de endnu , som deres Aner ; i mange andre habituelle Træk gaar Reptilet igen i Fuglene . Naar man ved det kan man se det . I Junglen paa Malakka færdes en stor græsgrøn Firbenart , paa Stier og banede Steder nær Landsbyerne , lige saa hyppig som f . Eks . Graaspurven hos os : naar den bliver opskræmt styrter den henimod sit Hul og gaar paa Hovedet deri , men den løber ikke paa fire , vrikker heller ikke med Halen paa Ormevis , en Bevægelsesmaade som den kan have opdaget ikke fremmer nok paa haard Bund hvor der ikke er Stængler eller Stene FORVANDLEDE KRYBDYR 165 Firben med Gaffelhale. at arbejde imod , nej den rejser sig paa Baglemmerne alene , med Forkroppen og Halen højt rejst , til gensidig Balance , og i denne Stilling ser man den vende Hovedet og spejde bagud under Løbet , ogsaa en Fordel , at faa Hovedet til Vejrs , saa den kan holde Øje med Forfølgerne ; med Forlemmerne i Luften løber den ganske som et Menneske , og det er da ogsaa Begyndelsen til samme oprejste Gang , paa Baglemmerne alene , som Mennesket har tilfælles med Fuglen . Firbenet minder levende om en lille Mand i Spidskjole , idet det saaledes render paa to . 166 TILBLIVELSEN Bevægelsen kender man igen , Holdningen og Balancen , saa saare man ser en Høne rende over en Vej . Paa Java er Fjerkræet nøgent , en Høne over Vejen foran et Automobil , det er Firbenet fra Junglen om igen , næsten som om man saa det . Enhver kender den forfjamskede , rendende Høne — og er det ikke som om den i Sindsforstyrrede fjerner sig fra sig selv og bliver Reptil igen ? Skynder Firbenet sig hen imod en Karriere som Fugl , saa render Hønen fra den alt hvad den kan ! Enhver Sindsbevægelse slaar tilbage til et tidligere Udviklingstrin , en Fortidstype . Den velklædte Borger styrter ned i Niveau med en Vild naar han bliver „ude af sig selv " . Ira furor brevis est , siger Horats ; det rasende Mandfolk slaar sig for Brystet , det gør Gorillaen ogsaa . Naar „Haarene rejser sig " paa os , naar vi faar „Gaasehud " — er det saa ikke Hammen af lodne Forfædre og endnu ældre Skrækdyr der løber over os , sammen med et indre Fald i Sjælen ? Gamle Nervereflekser i Huden har vi formodentlig endnu , ved paniske Forskrækkelser faar vi Is i Blodet og fornemmer noget gyseligt — er det Krybdyret der gaar igen i os ? Kong Nebukadneser ! Hvad er overhovedet Inspiration ? Arterne staar for os som faste støbte Typer . Ikke alene er vor Observationstid for kort til at se Nydannelserne , de er næppe saa levende nu som i en Fortid , Skabningen mindre variabel mod Toppen , ligesom afkølet , Udviklingen i det hele vist mere tungtflydende . Firben under Løb, med Forlemmerne i Luften. Ser man derimod hen til den Regenerationsevne Øglerne har bevaret tildels endnu , Firbenet som erstatter Halen med en ny , i det hele den større Frihed inden for Vævdannelsen hos mere primitive Dyr , og erindrer man ydre Omstændigheder , tidligere urolige Jordperioder , ingen Konstans endnu heller der , saa fatter man bedre Muligheden af at et Krybdyr kan danne sig om til Fugl . Formerne maa have udmærket sig ved en høj Grad af Plasticitet i den Jordalder da Fuglenes Forvandling fandt Sted ; samtidigt slog Krybdyret ind paa en ny Vej i en helt anden Retning som førte til Pattedyrene ; indvendig og udvendig fra trængte Forvandlingen paa i Naturen . En almindelig Aarsag til organiske Nydannelser ligger i en Vævet iboende Tilbøjelighed til at reagere mod Tryk , „Pirring " , ved at trykke igen ; en vis Modstand , og Vævet tiltager i Vækst ! Ligtornen , 168 TILBLIVELSEN en Nydannelse som Kulturmennesket skylder sit Fodtøj , afgiver et ikke appetitligt men meget godt Eksempel paa en af de Grundlove der er Skyld i Arternes Variation , om man vil Forvoksning . En Pirring eller et bestemt gentaget Tryk , en eller anden Henstilling fra Yderverdenen et eller andet Sted i Huden foranlediger Cellerne til at formere sig og hærde sig der , der bliver først haard Hud , siden danner der sig Horn , Dyrenes Klove opstaar ved et Gentryk mod Jorden ; Neglene kradser man sig til . Tænderne har ingen anden Oprindelse end at man tygger til man har dem , de har fra første Færd dannet sig ved Fødens Tryk mod Gummerne , som først bliver hornede , og er det , ved Tilbageudvikling , hos Fugle og Skildpadder , siden afsætter Benmasse , Rødder og et eget Ernæringssystem ; da Trykket ikke hører op , og eftersom Tænderne faar haardere og haardere Nødder at knække , væbner Benmassen sig med Emaille , omtrent et Mineral og haardt som Glas . Men holder man op at tygge paa faste Ting trækker Tænderne sig forholdsvis hurtig tilbage igen , se Myreslugeren , se Nutidsmennesket ! Tænderne har vi jo ellers som bekendt fra en Stamform med Bendannelser i Huden , omtrent som Hajen nu , idet Mundhulen oprindeligt er et indkrænget Parti fra Overhuden ; en almindelig Væbning af hele Kroppen har for Gabets Vedkommende ført til Tænderne ; en særlig Brug har gjort dem til det de er nu . Et falsk Billede af Pattedyrets udviklede Tænder har man i Hummerens Klo , „Kindtænder " og „Hjørnetænder " af ganske samme Form — men det er netop kun Formen der er den samme . Disse „Tænder " kan kun være opstaaet ved et Tryk ; det samme Tryk giver da under vidt forskellige Forhold samme Form . Her som ellers har man et overbevisende Indtryk af Naturens Vækstlighed , som holdes indenfor Regler , uden at den dog røber Plan . Hjortens Gevir er opstaaet ved Pirring fra dens Omgivelser , Skoven , Grenene har slaaet den i Hovedet til den fik en grenet Opsats der , i et Træs Lignelse , et mærkværdigt Eksempel paa Identitet af Vækst og Aarsag , Tilfælde og Nødvendighed , i Forbindelse vel med Beskyttelseslighed . FORVANDLEDE KRYBDYR 167 Af Vane og for overhovedet at udtrykke os tillægger vi Naturen en Hensigt , Ratio , vor egen ; det er ikke til at se at Naturen har nogensomhelst Hensigt . Den gør ikke „Forsøg " , som man plejer at sige for at orientere sig mellem dens utallige Variationer , hvad den frembringer , hvad der sker , er uvilkaarlige Følger af den ene Krafts Bestræbelse efter at møde og afbalancere den anden . Man slaar paa Ambolten med en drabelig Hammer , men Ambolten slaar igen ; man udsætter sit Skind for Træk , og der bliver et Haar . Et Krybdyr frøs og blev haaret : Pattedyrene . Et andet skabte sig egen Træk , slap den faste Grund under Fødderne ; og udsæt Øglehuden længe nok for en Luftstrøm , under Omstændigheder bliver der en Fjer ! Blæs paa Firbenet , og det bliver Fugl ! Reptilets Forvandling til Fugl kan forklares paa to Maader , fra en løbende Form , som har uddannet sig til Svæver , eller fra en klatrende , der har taget Afspring fra Træerne , herom hersker der Uklarhed ; begge Forklaringer lod sig jo da forøvrigt antage paa en Gang . En endnu levende gammel Fugleform , Hoatzin , i Sydamerika , en af Biologer elsket Fugl , til hvis Hjemsted Valfarter foretages , har som Unge endnu bevaret to Kløer paa Vingen , Rest af den gamle „Haand " , hvormed den hjælper sig naar den klatrer i Træerne ; den er Styrtedykker , ligesom Isfuglen , ogsaa et Fingerpeg om hvordan Flyvningen er begyndt . Hvad enten Af springet har fundet Sted fra et Træ eller fra et Sted paa Jorden under Løb har Udviklingen haft samme Aarsag , Reptilet trykker paa Luften , og Luften trykker igen , Aartusinder maa til naturligvis , Dyret faar Skæl paa Armene som det breder ud under Svævespringene , og Skællene bliver til Fjer . Forfølgelse fra andre Skabninger med Appetit skynder paa , de mest fjedrede klarer sig bedst og faar mere Afkom end andre , den der svæver længst kommer længst , " og saaledes bliver Fuglene til . En Forudsætning er at de har været Løbere , paa Bagbenene alene , først , en Erhvervelse der kendes fra andre Øgler , visse Dinosaurer ; med Forlemmerne har de grebet i Luften og virkelig ogsaa faaet Støtte fra den ; den første Flugt har været en Glideflugt , men siden kommer 170 TILBLIVELSEN alle de andre Fugletræk til , Varmblodighed og fuld Fjerdragt . Fuglen klæder sig paa til Luften og erobrer alle Breddegrader , den faar Motor , en vældig Udvikling af Brystben og Muskler , og forsvinder i Skyerne . De første Fugle havde endnu Tænder i Næbbet og en lang Firbenhale med Fjer paa begge Sider , som man ved fra de to forstenede Eksemplarer der kendes . Paa Dansk findes en udførlig Fremstilling af Fuglenes Afstamningshistorie , gemt væk i et ornithologisk Tidsskrift , af Maleren og Fuglekenderen Gerhard Heilman , med et originalt Forsøg paa en Rekonstruktion af den særlige Øgleart Fuglen maa tænkes at stamme fra , og meget oplysende Tegninger , den burde kendes af andre end Ornithologer alene ( se S . 203 ) . Flyveevnen var udviklet en Gang før , inden Fuglene løste Problemet , af de mærkværdige , om kæmpestore Flagermus mindende Flyveøgler , et helt andet System , som imidlertid ikke havde Fremtiden for sig , i Sauriernes Grav hviler nu Flyveøglen , som dog en Gang har fugtlet Luften med sine store følsomme Skindvinger . Det blev for koldt for Flyveøglen ; Fuglene derimod tilpassede sig til ethvert Klima . En af dem , Pingvinen , udholder den haardeste Kulde der overhovedet kendes paa Kloden . Flugten var ikke en Gang det kostbareste , Pingvinen har taget Luffer paa , ligesom et Par Vanter , og for Resten er den godt paa Veje til at blive Vanddyr igen . Hesperornis , en uddød Dykker , drev det saa vidt i Vandet at ethvert Spor af Forlemmer forsvandt , kun et eneste Ben under Huden levnet , den svømmede med Baglemmerne , i Modsætning til Pingvinen . Skal man egentlig kalde den en Fugl mere ? Selv Fluen holder Almuen for en „Fugl " , Sommerfuglen bevarer sit Navn , det er da altsaa væsentlig Flyveevnen man tænker paa . Men Udviklingen af Fjerbeklædningen , til Beskyttelse af Egenvarmen , er i hvert Fald noget Fuglene er ene om , selv om de sætter Vingerne til ; Dunene er da ogsaa en tidligere Erhvervelse end Svingfjerene . Fjerene var en ny Mode i Naturen , som Haarene , der blev valgt af Pattedyrene , Formaalet det samme , men Elementet afgø - FORVANDLEDE KRYBDYR 171 rende . Fjerdragten har sat Fuglene i Stand til at udbrede sig over hele Jorden , ad Luftvejen , og overvinde Aarstiderne , fra Pol til Pol , mens deres Stamslægtninge Krybdyrene er indskrænket til Troperne , eller hvis de holder sig i de tempererede Bælter maa ligge i Dvale om Vinteren ; saa vidt førte den nye Mode dog , med Fjer i Stedet for Skæl . Hvis man kan tale om Mode i Naturen , hvad der ikke er ganske hen i Vejret , har der nok været særlig levende og variable Moder i Reptilalderen . En Egenskab hos alle Forverdenens Krybdyr , som man kan slutte sig til af Knoglefundene , har været en fantastisk Forskelligartethed i Ydret , Udstyret ; man maa igen tænke paa Firbenets Evne til at erstatte en tabt Legemsdel . Nydannelser gaar i det Utrolige , som Folkefantasiens Drager og Uhyrer ikke formaar at overtrumfe , de primitive Krybdyr har bevaret alle Muligheder i Vævet , som om de har haft Vitalitet fordelt rundt omkring paa Kroppen , Forvandlingsevnen har været livlig , til den Grad maaske at man kan tænke sig en Art præge sig om allerede indenfor een , eller ganske faa Generationer . Fra Sauriernes Skeletter kan man tænke sig til Ydret , Huden , ikke den Krybdyrmode de ikke har smykket sig med , Huden har reageret imod enhver Paavirkning , formet sig efter ethvert Lune , de uddøde Kæmpeøgler har været som vandrende Bede , hvori Tilfældet , Omgivelserne og Dyrets Vaner har plantet saa en Gevækst , saa skrækkelige Torne eller Horn , Benkamme , Knyster , Vorter og Skæl , vel tjenlige til Beskyttelse , men sikkert ogsaa Tegn paa en vis spirende Forfængelighed , primitivt forstaaet , Pragtudfoldelse for Kønnets Skyld , en Charme Kamæleonen nyder Ry for endnu ! Mode og Parringsvalg er knyttet til hinanden . Endnu levende Krybdyr med stærke livlige Kulører giver en Forestilling om hvilke Farver Saurierne kan have haft , vandrende Uhyrer i alle Regnbuens Farver ! Og noget af denne Arv er gaaet over paa Fuglene : Hanekammen , Kalkunens Hovedprydelser ! Kasuaren ! En Del af den Farvepragt Krybdyrene uden Tvivl har ødslet med i Huden synes at gaa igen i Fuglenes Fjerdragt . FORVANDLEDE KRYBDYR 169 Fra de tidlige Formers Frugtbarhed i Huden , som var i Stand til at frembringe omtrent hvad det skulde være , har Fuglene deres Fjer . De er bleven til ved en ganske speciel Pirring , Lufttryk under Fart , og Lufttrykket ligesom tegner sig paa dem , fra Ribben og ud til hver Side af Fanen , Vindens Stempel , næsten som naar den kruser et Vand . Fuglene har grenet og spaltet sig ud i en Uendelighed af Slægter , Familjer og Arter , men indenfor samme Dyreklasse er der faa der i det væsentlige er bleven hinanden saa lig som Fuglene . De skifter Element , opgiver endogsaa Vingernes Brug , men Ingen har helt formaaet at vende tilbage fra den Plads i Naturen deres Forvandling bestemte dem for , de er og bliver Fugle . Hvordan de har udviklet sig af hinanden til alle de Slægter vi kender , Fuglenes Fylogenese , har man indgaaende Undersøgelser af , anatomiske og morfologiske Sammenligninger , uden at det dog kan siges at Fuglenes Stamtræ en Gang for alle er udarbejdet . Ikke en Gang systematisk er Fuglene bragt paa Plads endegyldigt endnu . En Ordning i Grupper og Familjer , som samtidigt giver Fuglenes Udviklingshistorie fra neden af op , tilstræbes , men er endnu ikke bragt i Harmoni med en Inddeling der støtter sig til rent ydre Kendemærker . De nyeste zoologiske Lærebøger , Boas , Hertwig , indrømmer det , men bibeholder af praktiske Grunde endnu den gamle hævdvundne Inddeling , efter Habitus , i Vadefugle , Skrigefugle o . s . v . Uglen vil Enhver der har gaaet i Skole regne til Rovfuglene , og Systematiken har den der endnu , men med Bemærkning om at den i Virkeligheden hører til andetsteds , i Nærheden af Natravnen , Caprimulgus , som minder om en stor Svale . En Delingslinje mellem Fuglene fra Naturens Haand har man i det Forhold at nogle som Unger er fuldt udviklede og i Stand til straks at forlade Reden naar de er kommen ud af Ægget , mens andre bliver lang Tid hjælpeløse i Reden og maa mades af Forældrene , man tænke paa Kyllinger eller Svaleunger ; de første Former maa være de tid - FORVANDLEDE KRYBDYR 173 ligste , nærmest i Slægt med Krybdyret , hvis Unger straks er uafhængige af Forældrene ; de andre er senere , mere Fugle , med en Kultur der fjerner dem længere fra Udspringet . Svømmefugle er tidlige Former , Sangfuglene de seneste ; mest oprindelige , reptilagtige er Strudsene . Naar man har færdedes en Del i Naturen , flere Steder paa Jorden , ikke som Fagmand , men udstyret med en almindelig Opmærksomhed , opsummerer man et rent umiddelbart Indtryk af den ene Fuglearts Overgang til den anden . En Række Alle kender gør det let at se , den der gaar fra Alliken over Raagen , Skaden og Kragen til Ravnen , det er ikke meget andet end en Forskel i Størrelse der her gør sig gældende , Habitus og Væsen er saa ens som mellem Medlemmer af den samme Familje ; Udviklingslinjen er tydelig . Foran den mindste i Rækken , Alliken , vilde jeg paa eget Ansvar stille Stæren , som fører over i en helt anden Fuglefamilje . Forandret Type men bevarede Træk der tyder paa fælles Udspring støder man paa i Naturen og ved ikke om man skal tro sine Øjne eller Lærebogen , jeg er saaledes kommen for Skade at se forvandlede Duer i Papegøjerne . Naar man i Tropeskoven ser en Papegøjeflok pibe forbi tror man at have Duer for sig , Flugten har ganske samme Karakter . Er det helt tilfældigt at et folkeligt Blik har givet Kakaduen dens Navn ? Naturligvis , Papegøjen har vendt en Taa og er bleven Klatrefugl , men se en Gang paa de Fødder , det er Duefødder ! Næbet har Papegøjen udviklet til en Tang , en ren Nøddeknækker , men se nøjere paa Næbet og Næseborene , det er dog et Duenæb ! Fjerene , Farverne har de samme Nuancer af bleget Rubin og Creme man kender fra Duerne . Især overfor de simplere Papegøjeformer kan man ikke befri sig for den Tanke at man her staar overfor forvandlede Duer . Junglen er fuld af Turtelduer og Papegøjer , selv bliver man lidt hed i Hovedet og ser Syner , en Udviklingstaage hvori Fugle forvandler sig . Duernes store Variationsevne er jo iøvrigt kendt . Tamduens mange Varieteter var et vigtigt Materiale i Darwins Haand til Bestemmelsen af Arternes Oprindelse . 172 TILBLIVELSEN Erindringer fra Østen og Amerika , mange forskellige Fugle jeg har set , suppleret med hvad man ellers ved , har for mit Vedkommende faaet Hønsefugle og Rovfugle til at gaa op i en muligvis utilladt Enhed . De har mange Træk tilfælles , Arter som kommer hinanden nær . Fra Kalkunen til visse Gribbearter der lever i Amerika , hvor Kalkunen ogsaa har hjemme , er Afstanden ikke saa stor , hvis man har set dem i Naturen . Selv fra Kalkunen til Kondoren gaar der en Bro , hvis man ser rigtig paa dem . „Sekretæren " , Slangefalken , har noget hønseagtigt ; mange af de mindst udprægede Rovfugle gør Indtryk af at være forvandlede Høns , oprindeligt frø - og ormeædende Fugle der er bleven Kødædere og Jægere . Fødens Beskaffenhed , forandret Diæt , i Forbindelse med nye Fangstmaader , skal nok præge en Fugl om , naar Omgivelser og lang Tid hjælper til . Af Hønsene har fuldt udviklede Unger og at Rovfuglene sørger for deres skulde altsaa skille dem ad , men det er jo netop kun Udviklingstrin , Stadier fra den ene Art til den anden ; det siger at Rovfuglene er de seneste , og at Hønsefuglene i hvert Fald ikke kan have udviklet sig af dem . De mindste Hønsefugle , som Vagtlen , fører Tanken i andre Retninger ; man ser for sig fælles Stamformer , alle Fugle koblet sammen i en fælles Oprindelse , som man ikke en Gang føler Trang til at faa den endelige Klarhed over , Naturen selv er alt andet end klar . Det er jo netop det der er det nye ved Udviklingen , det er det der er Opdagelsen , at Naturen sprænger Systematiken . Videnskaben arbejdede en Tid lang med species , men Arterne er ikke staaende ; i Grunden lader de sig kun bestemme flygtigt som den ene paa Vej til den anden , saa at sige kinematografisk . Det er species der er en Abstraktion : man taler om Ørnen — hvilken Ørn ? Fuglene har indtaget Luften og udviklet en Stil ; Kondoren der holder sig svævende en Mil oppe i Himlen , ovenover Toppen af Andesbjergene , i rolige Kredse , uden nogensinde at behøve at røre Vingerne , har drevet det til en Adel , den fuldkomne Beherskelse af FORVANDLEDE KRYBDYR 175 Luftens Regioner ; Maagen der følger et Skib i Nordhavet , Time efter Time , i en bidende Frostvind , glatblæst , strakt som en Ten i Luften , utrættelig roende og glidende , svøbt i Hvidt fra Næb til Halefjer , man kan ikke faa sine Øjne fra den , den er lutter Form , Form og Energi , et Mesterstykke , Naturen har udtømt sin Kunst i den . Store Fugle paa Vingerne , Storke , Traner , har en uforlignelig Majestæt , reduceret til et elendigt Fjerkræ , en sulten Fugl , naar man ser dem i Fangenskab , det er Flugten der er Fuglens Sjæl . Fra Ørnen laaner Kongemagten tidligt sit Symbol : Næb og Klør ! Ørneblikket , under et Bryn af Fjer , taler om at her har Form og Magt skabt sit eget Udtryk , som hos Løven , kongelig skuer Ørnen ned fra Toppen af sin Skæbne . Folketroens Engle og vingede Feer , Kunstens Genier , har laant Fuglenes Vinger , højere end til Fuglene kan selv fantasibaarne Luftvæsner ikke svinge sig ! Men Forlemmernes Omdannelse har Fuglene betalt dyrt , naar man ser hen til Pattedyrenes Karriere , de havde brudt en Bro bag sig da en Fætter til dem blandt de vingeløse Krybdyr arbejdede sig ind paa helt nye Baner , hvor Frigørelsen af Haanden skulde løfte i en helt anden Retning . Fuglene er og bliver Fjerkræ . Men som de nu en Gang følger os , langt ude til en Side og dog nær , saadan som de lægger Æg og funkler i deres Fjerpragt i alle Paradisfarver , er de en levende Erindring med paa Vejen om de overdaadige Grotider i Jordens Ungdom , da Dyrehammen svulmede af tusind Muligheder og brød ud i ødsle Former , ikke for at naa et Maal , men for at udtømme sig i Former . Med Aandsevnerne er det vel saa som saa . Men skal Alting nu have Visdom , fordi Mennesket er saa begavet ? Markedsgøglere og Pøbel , har de Aand , naar de er stillet overfor Dyr ? Deres egen lille lumpne Sjæl er det de vil se , naar de klæder Chimpansen paa og faar den uskyldige Abe anbragt ved et Bord med Bajere paa , eller stablet Trolden op paa en Cykle , eller lært den at ryge Tobak , saa kender man sig igen i Nedværdigelsen og betaler Entre for at se den . 174 TILBLIVELSEN De store „tæmmede " Rovdyr pisker man til at gruppere sig og sidde smukt paa Tønder og Pyramider i Cirkus , blændet af Projektøren og under sagte Vellyd af et Orkester , en Krænkelse af ædel Natur , som Smag betragtet under Lavkastemaalet , fra Følelsens Side modbydeligt . Hundene skal gaa paa Bagbenene , med Halen ud af Bukserne , og ligne Publikum — Publikum ligner dem ! Jack London stiftede i sine sidste Aar en Forening mod Fremførelsen af tæmmede Dyr for Offentligheden ; han var selv Hundehysteriker , men det var civiliseret gjort at foranledige Dyretæmmeren hængt . Fuglene skal snakke , Poppedreng faar Sukker , hvis den nemmer sin Ejerindes sjælfulde Dialekt ! Hvorvidt Dyrene har Sjæl drøftedes for nogle Aar siden af flere Videnskabsmænd og en Literaturhistoriker i Anledning af en Hest i Tyskland som kunde stave og regne — et Bedrageri , som det siden viste sig — hvilken Aandfuldhed , ved Sjæl kunde de Lærde kun forestille sig deres egen ! Bymennesket skubber sin Snakkesalighed over paa Dyret ogsaa , anden Form for at leve end ustandselig Mundgalop kender Tingesten jo ikke selv . Den ødeste Indbildningskraft maa til for at bedømme Væsener udelukkende efter hvordan de ytrer sig . At lade Dyrenes Væsen strømme ind i Sindet som det Dyrevæsen det er , simpel Sympati , til det er Kulturmennesket for kunstigt . Og dog er det let , i et Blik paa Dyrene , i Optagelsen af deres Form og Identitet , kan man underholde sig med dem , leve med dem . Taabelige er Fuglene , men de er Former Naturen har fyldt , beundringsværdigere jo renere de staar i deres eget Relief . Betragt de lige udrugede Kyllinger , for et Øjeblik siden laa de rullet sammen som en oval Bold indeni Skallen , nu render de tappert omkring paa smaa hærdede Ben , styrtet paa Hovedet ud i et Erhverv , ikke fem Minutter gamle ! Refleksmæssig , med en nyttig Trang , hakker de ned paa Jorden efter en grynagtig Ting , ser paa den med det ene Øje — mon Gryn ? Som trukken i en Snor piler de til — Firbenets FORVANDLEDE KRYBDYR 177 kendte Hurtigløb — naar Hønen skraber , Maven taler undervejs og siger Pip , det gælder Livet , og kommer man sidst faar man da heller ingen Ting . For Resten er Kyllingerne som bedøvede , en Livsfølelse vi maaske kan forestille os naar vi har faaet et Slag i Hovedet , omtaagede af Næringssorger til enhver Tid , med et opspilet Udtryk af Taabelighed , runde Øjne , de er i Verden for Føden , kender ikke Tidsfordriv , det er den stride Hverdag for dem lige fra Ægget til de med plukket Hals og lange skællede Reptilskanker , afklædt til Øglen , havner i Viktualievinduerne ! Mellem de idiotiske Remser der fortælles for Børn er der en virkelig genial , den om Kyllingen , Kylle - Rylle , der fik en Nød i Hovedet ude i Skoven og skyndte sig hjem til sin Moder i den hellige Kyllingeforskrækkelse og erklærede : Skoven vil falde ! Hvorfor Kylle - Rylle dog troede det ? Jo , for det fille , det falle i min Hovedskalle ! Saa rendte de allesammen ! Den ægte , galopperende Fjerkræidioti er her truffen . Se en Gang paa Strudsen i Zoologisk Have — det lille flade Øglehoved i Forhold til et Par Hesteben , de totalt vidløse Øjne med Børster omkring , Ruder ind til den absolute Intethed — at indføle sig med den vilde kræve en eller anden grov bestialsk Akt ! Strudsens Forstand er bleven et Ordsprog , et Maal for negativ Intellekt , Historien om at den tror sig skjult naar den har stukket Hovedet i Busken : saa lille et Hoved skjult , og saa meget udenfor ! Altædende er Strudsen til den Grad at man faar en Mistanke om at den end ikke kender sin Mad ; naar alt gaar ned skal der ogsaa træffe at være et eller andet nærende imellem , saadan gaar det til at den lever ; Strudsen er en af de tidligste , mest primitive Fugleformer , Øgleudspringet nær , den har sat Flyveevnen til igen og er bleven en Løber ; til en lavtstaaende Type har den lagt et rudimentært Minus . Alligevel , æventyrligere Væsen kan man ikke lade sine Øjne hvile paa , det er Naturens vildeste Formpragt lige i Synet . Bygningen af Strudsens Fod alene har en Plastik af enestaaende Finhed . 176 TILBLIVELSEN Men for Mennesker der lever i Filmens Tidsalder er Strudsen naturligvis ikke noget , før man faar den dresseret , det vil sige klædt paa , med Mamelukker og en Parasol under Vingen ! Fjer har den i Forvejen , en Hattebutik over hele Kroppen , føj hertil Danserindelader , at gynge sit Korpus hen over en Scene og at blotte blegrøde Laar — og Alle vil kende og elske Strudsen , Filmsdivaen op ad Dage ! Eksempler paa høj Udformning og Tillempning til en Plads i Naturen , Aandsevner nok til at hævde den , men ikke noget at give hen af , har man i Fuglene . Og dog , de synger . De højest udviklede af Fuglene , i Størrelse de mindste , har i Erstatning for andre Veje Naturen lukkede for dem faaet Sangens Gave . Naar Lærken fylder sig med Luft og stiger kvidrende mod Solen og Skyerne siger en tør Betragtning at det er for at fængsle Magen ; men det er mere , Lærken henrykker sig i Følelsen af hvad den kan , den svinger sig ind i det Morgengry hvor Livet for den og alle Skabninger begyndte . Den er en Fange i sin Skæbne som Fugl , men Flugten og det fyldte Bryst er bleven en lykkelig Verden , hvordan det saa gik andre . Hvad Lærken ikke har naaet , i Sammenligning med det umaadelige Menneske , at lægge Støvler og Stenbro mellem sig og Jorden m . m . det fuldbringer den syngende , idet den bliver borte i Himlen og Solskinnet . Saa der er maaske alligevel noget om at Fjerkræ og Himmeriges Rige hører sammen ! Har Sjælen lukket sig hos Hønen , det altid i Jorden skrabende Kræ , den værkeligt kaglende , naar den skal lægge Æg og har ondt bagi , Hønen som ikke en Gang hæver sig til Flugt mere , et Stykke afsluttet Natur , som hos Fiskene , hvor Appetit og Form har forenet sig om det hurtigst mulige Fremstød gennem Vandet efter Føden , Flab med Finner — saa hæver Lærken sig syngende over sin Begrænsning , lægger Krybet under sig , som den stammer fra , og blander sin Legemsvarme , det lille hede Hjerte , med Straalevarmen fra Solen . Lærken er bleven en Kunstner , som Solsorten , som Nattergalen . 178 TILBLIVELSEN Det er Lærkens Salighed , og der gives ingen anden , det gælder alle Dyr , Mennesket indbefattet , Skabningen kan ikke triumfere over „Støvet " paa anden Maade end denne , at gaa op i Universet just paa den Plads hvor man er bleven sat af Naturen . Til sit Rum formaar Mennesket at lægge , ved at ihukomme sin Oprindelse . I Udvidelsen af Sindet , Henrykkelsen og Forklarelsen finder der en Blomstring Sted , et indre Udbrud af alle Tider og Trin . Lidenskaben , det elementære Vredesanfald , Hidsigheden er , som før berørt , en Elevator der styrter sit Offer ned i en Skakt gennem alle Kulturens Etager , Sjælens Udviklingstrin og Stadier , lige ned i Kælderen , Underverdenen : gennem Raseri til Barbaren , Vildskab til den Vilde , Fæiskhed til de Umælende , Gru , Sindsformørkelse til de laveste Urvæsner — og op igen , naar Hemningen har sejret , med arbejdende Bryst og alle Aarer bankende , Udvidelsen efter den forfærdelige indre Konvulsion , op i Dagen og Klarheden til det civiliserede Menneskes Niveau igen , hvor man tørrer Sveden af Panden efter Farten , svimmel og taknemlig , hvis man har styret sig og undgaaet at gøre Skade undervejs . Elementær Lystfølelse derimod , den stærke frie Glæde der hænger sammen med Følelsen af Vækst , Harmoni med Omgivelserne og sig selv , Følelsen af at man lykkes , ikke Selvopholdelsesdrift , for her er noget man netop er i Færd med at hæve sig over , ikke Glubskhed , ikke Forfængelighed , men Skønhed i Sjælen , det er Udviklingstrinet som er kommen i sin egen Ligevægt . Alle Skabninger tror jeg er lige , naar de giver sig hen , hver paa sin Plads , til denne indre Balance i deres Væsen . Selve den simple Fornemmelse af Liv er nok saa temmelig ens , hvad enten man staar højt paa Udviklingsstigen eller ej , hos alle Skabninger , for saa vidt som Vævet er ens , for det er jo dog paa en Rapport fra Vævet Bevidstheden beror . Omfanget derimod er forskelligt . FORVANDLEDE KRYBDYR 179 Man kan se paa Dyrene at de har det som os andre i Kroppen , deres Fornemmelse af at være kan ikke arte sig meget anderledes . Dyrene klør sig ; naar det klør kradser vi os ogsaa , kan det fornemmes uens ? Dyrene gaber , spærrer Kæberne op og gyser , ryster paa Hovedet bagefter , en Skala i Sjælen man kender . Hesten gaber og gør Kæften skæv , ryster sig i Selen , jovist , og i det samme gaber man selv , for Gaben smitter , saa identisk er den tilgrundeliggende nervøse Reaktion — hvor fjern er man egentlig Hesten i det Øjeblik ? Man ser da ogsaa broderligt til hinanden , naar man har gabet — naa ja , skal vi saa igen ? Selv Fuglene gaber , en typisk Gaben , skønt de kun har et Næb at gabe med . Det kommer naturligvis over dem ganske som hos os , Utidighed , en vis Ebbe i Funktionerne som gør at man gaber , med Kril i Kæbeledet og et Stød af Tungsind , øde Øjne og Lyst til at nedlægge Livet . Men saa har man imidlertid forfrisket sig , ladet sig , og kan igen — med mindre en ny Gaben siger at nu maa man sove . Søvnen — den kommer da ens over Skabningen ! Naar Kyllingen finder sig et solet Sted og staar og blunder , og blinker døende , og dypper i Søvnen , og falder om naar den er helt henne , og vaagner og rejser sig og staar og blunder og rokker igen , hvor kender man det : en Nød man er i , som der ikke er anden Hjælp for end at sove , Sødmen ved at udslukkes der løber gennem alle Aarer — ja videre er Mennesket da ikke kommen , hvad Søvnen angaar , end det lille hjerneløse Kræ der staar og dypper i Solskinnet og lader den ene Bølge af Søvn skylle hen over sig efter den anden . I andre Henseender er Tilknytningen til Livet forbleven identisk op igennem Dyreriget , alle Trin : Forplantningens Fysiologi . Elementær Elskov , den dertil knyttede Nervereaktion , er uden Tvivl kvalitativt den samme hele Vejen op gennem alle Udviklingsstadier , den selvsamme indre Solild , nedlagt i et Nervecentrum , i Urcellen , hvad enten det er Fluen eller Mennesket der parrer sig , en vital Kontakt , hvis indre Volumen eller Farve næppe kan være væsensforskellig . De fleste Dyr skaber sig jo ogsaa udadtil nogenlunde ens hvad angaar FORVANDLEDE KRYBDYR 181 Forplantningen , ustyrlig Ophidselse og et Moment af Fornedrelse , elementær Hede , Blottelse , Selviskhed hinsides ethvert Hensyn , hen over Konkurrentens Lig , kort sagt Liv og Død i Luften ! Fuglene har paa dette Punkt ikke mere Værdighed end andre Skabninger . Som forvandlede Krybdyr satte de Haanden til . I Udviklingens Stafetløb toges Staven fra dem og blev ført videre af et andet hurtig løbende Firben , paa Vej til Pattedyret . 180 TILBLIVELSEN HERLUF WINGE MAN kan ikke studere Pattedyrene uden at mindes en Mand der kendte dem og har udredet deres Afstamningshistorie frem for Nogen her i Landet , ja i hele Verden , et Navn af international Rang , indenfor Zoologer , ellers næsten ukendt . Herluf Winge var i fyrretyve Aar ansat ved Zoologisk Museum i København , den dystre røde Bygning bag Universitetet der ligner et Tinghus og indeni minder snart om en Buntmagerbutik , snart en Kirkegaard eller en Række Katakomber under Jorden , med udstoppede Dyr , Kranier og afpillede Benrade op gennem alle skumle Etager , for Flertallet vel en Naturaliesamling med kuriøse Ting , Kæmpesommerfugle og Konkylier , i Kælderen Hvaler og et Hav af Stank , men for Naturhistorikeren et Arkiv , hvor han godt kan faa et Liv til at gaa , og endda synes det er for kort . I mere end en Menneskealder var Herluf Winge at finde her , som Stedets Aand , en lille hvid Mand i en Kittel , smal som et Barn , altid flyttende omkring med Skuffer og Kasser fulde af Ben . Og endnu er han ligesom i Luften oppe paa Museet , man venter at møde ham i de lange tusmørke Korridorer , hvor der lugter saa fysisk , af Dyr i Spiritus , Naftalin og Garvesyre , en tungsindig sødlig Lugt der minder om Troperne , Mangroven , Livets Barselstue , og om Komposten , hvor Affaldet gærer . Men han kommer ikke mere ud af en Dør med Knogler og Kasser i Favnen og et lille Blink i Brillerne , et venligt Søgelys vendt imod Personer paa Gangen , Herluf Winge døde i 1923 . Den lille Nisse paa Zoologisk Museum er HERLUF WINGE 183 selv gaaet til sine Knogler , opløst i den Natur han kendte og elskede som ingen anden . Han gik ud som et Lys i en Trækvind ; det havde jo aldrig været nogen Fakkel der sprudede og synede i Tivoli , en lille Flamme , men følsom , som det tyste Stjernelys i Æteren . Faa vidste overhovedet hvem han var , da hans Død stod i Aviserne , et ukendt Verdensnavn er jo lige saa meget som ingen Navn , hans Betydning og Ry laa indenfor en Kreds af Navne Verden over , Osteologer , Palæontologer , som heller Ingen kender . Han var ikke Professor , behøvede ikke at være Lærer , han var fra første Færd økonomisk uafhængig , kunde ofre sin Tid paa sin Videnskab alene , Doktorgraden tog han ikke en Gang ; han var og blev tørt Magister i Zoologi . Den beskedne Stilling ved Museet beholdt han sagtens for at være Samlingerne nær . Videnskabeligt knytter Winges Navn sig til Bearbejdelsen af de P . V . Lund ' s ke Samlinger paa Zoologisk Museum , hjemsendt fra Knoglehulerne i Lagoa Santa i Brasilien , et zoologisk Æventyr for sig , og et Omraade hvor dansk Naturforskning rører det store Grundplan hvorpaa international Videnskab er opført ; Darwins og P . V . Lunds Veje ligger paa et Punkt nær ved hinanden . Til Bestemmelse , Paavisning af Udviklingen har man i Lunds Samlinger et tilstrækkeligt Apparat ; Winge førte dette Arbejde ud i sin Konsekvens . Under Glas for sig i Museets Hal staar Skeletterne af de mærkværdige uddøde Kæmpedovendyr fra Brasilien P . V . Lund drog frem , zoologisk en Skat faa Lande har Magen til , mere fantastiske end Folkeæventyret , for et trænet Øje Udviklingen selv , Nøglen til dens Lovmæssighed trods alle Fabler og Luner . Det er dog kun den store Parade , Museets fyrstelige og umistelige Samling af uddøde Gumlere ; P . V . Lund sendte Knogler hjem af alle andre uddøde Pattedyrformer ; Winge bearbejdede Materialet i sit store Værk paa Latin : E Museo Lundii . Resultatet deraf og af andre Afhandlinger sammenfattede han i et tre Binds Værk paa Dansk , Pattedyr - Slægter , hvoraf første Bind udkom før , de to sidste efter hans Død . Lunds Arbejde falder fra Tyve — Trediverne i forrige Aarhundrede ; et lille 184 TILBLIVELSEN Hundrede Aar har det altsaa taget at blive færdig med disse Benrester gravet op i afsides Kalkstenshuler i det fjerne Sydamerika , to Generationer om det . Til Bestemmelsen af Knogler medbragte Herluf Winge særlige Forudsætninger og Anlæg ; og her er da for Resten en Side af hans Virksomhed der vendte imod en anden Kreds af Kyndige , Arkæologer og deres Videnskab , og gjorde ham kendt for en lidt større Almenhed , Winge var Knogle - Ekspert ved Udgravninger og som saadan berømt , for Finesse og Usvigelighed , som en anden Sherlock Holmes . Man gav ham et Ben , en Stump af et Ben , eller ukendeliggjort ved at Stenalderfiskeren havde gjort en Pren deraf , og efter at Winge havde ladet sine Øjne hvile paa det faldt Dommen : Odder , Raadyr eller Vildsvin , Dyret ungt eller gammelt ! Men han vidste jo meget mere ; en Knogle eller en Tand af et uddødt Dyr , aldrig set af noget Menneske , bestemte han og gav Dyret en Plads i Systemet , Udviklingstrinet , Mellemformen , Overgangen fra den ene Art til den anden ; Omfanget af hans Evne her , Opøvelse og Hukommelse , er det jo umuligt for almindelige Mennesker at sætte sig ind i . Han begyndte tidligt , Anlæget gjorde sig gældende allerede i Barndommen , under Omstændigheder der lyder som en Forudbestemmelse , en lille zoologisk og arkæologisk Myte . I Faderens Hjem , et Landsted den Gang udenfor København , hvor nu Østerbro ligger , Frölich omtaler Wingerne i sine Erindringer , gravede Drengen tilligemed en lidt ældre Broder , den tidligt afdøde Oluf Winge , ogsaa Zoolog , i Haven , paa Drengevis , og fik gamle Ben op , som de øvede sig i at bestemme . Stedet var en Boplads ; hvor Haven laa var i sin Tid en Vig gaaet ind fra Øresund , og her havde Stenalderfolket haft en Station . Af den Slags er der afdækket flere i Københavns nære Omegn ; i Charlottenlund Skov , lige bag „Over Stalden " har der ligget en Landsby i Oldtiden , smaa Kæmpehøje ses mellem Træerne paa begge Sider af en Slugt , her har været et Aaløb , et tjenligt Sted for Jægere og Fiskere at bo . Men Bopladsen der laa i Winges Barndoms - HERLUF WINGE 185 Herluf Winge (1857—1923). have , den er Byen gaaet hen over , med sine Gader og Kaserner . Til Gengæld gjorde Byens Udvidelse den stille Lærde til en formuende Mand , idet Grundene steg , Ingenting uden at der er Mening deri . Som Darwin havde Herluf Winge ikke nødig at tænke paa Udkommet , han blev saa at sige foræret til Videnskaben . Vil det ske mere ? Vil man unde en Mand et sligt Ly mere ? Nu er det ikke givet at enhver Dreng bliver Zoolog fordi han graver Ben op i en gammel Køkkenmødding ; Winge blev det , en særlig Tilskyndelse , Sans for Orden , Formfornemmelse , maa have ligget ham i Blodet . Der maa have været en vis Ælde i ham , som gjorde at han genkendte gamle Ting , Ungdom kan man lige saa godt kalde det , Placering i Tiden , Overblik givet som paa Forhaand , Samlertrang og systematisk Evne , Vedholdenhed , Utilbøjelighed for Spektakel ; i hvert Fald han var født Videnskabsmand . Allerede i 1882 offentliggjorde Winge en Afhandling om Pattedyrenes Tænder , som blev banebrydende , et System hvorefter ethvert forhistorisk eller endnu levende Pattedyrs Plads i Udviklingsrækken kan bestemmes efter Tænderne alene , saa meget vigtigere som det ofte kun er Tænderne , eller en enkelt Tand , der er bevaret af uddøde Dyr . Amerikanske Forskere har senere udvidet Systemet efter samme Princip og har haft Fordelen af et Verdenssprog , tilgængeligt for Alle , men der er Enighed om at Winge var den første der gjorde Opdagelsen med sin lille danske Afhandling . „Af Tanden Dyret " blev det faste Udgangspunkt for en Metode som ikke senere er bleven forladt . Den hang sammen med hele Winges Betragtning , er som System , og i de Resultater den bringer til , Udviklingen selv . Herluf Winge var Evolutionist , stærkt til den Side man afleder fra Lamarck , han betoner det selv , Tilpasningen , Formforandringen , som Dyrenes Overgang fra den ene Art til den anden fører med sig , var den Udviklingsfaktor der havde hele hans Opmærksomhed . Med et Udtryk betegnende for ham taler han om Dyrenes Arbejde , uden at han dog paaviseligt noget Sted forudsætter et Maal af primært sjæleligt Initiativ , som Lamarckister af nyere Skole gør sig til Talsmænd for ; Ordet Arbejde og Brugen af det var i Winges knappe Udtryksform tilstrækkeligt . Over Udviklingen selv filosoferede han ikke , den var ham en Kendsgerning . Ved Dyrenes Arbejde mente Winge vel noget lignende som nyere engelske Forskere der taler om Dyrenes activity , kun tænkte han ganske uabstrakt . En Sætning af Pattedyr - Slægter , Indledningskapitlet om Pattedyrenes Afstamning fra Krybdyrene , giver med hans egne Ord hans Opfattelse : „Hvad der er sket paa Vejen fra Krybdyr til ægte Pattedyr , er , at der er fremkommet en Række Ændringer som Følge af virksommere Liv . Ædelyst har sat Udviklingen i Gang ; egen Graadighed og Frygt for andres have bragt øgleformede Krybdyr til at bruge deres Evner med særlig Flid , og de have arbejdet sig frem til at blive Pattedyr . " Simpelt og eksakt ; Udtrykket virksommere Liv rammer i Pletten . 186 TILBLIVELSEN Stykket giver ogsaa Winges Stil , lidt gammeldags , uden Omsvøb , ubearbejdet . Skribent var Herluf Winge ikke , skønt tilstrækkelig klar skriver han kun for Meddelelsens Skyld , uden Form eller Tone i Sproget , løjerlig barnet , yderst kortfattet , næsten som om det er en privat mundtlig Ekstrakt af hans Tanker han har nedskrevet . Hans Bøger er for Størstedelen kun ensformige Nedremsninger og Lister over anatomiske Iagttagelser og Sammenstillinger , det kunde ikke være anderledes efter Arten og Omfanget af det han arbejdede med . Men i de korte indledende Oversigter over Slægterne falder der mange ukunstlede Bemærkninger af afgørende Vigtighed ; hvad der kommer fra hans Værksted , fra en Mand med hans Indsigt og Myndighed , lægger man Mærke til , selv om det henstaar umonumentalt , uden Vægt lagt paa Sproget . I de følgende rent maleriske , men ikke uvidenskabelige Forsøg paa at trænge ind i Pattedyrenes Udviklingshistorie følger jeg Winge ; der kan mere end en Gang endnu blive Lejlighed til at anføre et Ord af ham . Herluf Winge havde den Venlighed at gennemse nærværende Forsøg for mig i en første Form ; hans Rettelser og Vink skylder jeg at jeg greb Opgaven an grundigere og efter fornyet Gennemgang af Materialet . Udtrykket maatte skærpes , i evolutionære Spørgsmaal har Affattelsen en afgørende Betydning . Zoologisk Museum var mig ikke fremmed , jeg tog Eksamen i Zoologi , den der hørte til lægevidenskabelig Forberedelseseksamen , Kantussen , i sin Tid der ; Lutken var Professor den Gang ; det varede nogle Aar inden jeg vendte tilbage til Zoologien . Forstaar sig , jeg har aldrig været Zoolog andet end af Smag , har aldrig forfulgt et Samlerarbejde eller foretaget nogen original Specialundersøgelse der kunde berettige mig til at kalde mig Zoolog . Siden Specialiteterne skal holdes klare , lad mig da nærmere bestemme min Holdning til Zoologien som den Skribenten ellers i Almindelighed indtager til sit Stof : at faa noget læseværdigt ud deraf . I en literær udvandet Tid 188 TILBLIVELSEN prøvede jeg at anvende Zoologien paa Skønliteraturen , som jeg har anvendt Antropologien paa Kunsthistorien . Allehaande Specialiteter , strengeligt sondrede , og som ellers aldrig ser hinanden , kan bringes til at mødes i Kunsten . Naturen er ikke Specialist . Af Zoologen skal man ikke forlange digterisk Form , tværtimod han arbejder med Stoffet selv under Hænderne , det er min Bestilling at forvandle et ellers utilgængeligt Stof til Billeder , føre det ud i Natur og Tid igen , gøre det mytisk . Hermed turde Arbejdsdelingen være sket Fyldest . Da jeg dukkede op i Zoologisk Museum igen var det Winge jeg kom i Berøring med . Jeg kendte ham fra før , det var Arkæologien der førte os sammen , rent tilfældigt , men det efterlod et Spor for mit Vedkommende ; Winge var med til Udgravningerne af Ertebølle - Bopladsen i Himmerland ikke langt fra mit Fødested , først i Halvfemserne , og var ogsaa ofte i Farsø , hvor den Gang Madam Hansens residerede paa Kroen , berømt for sin Mad , en fortryllende , tohundredpundig Kone . En dejlig Sommer maa det udgravende Selskab have haft der ved Limfjordsbredden , lige overfor Livø , med Molerskrænten lige ved og ældgamle Strandgaarde , endnu med en Oldkultur , op langs den afsidesliggende Kyst . Winge saa man som en lille venlig , tilbageholdende Mand , med et tyndt Fuldskæg , allerede gammelagtig og som om han altid havde været gammel ; hans blaa lyse Øjne passede mærkelig godt til de vide Udsigter og fjerne store Himle i Jylland . Han var den Gang i sit Livs Sommer . Herluf Winge døde ugift . Hans hele Liv hengik ikke i Zoologisk Museums Kældre , som en Klosternatur maa man ikke tænke sig ham . Et andet Billede jeg erindrer af ham var fra Rudersdal Skov , som jeg traf at komme igennem et Foraar , vistnok paa Cykle , farende , af Herluf Winge saa jeg kun et Glimt , men det er bleven i min Erindring til denne Dag . Han sad paa en Bænk i Udkanten af en Beplantning , med nogle høje lyse Bøgetræer i Nærheden , nysudsprungne , de unge Kroner i et Væld af Lys , han sad umageligt op og ned med en Noterebog i Haanden , men med hævet Hoved og HERLUF WINGE 189 et ensomt , henført Smil , lykkelige Øjne , den gamle Mand lyttede til Fugletoner , var i Fugleselskab , Foraaret udøste sin Pragt over hans Hoved ; saadan vil jeg altid se ham for mig . Naturhistorien var jo ikke for ham et tørt Pusleri , den kom fra hans Hjerte . Skønt Pattedyrene var hans Særfag var han lige saa meget Ornitholog , ogsaa af Gavn , han efterlod et stort bearbejdet Stof her . Men alle Skabninger havde hans Kærlighed , selv Rovfuglene , han vilde ikke have dem udryddet og lagde et godt Ord ind for dem . For alle Dyr var han en Advokat , tog dem i Forsvar med en næsten moderlig Følelse ; han kunde blive højrøstet , saa vidt hans skrøbelige , uendelig varsomme Stemme tillod det , ja ganske bitter , hvis man efter hans Mening lagde for stærk Vægt paa f . Eks . Pindsvinets Morderiskhed , Pindsvinet spiste skam hovedsageligt Snegle ! Sin Have i Hellerup havde Winge som bekendt ladet henligge som Vildnis , et Fristed for Fugle og alt andet Kravl der vilde tage Ophold der , Pindsvinet iberegnet , han elskede Pindsvinet , strakte uvilkaarligt Armene frem , som Hønen de beskyttende Vinger , naar man udtalte sig blottende om Insektæderens Karakter . En Del af sin Formue testamenterede han til Oprettelsen af en Vildt - Reserve , et Sted der for altid skal være fredet for Fugle og Kræ , en Fremtid kan faa det at se som en Natur - Ø midt i en stenet By , naar København en Gang er skredet hen over hele Landet . I denne Ømhed og Beskyttelsestrang , der strakte sig lige til Mariehønen , kunde man søge en af Grundene til at Herluf Winge sluttede sig saa erklæret til Lamarck ; Darwins Selektionslære med dens stærke Understregen af Tilværelseskampen vilde ligesom ikke blande sig med hans følsomme Natur . Ikke at man kan være blind for Naturens Ubehag , men man kan have sin Opmærksomhedssfære andetsteds . Arten af Herluf Winges Arbejde , den rent anatomiske Bestemmelse , maatte jo drage Tilpasningen i Forgrunden , dominere Summen af hans Indtryk , hvorimod Studiet af Dyrene i vild Mark aabner Øjnene mere for Tilværelseskampen og Udvælgelsen . At erklære sig enten for Lamarckist eller for Darwinist beror paa 190 TILBLIVELSEN noget i Smagen . For en evolutionær Betragtning kan de to Retninger i Virkeligheden ikke skilles fra hinanden . At den ene Udviklingsfaktor skulde udelukke den anden er en almindelig Vildfarelse , gængs selv hos Oplyste , som med en fjendtlig Tendens gerne ser Udviklingens Bekendere splittet . Selektion og Tilpasning udelukker ikke hinanden , tværtimod , som den svenske Forsker Wilhelm Leche har udtalt , er det netop Antagelsen af at begge Faktorer har været virksomme der løser Kardinalspørgsmaalet ; og han føjer til at Darwin selv anerkendte begge Principer . Hos Winge var Følsomheden et Ekstrem , uden dog at have noget sygeligt , som det Svagsind man kender fra kvindelige Hundetilbedere , Ynkelighed laa ham fjern ; i Følsomheden bundede hans Initiativ og Finheden af hans Metode . Tilsyneladende eksisterede der en Modsætning mellem den lille Mands Spædhed og hans aandelige Kapacitet , ligesom mellem hans Stil og hans Stof ; naar man havde brudt den Tanke ned i sig at ethvert betydeligt Menneske nødvendigvis maa være Atlet opløste Modsætningen sig til en Kausalitet . Netop fordi han var følsom , som en Lysflamme for en Luftning , optog han Indtryk Andre vadede hen over , han var et forfinet Instrument . I den uanselige , værgeløse lille Lærde skjulte sig en stærk viril Tankevirksomhed , de Indtryk han fik og som beroede paa haarfin Sansning bearbejdede han haardnakket og længe i en bestemt Retning . Han var den hensynsfuldeste , blideste Karakter , men man havde ikke kendt ham længe før man i hans sarte , elskelige Væsen stødte paa noget som under Omstændigheder gjorde Modstand , noget fast og adamantint i Grunden , Energi og megen Bestemthed , det var bedrock ; paa den hvilede hans Arbejde . For Dyrene , for alt hvad der har Liv og for Livets Former var han det fineste Mikrometer . Slige alkærlige Karakterer er ikke udrustet for Tilværelseskampen i en raa Form og gør sig ikke bemærket paa Torvet , men deres Livsgerning rejser i al Stilhed en Skranke , farlig for Uvidenhedens hadefulde og larmende Bande . HERLUF WINGE 187 Det er gjort , Ingen har værdiget det Opmærksomhed , hvad Puslingen sad og havde for med gamle Knogler , han har stille føjet Naturens Led sammen ; Klarhed , Sandhed kan aldrig udryddes naar den en Gang er bragt ind i Verden . Pattedyr - Slægter er saadan en Højborg , Dyrenes Genealogi , en umaadelig Familje , uddød og levende , udredet fra Roden og ud i de yderste Forgreninger , hvordan det ene Led kom af det andet : Udviklingen , saadan som den har fundet Sted , dokumenteret simpelthen med Rester af Dyrene selv . Ingen der vil danne sig en Mening om Menneskets Stilling i Naturen vil nogensinde komme uden om den . HERLUF WINGE 191 INSEKTÆDERENS AFKOM NEDENFOR Grusgraven , paa Landevejen mellem Bakkerne og Mosen , ligger en Morgen en død Spidsmus . De fleste vil tage det lille , kun et Par Tommer lange Dyr for en almindelig Mus ; og Forvekslingen er maaske netop Grunden til at man finder den , der er andre der har taget fejl , Rovfuglene der er slaaet ned paa den , eller Katten der har taget den , i den Tro at det var en Mus , men har ladet den falde igen , efter at have kendt dens Duft , det er ikke nogen kornernæret og sød Markmus de har faaet fat i , men en stramtlugtende lille Rovæder med Skarnbassens og andre vitriolvædskende Insekters Parfume osende ud gennem Skindet . Undersøger man Dyret nærmere vil man da ogsaa se at Munden og Tænderne er anderledes end hos Gnaverne , Spidsmusen har en griseagtig Tryne og hele Munden fuld af spidstakkede Tænder som en Alpekæde i mindste Format , ikke Musens fire smaa Mejseltænder foran og flade Kværne til Kindtænder efter et Mellemrum i Kæben , det er tydeligt at man her staar overfor et meget oprindeligere Dyr . Behaaringen hos Spidsmusen er ogsaa af en anden Karakter end hos Musene , mørkere og mere fløjls - eller dunagtig , som en Luv , den samme Pels man kender fra Muldvarpen , aabenbart en ældre , mere primitiv Beklædning end hos andre Pattedyr ; Kænguruen , der er et Pungdyr , Næbdyret , der er et Kloakdyr , og som begge staar Krybdyret nærmere , har en lignende luvagtig Haarklædning . Man maa tænke paa Fugleungers Dun og paa den Haarklædning , Lanugo , Fostre har paa et Udviklingstrin . Paa Oversiden af Poterne og paa INSEKTÆDERENS AFKOM 193 Halen er Spidsmusen skællet paa en bestemt Maade der kendes igen fra Firbenene . Fra smaa Krybdyr nedstammer Insektæderne ; og gaar man med Spidsmusen i Haanden op i Lyngen til Firbenet , hvor Lærken staar syngende oven over , har man paa et Sted forsamlet tre Typer som er nøje i Slægt med hverandre , men hver for sig næsten til Ukendelighed mærket af Naturens Skilleveje . Bærer Insektæderne endnu Stigmata , som er nedarvet fra Krybdyret , saa kan alle Pattedyrenes vidt forgrenede og vidt forskellige Slægter igen afledes af Insektæderne , naar Bro bygges over de jordfundne Mellemformer . Udviklingen kan eftervises saa at sige grafisk , gennem Tandsættet , Winges Bedrift ; hans første zoologiske Arbejde som tyveaarig Student var en nøjagtig gennemført Sammenligning af Spidsmusens og Muldvarpens Kranier , et ganske lille Stykke af den Udviklingsvej der gaar fra de laveste til de højest udformede Pattedyr , men Metoden sikker , for hvad der er sket i det lange Løb maa nødvendigvis kunne eftervises paa den minimale Afstand mellem to Stationer . En anatomisk Forskel svarer nøje til Forskellen i Habitus og Levevis . For straks at give et levende Indtryk af den forbavsende Formforandring Pattedyrslægterne er undergaaet , Insektæderafkommets Plastik , skal her voves en Anskuelsesmyte , kort , for ikke at gaa i Sykke udenfor Videnskabens faste Grund . Der var en Gang en Insektæder , at se til som en Spidsmus , men som Spidsmus ung , nede ad Juratiden til , den fik et Kuld Unger , som allesammen begav sig ud i den vide Verden . Spidsmusen traf at blive 194 TILBLIVELSEN Flyvende Hund (Pteropus) (efter Rom). fossil , Uforgængeligheden , og blev saaledes samtidig med sine Efterkommere , let fortalt , en Æon efter . Hvad var der bleven af Kuldet ? Det var gaaet dem allesammen godt , de havde forladt den fædrene Grøft med Appetit og havde arbejdet sig frem til gode Stillinger , om end i meget forskellige Brancher . En Skælbider syntes de fyldte godt i Munden , da de drog hjem - INSEKTÆDERENS AFKOM 195 mefra , men det kan nok være Gabet tog til , Verden viste sig at være et Madsted , til sidst kunde man køre med Hest og Vogn lige ind i Flaben paa en af Efterkommerne ; men det er at foregribe Begivenhedernes Gang . Den første af Ungerne søgte Insekterne i Luften , den gik Flyve - Stor Myresluger (efter Martin). vejen og blev Flagermus , en Karriere der ikke førte saa vidt fra Ophavet som man skulde tro , i Størrelse blev man ved det beskedne Musemaal ; en af Familjen naaede dog at blive sammenlignet med en Hund i Størrelse , skønt det er en lille Hund , den var bleven Frugtæder og havde taget Ophold i Troperne . Det blev da den der repræsenterede ved den store Pattedyrrevu , hvor den gamle Spidsmus skulde konfronteres med sit Afkom ; den indfandt sig flyvende , med en Mango i Munden , og noterede sig som Pteropus , til Tjeneste . Et Par Stykker fulgtes ad og gik Myreædervejen , blev ved Jorden og Termitboet , den gode gamle Insektsmag , rigeligt med Myresyre og Skedevand i Munden , de fik Ormetunge og en Rørmund uden Tænder , eller beholdt et Par Stumper , hvorved de paadrog sig Navn af Gumlere . Den enes Familje blev Myrediæten tro , den anden gik 196 TILBLIVELSEN hen og blev Bladæder , maa man tro fordi den uskyldigt aad Myrer i Træerne og aad Løvet med ! Uskyld og en høj Grad af Efterladenhed præger denne Familje , der med skellig Grund bærer Navn af Dovendyrene . Det største af dem . Kæmpedovendyret , naaede op imod Elefantstørrelse , men havde det Uheld at uddø . Det kunde derfor ikke komme til Stede ved Insektæderstævnet uden som Skelet , med Inskription : Megatherium . Levende derimod , med Bjørnekraller og Buskhale og et Hoved som en Ibis , indfandt sig Myreslugeren , i Fare for at blive sendt hjem igen , Ingen troede en saadan Skabning mulig , og den lever saa langt borte at det turde være Løgn , i et usandsynligt Sydamerika , men den kom , Myrmecophaga tridactyla , hvadbehager ? Lige ud ad Appetitens Landevej gik en anden af Kuldet , voksede og kunde ikke i Længden blive ved Biller , selv mange af dem , Græshoppeaar ; Kvaliteten har ogsaa noget at sige : Køddyr , med Blod i , det er dog det der nærer ! Fugleunger , Mus , smaa Pattedyr af egen Størrelse , selv om man er lidt i Familje — det er Mord , men man bliver stærk af det , og Skumleren som har ondt af det bider man ihjel , han har Ret , den Retfærdige , men naar man har ham i Maven har man vel Retfærdigheden med ? Rask tiltager Kødæderen og bliver jo større , jo kraftigere Dyr den kan overvælde , størst Løven som er i Stand til at fælde en Okse . Majestætisk og med rolige Knurhaar , let viksede med Hjorteblod , indfinder sig Løven , Felis leo , og lægger sig , ennuieret gabende : Familjesammenkomster , Uf , ikke noget for Tanden ! En Fætter af Løven , eller Ottendedelsfætter , meget langt ude , en Gang af Rovdyroprindelse , men nu omtrent udslettet af Stamtræet , Hvalen , Hvalen kunde ikke komme , for Stævnet fandt Sted paa Landjorden , men den sendte Odderen op ad en Bæk og lod opgive sine Maal , efter dem blev Havuhyrets Omrids tegnet paa Jorden , det var naturligvis den største af alle Hvaler , Balaena mysticetus , 30 Alen lang , 300 , 000 Pund tung ; indenfor Omridset kunde hele Insektæderfamiljen faa Plads , rigeligt . Ja regner man ti Spidsmus INSEKTÆDERENS AFKOM 197 Bæver (efter Martin). paa et Pund , vist for lavt regnet , kunde Grønlandshvalen rumme 3 Millioner Stykker af sin Stamfader , vel nok et Tal ! En af Insektæderkuldet gik Gnavervejen , fredsommelig Syssel , det førte ikke til nogen stor Omklædning saadan i det ydre , Museskikkelsen bevaret , skønt meget varieret , og tiltagende i Størrelse ; Uenighed herskede om hvorvidt Bæveren eller Flodsvinet , de to største af Familjen , skulde indbydes , Flodsvinet vel nok den anseligste Gnaver , men Bæveren den berømteste , Flodsvinet , Capivaren , Hydrochoerus , en Sydamerikaner , Bæveren Kosmopolit og meget yndet ; det blev Bæveren , Castor fiber . Flere af Kuldet gik Hovdyrvejen og udbredte sig i store betydelige Familjer , allesammen Græs - eller Løvædere , harmløse og lette paa Taa , parate til Flugt , naar de ikke blev tunge og armerede nok selv til at sætte sig i Respekt , Drøvtyggerne , Tykhudene , de Parrettaaede og Uparrettaaede , hvad man nu har kaldt dem . Valget var svært , for nok kunde der ikke være Tale om andre end Elefanten , naar der skulde gaaes efter Størrelse og Ekstrem , men hvem vilde ikke ogsaa INSEKTÆDERENS AFKOM 199 Elefanten (Foto, Zool. Have). gerne have Giraffen med , eller Bøflen , eller Næsehornet , eller Elgen , eller den kære Hest ? Et Par Følgesvende vilde man gerne give Elefanten , valgt efter Adel og Skønhedshensyn , som f . Eks . Kronhjorten og Flodhesten ; ligesom man kunde have ønsket at omgive Løven med et lille Hof , Mongusen , Shakalen og Katten . Tigren er maaske endda grummere , mere Rovdyr end Løven ; men det skulde nu være Løven . Og det blev Elefanten , i ensom Majestæt , Elephas maximus . En anden af Kuldet gik i Træerne , og det blev en vidtløftig Historie , for det endte med Hænder og Gribefødder og allehaande 200 TILBLIVELSEN Kunster , en vidt udbredt , meget livlig Familje , Lemurer , Bavianer , højere Aber , stadig tiltagende i Størrelse , og en af dem saa vittig at den svang sig ind paa Menneskevej , forlod Træerne og blev Bagbensgænger , fremskridende og farlig , klog , almægtig : Homo sapiens ! En Vanskelighed meldte sig her , for af Mennesker burde den største jo komme tilstede , den mægtigste , Valget maatte komme til at staa mellem en Bryder og en Patagonier . Men da et Hensyn ogsaa maatte tages til den sjælelige Kapacitet , som har bragt Mennesket vidt , blev man nødt til at slaa af paa det fysiske indtryk , altsaa noget hen imellem en Herkules og en Sokrates ; et enkelt Individ der repræsenterede hele Arten var ikke let at finde . Uvilkaarligt gik man i Histo - rien , det skønneste og rigest udstyrede af alle Mennesker var Alexander den Store , man kunde lade ham repræsentere af et Kunstværk . Men der kunde være Antropologer som vilde vrage saavel det historiske som det nulevende Menneske til Fordel for et fossilt , det primitive Menneske havde maaske Evner og en Frodighed Menneskeheden siden har sat til . Af Nulevende burde Gennemsnitsmennesket vælges — men af hvem ? I dette Tilfælde kunde Menneskeheden egentlig ikke være sin egen Jury . Skulde man vælge Geniet , Fyrsten , Arbejderen , i saa Fald , af hvilken Nation ? Store , kendte Vanskeligheder taarner sig op , og man ser allerede Alverdens Pressemænd i forbitret Aktivitet , næste Verdenskrig skitseret i Horisonten . 198 TILBLIVELSEN Paa denne Krise gøres der Ende ved at en lille Dame midt under det optrækkende Bulder net og højhælet triner ind i Kredsen mellem de udvalgte Repræsentanter for Pattedyr - Slægterne , en ung , ganske unervøs Pige , uden anden Karakteristik eller Nationalitet end at hun er klædt efter sidste Mode , som er ens nu om Dage Verden over ; hende bliver det . Skabningens Ypperste. Den alleryngste af Insektæderkuldet gik under alt dette ikke langt , den blev i Grøften , flyttede maaske lidt længere frem til et andet Vildnis af Skræpper , men blev ved de gode Insekter , Snegle og Larver ; Aarstiderne nogle Jordperioder igennem satte et Præg paa den , men i det væsentlige forblev den uforandret , en Spidsmus , saadan som vi kender den den Dag i Dag ; og som saadan kom den med til Stævnet . Det var godt man havde en levende , nogenlunde fuldtro Repræsentant for Stamfaderen , han var defekt , kun den ene Gren af en Underkæbe , noget lidt at fremlægge , naar det skulde ses ; Spidsmusen traadte da frem og blev Centret i et Gruppebillede , i Forgrunden , med Radier ud til en Halvkreds af Efterkommere i Baggrunden : Myreslugeren ; Kæmpedovendyret i Skelet ; Løven ; Bæveren ; Elefanten ; det tyvende Aarhundredes Kvinde ; Gruppen anbragt paa en Omridstegning af Grønlandshvalen ; ovenover i Luften den flyvende Hund ! Hvilket Billede ! Men nu alle Arterne , Mellemformerne , Overgangsformerne , paa 202 TILBLIVELSEN nogle Steder i Habitus nærmende sig til hinanden paa Grænsen af Slægterne , fra Insektæder til Flagermus , Gumlere , Rovdyr , Gnavere , Hovdyr , Hvaler , Aben og Mennesket — ja det er Udviklingen ! De Former af Insektædere Pattedyrene stammer fra har alle været smaa , af Musestørrelse ; der er Plads til et større Antal saa længe Individerne endnu er smaa , og de mange Individer indenfor Arten giver Variationsmulighederne et rigere Materiale at virke paa . Der gaar adskillige Læs Spidsmus paa Rumfanget af en Elefant , den kunde skjule flere Snese alene under sin Fodsaal , og dog naar Elefanten ser ned paa Spidsmusen ser den ned paa sit Ophav . Men Tilvækst i Størrelse , selv til det Enorme , er Naturens mindste Kunst , ikke altid den der er mest Lykke ved . Elefanten er den sidste i sin Slægt og vil være uddød naar Jernbanen en Gang har omringet dens Jungle , Spidsmusen derimod finder nok en Grøft eller en Nældeskov at leve i og kunde maaske give Jorden fuld af mange Slags Dyr , foruden sig selv , naar Storbyerne en Gang er bleven Vildnis igen . En Bestræbelse i Naturen driver Dyrene op i Størrelse , Udvælgelsen , de bliver store paa hinandens Bekostning , det mindre Dyr gaber nu en Gang ikke over det større . Størrelsen giver Vægt . Men den øger ogsaa i en uforholdsmæssig Grad Fornødenhederne . Naar Kæmpeformer som de store uddøde Saurier ikke holdt Stand var det fordi de aad sig faatallige , een Tordenøgle maatte have et Stykke Land at leve paa som kunde ernære mange Tusinde mindre Dyr . De kunde ikke forandre sig , da Klimaet blev et andet . Rent statisk er der en Grænse for et Dyrs Størrelse , Tyngden standser dem ; kun i Vandet , hvor Vægtfylden er mindre , kan Væksten fortsætte et Stykke endnu ; de største Kæmpeøgler menes da ogsaa at have været Vanddyr , nedsænket i Sumpe , paa Land har de ikke kunnet slæbe deres Vægt ; Hvalerne , de største Dyr der har eksisteret , og som eksisterer endnu , er helt og holdent Havdyr , vendt tilbage til Fiskeformen , INSEKTÆDERENS AFKOM 203 Løbende Urøgle (Gerhard Heilman). skønt de giver Ungen Die endnu , en vaad Vugge , maa man sige ; Grønlandshvalen turde blive Naturens limit hvad angaar Størrelse af levende Dyr paa Jorden . Foruden Ernæringsvanskeligheder og hemmet Bevægelse maa den overdrevne Størrelse vel ogsaa i andre organiske Henseender tilsidst forbyde sig selv , Nervebaner og Blodomløb bliver abnormt forlænget , og at det har Betydning har man da iagttaget lidt om : store og smaa Menneskers Forskel i Temperament ! Hvorom alting er , de store Saurier døde ud , og de smaa uænsede Reptilformer af Firben - og Musestørrelse , de forandrede sig og arvede Jorden . At de blev Pattedyr hang sammen med en afgørende Forvandling i to Retninger , de klædte sig mod Klimaet , og de lagde Formeringen om , ind paa et nyt Princip . Krybdyrene lagde Æg , som de gør endnu , og overlod det til Solvarmen at udruge dem , Ungerne beskæftigede dem ikke , de fik dem næppe nogensinde at se , og de var fuldt udrustede naar de forlod Ægget . Krybdyrenes Afkom er saaledes truet i Ægget , Efterstræbelse fra andre Dyrs Side , den spæde Yngel betaler en høj Told , Skildpaddeungerne paa Vej fra Sandet , hvor de er bleven ruget ud , og til Stran - 204 TILBLIVELSEN den ligner Stormen paa en Skyttegrav ; kun en mindre Procent undgaar Søfuglene , Hajerne , og andre svorne Fjender . Det ligger ikke fjernt at tænke sig at de store Sauriers Æg har været en yndet Spise for de smaa virksomme Krybdyr - Fugle der havde Tænder i Næbbet endnu ; samtidigt med at de angreb en anden mægtigere Arts Eksistens i Roden ernærede de sig selv ! Men Æggenes Udrugning var vigtigere . Krybdyrene var her afhængige af Udenvarmen , Klimaet , Breddegraden ; og derfor tilhører Resten af Reptilverdenen Troperne ; kun faa Arter har tilvænnet sig nordpaa , men har ingen Liv uden om Sommeren . Fugle og Pattedyr bringer Æggene til Udvikling ved deres Egenvarme , uafhængig af Klimaet , hos Pattedyrene indenfor Organismen ; og hos dem begynder en Forsorg for Ungerne , som Krybdyrene ikke kendte til . De Dyrearter der overtager Udviklingen lægger Grunden til en ny Naturmoral ; om man vil omvendt . Men Naturen gik ikke lige , bevidst , til Maalet . Om dens Famlen , Hensigtsmæssighedens Fund af sig selv , kan man gøre sig en Forestilling ved at betragte de to endnu levende Fortids - Ordener Pungdyrene og Kloakdyrene , her er endnu nogen Slinger og Usikkerhed i den nye Maade at formere sig paa , Forsøg Naturen senere har forladt . Af Kloakdyrene , som man har kaldt Ordenen , med et ildelydende Navn den ikke har fortjent , kender man to Arter , mærkværdige Skabninger , Næbdyret og Myrepindsvinet . De lægger endnu Æg , men har begyndt at ernære de spæde ufuldkomne Unger , en primitiv Form for Diegivning ; bestemt udformede Pattevorter findes endnu ikke , en Næringsvædske afsondres fra et begrænset Parti af selve Huden paa Bugen . Man kan tænke sig Ungerne paa et endnu tidligere Tidspunkt suttende det første det bedste Sted paa Moderen , naturligst Maveskindet , hvor Moderen giver dem Ly . Hvor der suges træder der noget til ; hvor der beskyttes bliver der et Gemme : Pattevorterne , Pungen opstaar . Næbdyr og Myrepindsvin har endnu Træk i deres indre Bygning INSEKTÆDERENS AFKOM 205 der fører hen til Krybdyrene , foruden at de lægger Æg , ogsaa i deres lavere organiske Temperatur minder de om Krybdyrene . Med Fuglene har de Analogier , for saa vidt som de ogsaa er kommen af Krybdyr , men ikke Afstamning tilfælles , Næbdyrets „Næb " har ikke med Fuglenes at gøre . Næbdyret er oprindeligere end Myrepindsvinet , de er meget forskellige , har forandret sig hver for sig siden de i sin Tid delte Udgangspunkt med fælles , uddøde Urfædre . Næbdyret har ingen Opbevaringssted for Ungen paa Bugen , det har Myrepindsvinet , et Anlæg der viser hen til Pattedyrenes næste Udviklingstrin , den gemmer Ægget og senere den diende Unge i en primitiv Hudfold under Bugen . Om alt vedrørende Kloakdyrene har den nye Udgave af Brehm fyldige Oplysninger . Myrepindsvinet , Echidna , er mærkværdigt ogsaa ved at Dyret , som Navnet antyder , har laant Træk fra Dyr det ellers ikke har det mindste at gøre med , Myreslugeren , hvis rørformede Mund og Ormetunge den har Magen til , og Pindsvinet hvis Armering den efterligner , den lever af Myrer og beskytter sig passivt , ved at være tornet ; Naturen naar det samme ad de samme Veje , selv med forskelligt Udgangspunkt . Pungdyrene fører Myrepindsvinets Skik videre og uddanner en rigtig Fosterpose , et ydre Moders Liv , hvori den levendefødte men endnu ufuldbaarne Unge anbringes og ernæres , til den er udvoksen og kan klare sig selv . Ikke alle oprindelige Pungdyr havde Pung , heller ikke alle nulevende , Systemet er opstaaet ad flere Veje , indebærer ingen Nødvendighed i sig selv . En sydamerikansk Paddeart , Pipatudsen , „udruger " sine Æg og bringer Ungerne til Udvikling indenfor sin Organisme , sin Hud , ved at skyde Æggene op paa Ryggen , hvor der vokser Gruber op om dem , her fuldbringer Ungerne Forvandlingen og „fødes " naar de er færdig udviklede , en Metode der dog vel kan betragtes som et Forsøg fra Naturens Side paa at løse Problemet Fosterudvikling i Moders Liv , selv om Metoden minder nærmest om en Fontanelle ; paa et højere Udviklingstrin vendte Skabningen Maven til , og det viste der 206 TILBLIVELSEN sig at være mere Fremtid i . En speciel Udvælgelse og en mere og mere intim Tilslutning mellem Moderdyret og Ungen gjorde først Pungdyret , siden Insektæderen til Favorit . En Lejlighed til at skønne over Trinene har man i Pungdyrenes isolerede Stilling . Det typiske Billede paa et fuldtudviklet Pungdyr er Kænguruen , med Hovedet og Forbenene af Ungen stikkende ud af Pungen , som et Dyr der har formeret sig ved Knopskydning ; naar den Gamle bøjer sig forover og græsser græsser Ungen med , en nydelig Forening af Moder og Afkom , som de gamle Ægyptere nok vilde have gjort til et Frugtbarhedens og Moderkærlighedens Symbol , hvis de havde kendt Kænguruen . Men Fremgang og blivende Plads i Pattedyrenes opstigende Linje var alligevel denne Dyreart nægtet . Pungdyrene , saa vel som de æglæggende Halvpattedyr med det grimme Navn har hjemme i Australien , Tasmanien og Austral - Asien , Pungrotten , Opossum , i Amerika . Ved Slutningen af hvad man kunde kalde Reptilalderen blev det australske Fastland skilt saa langt fra de øvrige Verdensdele at Dyrelivet der fulgte sin egen Vej og ikke kom til at forandre sig væsentlig siden . I den øvrige Verden derimod , hvor Pungdyrsystemet ogsaa herskede en Overgang , som de fossile Fund viser , slog Udviklingens Hovedvej ind paa andre Linjer . Grunden til Forskellen er antagelig at søge i at Livsbetingelserne i Australien bevarede sig relativt uforandrede , mens de i den øvrige Verden gik gennem forskellige geologiske Omvæltninger og Kriser , som tvang Dyreracerne til at omforme sig . I Konkurrencen med de nye Former gik Pungdyrene under , ikke derimod i Australien , hvor de var ene om Udviklingen ; i den øvrige Verden fortsatte de sig i andre , mere fuldkomne , i hvert Fald som Resultatet har vist mere hensigtsmæssige Former . Det falder i Øjnene at alle Halvpattedyr væsentlig er tropiske Former ; til Tilpasning i tempererede eller kolde Zoner egner Pungsystemet sig jo heller ikke . Under Forfølgelse er Pungen med en Unge i ikke praktisk ; mere end een kan den ikke vel indeholde . Saa udenfor deres fredede Omraade paa den afsides INSEKTÆDERENS AFKOM 207 Fastlands - Ø havde Pungdyrene færre Muligheder end det Insektæderslæng der udviklede sig af dem , med Reden fuld af Unger Kænguru (sort-stribet Walladi). flere Gange om Aaret , et nyt Frugtsommelighedssystem og større Modstandskraft overfor Haardheder i Klimaet . Men mærkeligt er det at se hvorledes Pungdyrene indenfor deres afstængte Verden og med Bibeholdelsen af det primitive System har 208 TILBLIVELSEN forgrenet sig i saa at sige alle de samme Livsstillinger som dem vi kender fra den senere Dyreverden , de samme Erhverv ; Naturen synes at have et vist Antal Roller at uddele og ikke flere . Pungdyrenes mange Arter efterligner lige saa mange Ordener indenfor de højere Pattedyr , et Forhold som ogsaa , vel oprindeligt beroende paa Nybyggeres Skøn , kommer til Udtryk i Pungdyrenes Navne . Man taler om Pungmus og Pungrotter , Pungmaare , Pungaber og Pungbjørne , endogsaa en Pungdjævel , ragende ind i den bibelske Zoologi , en uddød Kæmpeform omtales som Pungelefant . Formrigdommen hidrører fra homolog Tilpasning , Pungdyrene har fordelt Insektædernes og Rovdyrenes , saa vel som Gnavernes , tildels Hovdyrenes , ja Myreædernes og flagrende Dyrs Levevis og noget af deres Skikkelse imellem sig , skønt de dog er og bliver Pungdyr . Pungdyrene stammer ned fra Fællesformer hvori Præget laa til Dyr af samme Organisation , men med vidt forskellig Bestemmelse . Mens de arbejdede paa at besætte Pladserne trængte et nyt System igennem som beroede paa Dannelsen af et Organ i en ganske ny Retning , Placenta , hvorved Fostrets Ernæring fortsættes i Moders Liv , indtil det kommer fuldbaarent til Verden , de ægte Pattedyr . Hermed er vi vendt tilbage til Insektæderne . De afledes fra Pungdyrene ; en særlig oprindelig Form mellem dem , Grymæomys , menes at staa Urstamformen nærmest , det er ganske smaa Former , for et utrænet Øje ikke til at skelne fra almindelige Mus . Af saadanne museagtige Grundformer udviklede Insektæderne sig , blev forskellige og tog til at vokse . Her skal nu for Kortheds og Anskueligheds Skyld gøres et Forsøg paa at gruppere Pattedyrene og deres Stadier om tre Ledeformer , ikke vilkaarlig valgt , men udpeget af Naturen selv , Former i hvilke den ligesom har hvilet ud , samlet sig plastisk og forberedt sig til ny Udfoldelse : „Rotten " , „Grisen " og „Egernet " , halvt virkeligt og halvt abstrakt forstaaet . INSEKTÆDERENS AFKOM 201 , , ROTTEN " FORUDEN Spidsmusen , med to Underarter , Vandspidsmus og Dvergspidsmus , findes i Danmark to andre Slægter af Insektædernes Orden , den velkendte Muldvarp og Pindsvinet . Utallige Variationer kendes andetsteds fra i Verden , Insektædere har ikke alene afgivet alle andre Ordener men er spaltet i en Rigdom paa Former indenfor deres egen . Flagermusene stilles for sig selv , men ikke af anden væsentlig Grund end fordi de er Flyvere , den paafaldende Forskel i Funktion har givet dem en Plads for sig , men de er i en vis potenseret Grad Insektædere , jager i Luften . Mellem Insektæderne og Flagermusene „svæver " Galeopiteken , Malajernes Kaguang , en Skabning med Flyvehud der har været regnet til Halvaberne , ikke hører sammen med Flagermusene , men snarere er en forvandlet Insektæder ; som en oprindelig Form viser den i Habitus et Trin der fører fra Insektæderne over til Flagermusene . Samtidig er man et Stammested nær der fører ad andre Veje i Træerne til Aberne . Indenfor Flagermusene er Formrigdommen betydelig , de insektædende holder sig smaa , først de frugtædende begynder at tiltage i Størrelse . Flagermusene er Natdyr ; en skummel Fortid , som ogsaa Mennesket har Rod i , knytter sig til Forestillingen om dem . Fra det lydløst flagrende Tusmørkedyr har man laant Træk til Udstyrelsen af selve den Onde , Mørkets Fyrste , Kunsten giver Djævelen Flagermusevinger . Den lille sorte Aand , som man gerne ser paa Baggrund af en ildgul Aftenhimmel , kan nok lede Tanken hen paa Helvede , især paa Kirkegaarde , hvor den holder til i Taarnet ; det er som om 210 TILBLIVELSEN den fører Middelalderen med sig under Vingerne . Men dens Verden er ældre , en fjern , urtidsmørk og naadeløs Verden . Insektæderne er de grummeste af alle Dyr , i Forhold til deres Størrelse , de kommer endnu lige fra Underverdenen , med noget af Øglernes og Fiskenes Sjæl , som kun gaar ud paa Fortæring , Jagt , noget for Tanden , Maven som kræver sig , den aldrig hvilende Sult der har faaet Ben . Vidløse er Insektæderne ingenlunde , skønt Krybdyrets Glubskhed og enkle Formaal , Krokodillesjælen , stikker i dem endnu ; hertil har de lagt Initiativ . Urappetiten har kunnet nedarves gennem Jordperioder uden at svækkes , og de har øget Mulighederne for at stille den ved ganske andre Evner for at komme til Maden , en ubegrænset Omformningsevne ; de skabte sig om efter ethvert Krav fra Omgivelsernes Side , gjorde Tungen lang efter Fluen , svang sig op i Luften efter den , naar den fløj ; i den bevarede Vitalitet blev de sig selv , endogsaa under Vilkaar hvor de næsten tabte Præget og blev til helt andre Dyr undervejs . Allerede de tre - fire Arter vi kender her i Landet har delt Elementerne imellem sig , hvis man regner Flagermusene med . Den ene af Spidsmusearterne holder til i Vandet og har fluks udstyret sine Fødder med Svømmebræmmer . En af dens Kunster er at ride paa Ferskvandsfisk ti - tyve Gange saa store som den selv og æde Øjnene og Hjernen ud paa dem . Det er ikke noget Skødedyr , egnet til at elskes af Damer , det kunde godt faa i Sinde at bide til Trods for en Overmagt af 1000 mod 1 og vilde jo i saa Fald være ækelt . Vandspidsmusen er inde paa en Vej som under andre Himmelstrøg , i Afrika , har ført til Odderspidsmusen , en stor svømmende Rovæder , med en næsten slangeagtig Bevægelighed i Vandet — tilbage til Aalen ! Desmanen , en stor odderagtig Insektæder som lever i Floder , Volga og Don , er godt paa Vej til at udvikle en Snabel , som en lille Elefant ; af Insektædernes Tryne er kommen det forskelligste Mundtøj . I Modsætning til Vandvejen er Muldvarpen gaaet i Jorden , en Tilbøjelighed Markspidsmusen allerede har , og har i den Anledning ,,ROTTEN" 211 gjort Forlemmerne om til Spader , den er halvvejs blind , for hvad skal den se for , omtrent gaaet i Graven som den er for Udkommets Skyld ; fortære og fortære gør Muldvarpen . Pindsvinet bliver paa Jorden , et Skovdyr i den lille Stil , ynder Tornebuske , Burrer og andet stikkende Ukrudt , som den ligner selv . Den er slaaet ind paa Hudarmeringens Vej , som saa mange andre Dyr der skyder Ryg mod Verden , Bæltedyret , der er en Gumler , Hulepindsvinet , som er en Gnaver , Myrepindsvinet , et Halvpattedyr , en sikker Vej til at blive ladt i Fred , men farlig for Initiativet , som f . Eks . længere nede i Dyreriget for Skildpaddens Vedkommende , uantastet er den bleven sig selv lig i Millioner af Aar men har efterhaanden glemt hvad den var der for . Skildpadderne afgiver iøvrigt et fortrinligt Eksempel paa Udviklingen , Historien øjensynlig , naar man gennemgaar alle Arterne , fra de tidligste , endnu firbenede Reptiler med Skællene omdannet til et Panser midt paa , til de sene , fuldt færdige Skildpadder hvor Lemmer og Hoved kan trækkes ind . En tilsvarende Forandring i Temperament gør sig gældende , de tidlige er endnu urolige , bidske og bevægelige , de sene stivnet i en passiv Ro . Et Fort er naturligvis beskyttet , men kan jo ikke gøre et Spring efter en nærende Fjende . Det kan Pindsvinet godt endnu , den er ferm og husker hele Tiden hvad den er der for , om Natten triller den omkring som en Kviksølvdraabe og forsyner sig med Skælbidere og aisken Larver , nogle faa Fugleunger og Frøer , en Hugorm , om den er heldig , forslugen og ukræsen som den vandrende Naalepude er og altid har været . Af Insektædernes skrupelløse Appetit og deres Villighed til at skabe sig om i Flugt med Levevejen , deres Alsidighed , kan man danne sig en Forestilling om de endnu oprindeligere Former i Fortiden , hvorfra de nulevende Insektædere og deres Efterkommere , alle Pattedyrslægterne , nedstammer , Spiren til dem alle har ligget i Urmusen , en eksempelløs Graadighed og Bevægelighed . Det unge , eruptive Præg , i dyrisk Forstand , hang sammen med noget voldsomt , nydannende i Jordperioden da Krybdyrene forvand - 212 TILBLIVELSEN lede sig . De gængse Navne for Jordens Aldre , Juratid , Kridttid , Tertiærtid , lukker for Fantasien i Stedet for at aabne for den , man maa mætte sig med Materialet hver Gang hvis man vil danne sig en virkelig Forestilling om disse Tiders Vælde og Vækstlighed . I Pattedyrenes Skabelsestid tiltog Klima og Plantevækst i Evropa i Variation , en Mangedobling af Betingelserne som satte sit Præg ogsaa paa Dyrelivet , dels i Form af større Rigdom , dels livligere Nuancering ; foruden de gamle simple Vækster , Bregner og Padderokker , der en Gang dannede Skove , og er bleven tilbage som urteagtige Restformer , og Naaletræer , opkom Løvtræerne , en Følge af at Aarstiderne begyndte at lade sig mærke ; Skovene satte andre Frugter , som Dyrene prøvede deres Tænder paa ; at tygge var en Kunst der mere og mere skilte dem fra Krybdyrene , som kun sluger deres Føde . Det blev urolige Tider med ildsprudende Bjerge og Undergang af den ene Verden her til Fordel for den anden der , Skove forgik og blev til Stepper , og Stepper til Bjergkæder , Fastlande sænkedes i Havet , og Havbund blev til Bjerge ; Dyrene spærredes inde under Vilkaar der tvang dem til at forvandle sig for at bestaa , eller de vandrede og omformede sig ogsaa undervejs . Krig førte de indbyrdes og væbnede sig paa forskellig Maade mod hinanden , nogle med farlige Angrebsvaaben , andre med overlegne Evner i Retning af at rende fra alt andet Levende , her lange Tænder , der lange Ben . At skjule sig , baade for at overliste hinanden og for selv at undgaa at blive set , uddannede et Ydre der faldt sammen med Omgivelserne , Skov , Jungle eller Græs , de fleste lagde sig Striber til , som mange af dem har endnu ; og har de det ikke mere selv gaar Striberne igen hos Ungerne ; Striber lader til at have været almindelig Mode i den bevægede Tid da Grunden blev lagt til Pattedyrene . I skarp Kappestrid med hinanden besatte Insektædernes Afkom efterhaanden alle Pladser og alle Fremtidsveje , gennem uhyre lange Tidsrum , baaret af eller hindret , men i alle Fald forandret og voksende , af de stærke TidersGrøde , Tordenluft , Drukneaar , Overflod eller Hunger . Dyreverdenen i det ækvatoriale Afrika nu kan give en Forestilling om Tertiærtiden , sammenlignelsesvis en idyllisk Pavse , men med ,,ROTTEN" 213 Opossum. noget af den samme Mangfoldighed og Dyretrængsel ; dog ingen Dyreverden er mere overladt til sig selv , en Skæbne ingen Fortid kendte før truer Dyrenes fri Udfoldelse : Mennesket . Musestørrelse er bevaret endnu af nogle af Pungdyrene , Flagermusene , Insektæderne og Gnaverne ; paa dette praktisk Trin er det sandsynligt Overgangene fra den ene Art til den anden har fundet Sted . Magt , Fremstød erhverver de nye Former sig derimod idet de vokser : Rottens Type har noget som paa et vist Trin minder om alle Pattedyrslægter . Typen gaar igen i den populære Bevidsthed , ikke aldeles tilfældigt , heller ikke Zoologer har befriet sig for den , den er en Ide , en af Naturens Samleformer . Man finder Navnet knyttet til Dyr af nogenlunde samme rotteagtige Størrelse men hørende til vidt forskellige Ordener . Forbinder man Forestillingen om et vist Størrelsesforhold med Rotten saa synes ogsaa et bestemt givet Temperament at hænge ved Typen . Der er Pungrotten , Opossum , en „Rotte " , endnu med mange Træk fra Reptilets Kælderverden , en klam , hjernesvag , men sejglivet Skab - 214 TILBLIVELSEN ning , med flere Gange Kattens berømte syv Liv i Kroppen , et Rygmarvsvæsen , ogsaa med Reptilkunster til Selvforsvar , den gør sig stiv og epileptisk , falder i en Skindød , naar den bliver jaget , eller den søger at beskytte sig ved en særlig hæslig Lugt , indgiver sig selv som Brækmiddel paa Forhaand , ligesom Skunken , en af de tidlige Former nederst paa Rovdyrenes Trappe . Her i Nærheden Faraosrotten , Ichneumon , en utrættelig Jæger og Slangedræber , ligesom Mongusen , smaa Rovdyr mellem Væselens og Maarens Størrelse , men med et Rottepræg , Insektæderne nær i Temperament og med noget nøgent , reptilagtigt der leder Tanken endnu længere tilbage i Afstamningen . Endelig er der Rotten , Gnaveren , som Enhver kender . De store Hovdyr , Drøvtyggere og Tykhude er en Gang gaaet igennem et lignende Stadium , de blev Planteædere og udviklede et andet Temperament . Men oprindeligt har Graadighed og elementær Hensynsløshed udmærket alle Dyr paa „Rotte " - stadiet , man forstaar at de hver for sig har skaffet sig Plads og været i Stand til at æde sig op til de store Former . Uagtet Rotten er en Gnaver er den maaske den der i Størrelse , Vaner , Temperament og Oprindelighed kommer en Ur - og Gennemsnitstype nærmest . Størrelsen har praktiske Fordele , Rotten er ikke længere ubetinget en Mundfuld som Musene , hvis ringe Størrelse og skjulte Liv gjorde dem skikkede til at fuldbringe Forvandlingen fra Krybdyrene , for Rottens Vedkommende reduceres dens Fjender dog allerede til de større og færre Rovfugle og temmelig kraftige Dyr , Rotten sætter sig til Modværge ; har Musen forvandlet sig saa forsvarer Rotten Positionen . Ja den gaar angrebsvis tilværks . Rotten er tapper , en hensynsløs Slagsbroder ; jeg har set en Rotte slaa en Jagthund af Marken ved at forfølge den og bide den i Bagpoterne hver Gang den var nødt til at sætte en af dem paa Jorden , et Jern af en Rotte , og en meget flov Hund . En Rotte jeg havde købt af en Dreng paa Gaden som var paa Vej til Politistationen med den , med samt Fælden , slap jeg løs paa en Altan i anden Sals Højde , den styrtede sig øjeblikkeligt ud gennem Jernsprinkelværket ned paa Ga - ,,ROTTEN" 215 den , ethvert andet Dyr vilde dog have betænkt sig paa det , den landede paa Asfalten og laa et Øjeblik som død , saa kom den til sig selv og løb over Fortovet ned i en Lyskasse ; antagelig har den grundet en Familje nu i Kælderen . Den var frygtløs , urolig , vild , med den skumle røde Brand i Øjnene der er Rotten egen , den sled og bed i Fælden , rumsterede uafbrudt , Halen var kommen i Klemme , da Fælden klappede i , og blodig , den ænsede det ikke , den var forfærdelig , jeg var bange for den , ethvert Menneske er bange for en Rotte . Den fører Gift med sig fra Rendestenen , hvori den lever , den er en Morder , anfalder Børn i Vuggen , gamle hjælpeløse Folk i deres Senge som ikke kan røre sig , overalt paa Bunden hvor der er Nød , Overbefolkning , Elendighed , stiger Rotten op af Kloaken , sliber Tænderne og melder sig til ! I Kina er der lige saa mange Rotter som der er Kinesere . Den følger Mennesket som en ond Lugt . Haaber den at komme til at æde det sidste Menneske ? Rotten er ikke værgeløs som Musen , paa den anden Side har den heller ikke lagt paa i Størrelse i den Grad at den æder sig ud af sin Plads eller gør det trangt for Familjen , den kan uden Hinder formere sig saa meget det skal være , og det gør den , at yngle som Rotter er et Ordsprog . Den udbreder sig , den vandrer , er nok Gnaver , hvilket for dens Vedkommende vil sige et Tillæg i Diæt frem for Insektæderen den stammer fra , men Insektæderdiæten har den beholdt ogsaa , den er Kødæder , Altæder , glubsk som Rovdyrene , elementær i Sjælen som Øglerne , med deres skællede og klamme Hale , men den har føjet Kløgt til Urappetit , Erfaring og en rap Dømmekraft , den er stridbar , voldsom , forslagen , „dreven " , med smudsige Vaner , og smidig , den har alle Vaner , er i Stand til at trænge ind overalt , blot der er et Hul , ellers gnaver den det selv ; dertil er den frugtbar , med Rod i sig til hvadsomhelst . Mærkværdig er den Karriere Rotten har gjort , i Sammenligning med andre Dyr under lige Vilkaar , den har udbredt sig over hele Jorden , med Mennesket , i Bunden af hans Skibe , den indretter sig i ethvert Klima . Kulturen blæser ikke Dødssalmen over Rotten , som over saa mange Dyr , hvis Tilflugtssteder Mennesket rydder , den le - 216 TILBLIVELSEN ver og dør ikke med Skoven , nej den flytter med ind i Byen , den er fra en Flod , og den indretter sig som hjemme i en Kloak ! Oprindeligt stammer Rotten fra det indre Asien , de store Floder , den er et Flodbreddyr , Svømmer , uden dog at være bleven Vanddyr , den vandrede ind i Evropa østfra i Middelalderen , sammen med Pesten , den fordrev den gamle evropæiske sorte Husrotte , Rotten over Rotten , den tog til sammen med Storbyerne , genfandt her rindende Vand , først under Rendestensbrædder , siden under Stenbroen , den overførte dristig sin Erfaring fra gravede underjordiske Huller ved en Flodbred til Kældre under femetages Huse , en Verden hvis egentlige kolossale Sammenhæng den natuligvis kun forstaar paa sin Maade , Krinkelkroge egnet for en lyssky Tilværelse , Klatreøvelser i Skarnkasserne om Natten , et Bad i Kloaken , men Tilværelsen stadig den samme , Snuden i noget Svineri , Jagt , Tanden hvæsset , jage gør Rotten , og jaget bliver den , det har den ogsaa kendt før , med kommer den ! Overalt Verden over hvor Mennesket har sat sin Fod har Rotten fulgt ham og lever sit underjordiske dagsky Liv under hans Boliger . Den yngler , forfølges , man sætter en Pris paa dens Hale , lægger Gift for den , men den yngler , yngler . Naar Hensyn tages til Rottens Psykologi , dens Alsidighed , dens Midtstilling i Naturen som næsten typisk Urdyr , alle de Egenskaber der ellers er fordelt paa andre samlet under et , kunde man fristes til at formode at denne besynderlige Symbiose mellem Rotten og Mennesket ikke er tilfældig — dybest i Kælderen af den menneskelige Natur stikker Rotten ! Dog skønt der er noget ikke usandt deri saa forholder det sig jo ikke saaledes . Fra Rotten stammer Rotten . Den er kommen af en glubsk Mus ; alle andre Gnavere har udviklet sig af smaa Former , men har mere eller mindre tilsat det oprindelige Temperament . Fra Insektæderen , denne frodige Forvandlingskunstner , udspringer Gnavernes vidtløftige , indbyrdes nærbeslægtede og meget udbredte Familje . De uddannede sig til Frugtædere , i en snævrere Retning , haarde Frugter , brugte Tænderne til at faa Hul paa Nødder og ,,ROTTEN" 217 anden haardskallet Mad og omformede dem derefter , en Profession der ikke siden kunde vendes tilbage fra . Gnaverne er saa at sige bleven Haandværkere , med et Snedkerværktøj i Munden , stille Syslere , som , Rotten undtaget , har aflagt Insektædernes Ødelæggelseslyst . De er Vegetarianere og har sluttet Flodsvinet (Martin) Fred i Skoven , ligesom Drøvtyggerne , uden at dog alle Dyr har undertegnet Kontrakten , de er fromme og yngler rigeligt , Naturens Husholdning synes at have bestemt dem i passende Størrelser og Portioner til Maaltid for andre , hvis man kan tale om nogen økonomisk Bestræbelse i Naturen . Saadan er nu Gnavernes Lod bleven , de skatter af deres Yngel med fersk Kødmad til Rovdyrene og Fuglene , ligesom i et civiliseret Omfang siden Husdyrene til Mennesket . Den største af Gnaverne , Flodsvinet , Capivaren , bor ved Floderne i Sydamerika , den er Pacifist , tillidsfuld , af alle Dyr har den det mest fattede Udtryk i Ansigtet , lang Overlæbe og hængende Mundskæg , Forestillingen om Verdens Ondskab er fjernet af dens ABC , den kan kun stave til Hæder . Jaguaren elsker den . Flodsvinet faar en Indbydelse fra Jaguaren til Frokost og tager ædel derimod , for nok 218 TILBLIVELSEN er Jaguaren berygtet og en Drabsmand , men Flodsvinet er ædel og forudsætter ikke med lav Tankegang Svig hos andre , den er en god Svømmer og indfinder sig punktlig til Spisetiden , under det og det Træ ved Flodbredden , og naar den saa kommer roende og triner op af Vandet , spændt paa hvad den skal have til Frokost , med lang hæderlig Overmund og allerede slibende de store Fortænder imod hinanden som et Par Bordknive , ja saa finder Frokosten Sted , og Jaguaren slikker de blodige Knurhaar bagefter , det var virkelig en udmærket Frokost ! Prototypen paa Enfold , fysiognomisk bestemt af flækket Overlæbe og alt for store Fortænder , runde Øjne , laaner sit klassiske Udtryk fra Haren . Den har udviklet Retræten til en Kunst . Harens Hjerte er et Ordsprog . Hvor langt er de rigtig udprægede Gnavere kommen fra Rotten ! Grønsager lader til at være en særdeles nærende Kost , men ad Omveje til Fordel for andre ! Det var da ikke Retningen mod en overlegen Stilling i Dyreriget hin Insektæder slog ind paa der først begyndte at øve sine Fortænder paa en Nød , snarere en Veksel langt ude til Siden for Hovedlandevejen , med adskillige Spor efter Køddiæt , som Gnaveren ikke blev fed af , og en Jæger med Bøsse og Hund for Enden ! Og dog Bæveren ! Egernet ! Bygger Bæveren ikke Hus , anlægger den ikke Dæmninger , er den ikke en kraftig Tømmermand ? Mejslerne har den i Munden , og Tømmeret den bearbejder saa flinkt tjener den samtidig til Føde , den er som et Fartøj med en Aare bagi , tilbagetrukken og i Skovensomhed passer den sin Dont ; og havde den faaet Ro i en Jordperiode til er der Ingen der ved hvad den kunde have drevet det til — med den skæbnesvangre Begrænsning ganske vist at den har lagt an paa at have Værktøjet i Munden i Stedet for i Hænderne . Men i Bæverens Syssel aner man Anlæg der kunde være bleven til mere . Stærkere endda hos Egernet ; men herom i sin egen Forbindelse . ROVDYRENE FORSKELLIGT spiste Insektæderne , og forskellige blev de derefter . Fordelen ved de smaa Former var at de kunde leve af Insekter alene , et altid uudtømmeligt Spisekammer , denne Rigdomskilde lagde saa at sige Grunden til alle Pattedyrslægters Formue ; men da Dyrene aad sig større maatte mere til ; Rotten blev Altæder . Insektædernes Urappetit paa de andre smaa Skabningers Bekostning gik som en hel og udelt Arv over til Rovdyrene , men i en udvidet Stil , større Dyr , Pattedyret mod Pattedyret . De fuldt udformede Rovdyr har udviklet sig til privilegerede Slagtere , er Kødædere af Specialitet . Fra smaa ilderagtige Mordere er de vokset op til de store majestætiske Katte , Tigren og Løven . Folkemyten har gjort Løven til Dyrenes Konge ; Kongemagten laaner fra Løven , som fra Ørnen , Symboler paa Rov og Blodsudgydelse , Krigens brutale Heraldik . Tigren har endda udviklet Kattenes Adel til den alleryderste Konsekvens , den forsmaar egentlig Kødet , naar den kan faa nok af Blod alene , den gaar lige til Livskilden selv . I de ægte Katte har Naturen naaet en Form saa fuldkommen at den ikke har kunnet gøre mere ved den , andet end at lægge til i Størrelse , fra Huskatten over Vildkat og Leopard gaar Vejen uforandret til Kongetigren , Typen den samme , Huskatten er en lille Tiger , og Tigren en Missekat i Kolossalformat . Men inden den rene Kattetype blev naaet gik Udviklingen gennem mange Trin og spaltede sig i flere Retninger , de forskellige Rovdyr - 220 TILBLIVELSEN slægter ; de oprindeligste har Træk som gaar igen forandrede i alle Slægterne . De eksakte Afstamningsforhold fastholdes af Winge ; her skal kun dvæles ved Overgangene i Ydret , de flydende Træk som gør Slægtskabet øjensynligt . Den strenge anatomiske Sammenligning søger Forskellen for at bestemme Arterne ; Ligheden derimod svæver mellem Arterne , betegner Overgangen derimellem . Rovdyrene deler sig i to store Afdelinger , de Hundeagtige , hvortil regnes Maare , Halvbjørne , Bjørne og Hunde , og de Katteagtige , Viverrer , Hyæner , Katte . Nærmest Midten af de to Grupper , med Træk fordelt til begge Sider , staar Viverrerne eller Desmerdyrene ; alene Lugten taler om at man med dem er længere nede i Dyreriget , og de er smaa , Insektædertypen nær , man er igen ved „Rotten " . Winge fører Rovdyrenes Stamtræ tilbage til en jordfunden uddød Form , Amphictis ; som mest nærstaaende til den af nulevende Former regnes et lille Rovdyr der kendes fra Afrika , Nandinia binotata , hvis systematiske Plads Zoologerne endnu ikke er ganske enige om , Navnet giver noget af Usikkerheden , Tyskerne taler snart om en Pardelratte , snart om en Palmenmarder ; det er et desmerkatagtigt Dyr , men med Vægt lagt paa katteagtige Træk , den siges at ligne Makierne , Halvaberne , ved Klatring bruger den Tommelen ; og gaar man saa til Makierne finder man Arter med Navne som Kattemaki , Bjørnemaki , Musmaki , lige til Koboldmaki , ind i den overnaturlige Verden , svævende Former ; Nandinia har endvidere Træk der minder om Halvbjørnene , Viklebjørnen , Kinkaju , som har Snohale , ellers er det et ilderagtigt lille Rovdyr , hen i Retning af Mongusen , Kiplings Ricki - Ticki - Tavi , det hele Slæng af smaa Rovdyr paa Rottens Størrelse eller derover , der fører deres Krig paa Jorden og myrder , myrder , Insektæderappetiten i rivende Fremgang . Fra disse smaa blodtørstige Røvere gaar Linjer til Rovdyrenes vidtforgrenede Familjer . Utallige er Arterne , faa Zoologer har set dem allesammen eller har dem præsent naarsomhelst , selv de kendteste staar sagtens for Flertallet kun som Navne , et afbleget Skoleminde , man var maaske oppe ROVDYRENE 221 Nandinia binotata (Brehm). i Odderen ; i Zoologisk Have er nogle af de smaa Rovdyr at se , kuriøse Smaadyr , hvis Plads i Naturhistorien man imidlertid har glemt ; men de lever , de er som ladet med en dobbelt Vitalitet , i den Verden hvor de færdes , de springer , og det springer i dem af Former , ud af den ene og ind i den anden . Egentlig skulde man have Dyrene ved Haanden for at gøre den overordentlige Plasticitet begribelig , øjensynlig , i Mangel deraf Afbildninger , og der er da Brehm , den nye Udgave , med saa gode Fotografier som der kan faaes . At blade i den og følge de smaa Rovdyr er som en Rejse alle Verdensdelene rundt , Troperne , Urskoven , Sumpe og Floder , Liv og Livs Ødelæggelse , den gamle grumme , hede Tilværelse , endda kun Billeder , Efterretninger , Virkeligheden selv er grummere , hedere , vildere end Nogen ved . Kun hvad man kender , hvad man om det skal være kan gaa til , sætter En i et Forhold til Virkeligheden , som saa siden kan afgive Maalestok til en beslægtet fjern Verden . Vi har her i Landet Lækatten , Maaren og Ilderen , og allerede deres Navne siger da noget . Lækatten er af Rottestørrelse , noget længere i Kroppen , bugter sig i en ormeagtig Galop , vims og med Kattegratie , en henrivende 222 TILBLIVELSEN lille Morder , fuld af Elektricitet , en naadeløs Fjende af alt hvad der har Blod i sig og som den kan komme paa Nakken af og bide ind til Aaren ; den er saa gesvindt at man ikke kan tage den , selv om man løber den ind , det er en Gang hændt mig at jeg har overrasket den paa bar Mark , uden Huller eller Noget at skjule sig i , den kunde ikke slippe bort , men det var umuligt at fange den , ikke at tale om at den vilde have bidt , hvis man havde faaet Hænderne paa den , den snoede sig som en Aal i Vandet , og det endte med at jeg maatte lade den beholde Marken . Væselen skal endogsaa angribe Haren , et Ridt der ender med Gnaverens Død . Fra en amerikansk Forfatter har jeg Fortællingen om en Rovfugl der slog ned paa en Væsel og førte den med sig op i Luften ; efter en Stunds Forløb begyndte Fuglen at vakle i Flugten , styrtede død til Jorden , og da han gik hen til den fandt han Væselen fastbidt i dens Strube ! Slangens og Rovdyrets Færdighed forenet under et ! Maarens Blodtørst ved i alt Fald Folk paa Landet noget om , kommer den ind til Hønsene eller i et Dueslag lader den ikke Levende efter sig . Ilderen har givet Navn til en særlig Art Temperament , ogsaa anvendt paa Mennesker , Hurtighed , Voldskhed , i Forbindelse med ringe Størrelse , ja man kan jo ikke skildre en lille smidig og hensynsløs Mand paa anden Maade end ved at kalde ham en Ilder ! De smaa oprindelige Rovdyrs Temperament er som Lækattens , Maarens og Ilderens , hedere kun hvor Udviklingen gaar ad Katten til , mere tempereret , henimod en anden Smag , hvor der tenderes mod Hundene . Væselen regnes til Maarslægten men fører i Habitus hen mod Katten ; fra Maaren derimod gaar det til Odderen , tilbage til Vandet , og til Sælen , til Jerven , som er en stor Maar , og ad andre Linjer , med Rod længere tilbage , til de store næsten frugtædende , godlidende men pirrelige Bjørne . Viverrerne er lavbenede , med snigende slangeagtige Bevægelser , af Lemmer som de har dem kan der baade blive Taagængere og Saalegængere , Kattefoden med Kløer , som kan trækkes ind , saa at sige gemmes i Skeder , de høje tørre Hundefødder , og Grævlinges og Bjørnes platte Labber . Dobbeltnavne vidner om Typernes Overgang i hinanden ; Kattebjørn , Ponda , fra Himalaya , der er en Halvbjørn ( Aelurus fulgens ) ; Maarbjørn eller Bjørnemaar , Binturongen , Bagindien , før regnet til Halvbjørnene , nu til Viverrerne ; Maarhund ( Canis procyonoides ) ; Hyænehund . Den afrikanske Zibetkat er hyæneagtig ; Viverodder ( Cynogale ) er gaaet til Vandet , ligesom Flodilderen . Fossile Former staar mellem Maarer , Desmerdyr og Katte . Halvbjørnene dingler hid og did i Trækkene , Vaskebjørnen grævlingeagtig , Cacamisli , en mexikansk Art , maaragtig ; Næsebjørnen leder med sin Tryne Tanken helt tilbage til Insektæderne . Emnet er ingenlunde udtømt , de smaa Rovdyrs Artsantal er Legio ; de kyndigste Zoologer bryder deres Hoved med at kile dem ind i en Baas i Systemet ; Naturen var mere large da den frembragte dem . Kultur hjælper til — Tamhundens utallige Underarter , en hel Genealogi for sig ! Af ægte Katte er der 40 Arter , Gepard , Los , Serval , som fører over til Desmerdyr og Maar , Puma , Jaguar , Panther , Tiger , Løve , for at nævne kendte Familjeoverhoveder . De store Katte danner uden Tvivl Rovdyrslægternes Kulmination . De er Skovens skønneste , mest formfuldendte Skabninger . Aldrig har Styrke og et ubarmhjertigt Erhverv udfoldet sig med mere fuldendt Gratie end hos dem . Den hemmelighedsfulde vitale Strøm eller Spænding der ligger alle dyriske Væsner i Kødet har de faaet i en potenseret Grad , der knitrer dem organisk Energi ud af Haarene , de er som ladet med et Overskud af Lyn , Lemmerne gaar af som Staalfjedre naar Kontakten , Blodtørst og Vildskab , røres . Kattene , hvad enten de er store eller smaa , er de smukkeste af alle Dyr ; Kvinden , naar hun er mest forførende og farlig , udstyres med Kattens Egenskaber . De forener Grusomhed og Pragt , er frygtløse i Mørke , renfærdige , taaler ikke et Stænk af Drøvtyggerblod udenpaa , men vasker det omhyggeligt af med Poten , de synger afskyelige Elskovsviser til hinanden i Maaneskin , Forholdet mellem Kønnene er en Ild og en Pine , de er ensomme , tørster efter hver ny Blodrus , TILBLIVELSEN 224 men har aldrig rigtig lært at drikke Vand , de dypper Tungen , men faar ikke mere ad Gangen end hvad der hænger ved den ; de leger med deres Bytte , en uhyggelig Leg , som ender med at den ene Part bliver borte , og den anden søvnig . Grusomhed og Ynde laaner sit Indbegreb fra Kattene , de er mere end Kvinden , de er Inkarnationen af selve det Kvindelige i Naturen . Kattene har ført Insektædernes Urappetit uformindsket op gennem hele deres Karriere , men forfinet , rendyrket , de er Bloddrikkere . Store er de bleven fordi Rovet blev stort ; sammen med dem tog Drøvtyggerne til i Størrelse , de nødte hinanden til at vokse ; indbyrdes Kamp pillede de mindre ud og gav Fremtiden til de større , Udvælgelsen ! Men selv om Kattene har bevaret Insektædernes Bestialitet ; af dem overtaget fra Reptilet , som en arvet Formue de har forøget , har de udviklet sig , Trinet er et andet , Grumheden har de gjort til en Kunst , paa deres Plads i Naturen , alene ved deres Forms Fuldendthed , bibringer de Forestillingen om Aand . De véd noget ! De er Strateger ! I Urskoven paa Malakka har jeg en Gang haft en flyvende Hund i Haanden , anskudt saa at den ikke kunde flyve , men ellers uskadt saa at man kunde iagttage dens Væsen . Det var et tidligt Dyr ! Insektæderansigtet lignede alle primitive Skabninger , med en uforløst , ukendelig Sjæl , de lange magre nøgne Kæber man ogsaa kender fra Pungdyrene , og som gaar igen endnu højt oppe hos Ræv og Ulv , den sultne Tang , den sultne Sjæl ! Øjnene havde det ulmende røde Lys man kender fra mange lavstaaende Dyr , en Nat med en Ildpøl paa Bunden ser man ned i , Ursjælen , som ikke kender sig selv . Dyret var ganske vildt , det var aabenbart at den store Flagermus Ingenting fattede , den vidste næppe at den var , i samme Forstand som andre Dyr , der er over en Underbevidstheds Niveau , den var kun vild , og man følte at kun Sindssyges eller Epileptikeres indre Dæmon , hvis man var i Stand til at forestille sig den , vilde afgive Nøglen til dens Sindstilstand . Det var Underverdenen . ROVDYRENE 223 Vildkatten (Brehm). Hvilken Forskel i Trin naar man forestiller sig Løvens store kongelige , bevidste Træk ! Kattenes Ansigt er det mest omdannede af Rovdyrenes , Kæben stærkt forkortet som Følge af det specielle Bid , og Panden fremskudt , Ansigtet derfor lodret , som hos Mennesket , med en lige Næse . Øjnene staar fremadvendte , i Modsætning til de fleste andre Pattedyr , hvor de vender ud til hver sin Side , decideret et Udviklingsskel ; de opadstræbende Uraber har erhvervet det samme fremadrettede Blik , som fører til Mennesket . Uglen har fremadvendte Øjne ! De Gamle gjorde den da ogsaa til Visdommens Fugl . Udtrykket er menneskeligt ; Løven ser paa os med Menneskeøjne . Der taler en Dag til os i Løvens store aabne , seende Øjne , et velbelyst Indre , skønt Dyret er umælende og naturligvis uden hvad vi kalder Intellekt — men kender man ikke ogsaa ubegavede Mennesker , med noget tilstrækkeligt , enkelt og ædelt i Sjælen : Form , Bestemmelse og Bevidtshed svarende til hinanden ? Naar Løven og Tigren ser menneskeligt ud paa os fra Buret , for det er jo fra Zoologisk Have man kender dem , har de noget forgræmmet , tungsindigt , ikke Fangenskabets Byrde alene , men det er som om de har forstaaet at de har overlevet sig selv , den Verden hvor de egentlig hører hjemme , den skal ikke bevare sig . ROVDYRENE 225 Allerede som fri Dyr i Skoven blev de Fanger , i deres Skæbne som Rovdyr . De er bleven sammenlignet med Konger , og de minder virkelig om Feudaltiden , Fyrster og Adel ; ogsaa Kongerne er endt i et mildt Fangenskab . Som al „Adel " visner Rovdyrenes Stamtræ , af sluttelig Mangel paa Næring , Isolering . De er rigtige nok , men Tiden er bleven en anden , Jorden falden fra dem . Allerede i en Fortid begyndte Overudvikling at undergrave Slægten , Huleløven døde ud ; den var større end den nulevende — blev den for stor til at ernære sig ? Hos det forhistoriske Monster , Sabelkatten , blev Hjørnetænderne saa lange at de ragede langt ud af Munden , ligesom hos Hvalrossen , og den har brugt dem paa samme Maade , harvet Kød ud af dræbte Dyr , ligesom Hvalrossen skraber Muslinger løs af Havbunden . Men Sabelkatten blev for monstrøs og beredte sin egen Undergang . Visse forvoksede moderne Militærstater leder Tanken hen paa den . Et Rovdyr i Forfald er Hyænen , skønt der ikke er Grund til at tro andet end at hvert Individ i og for sig er sundt . Den jager ikke selv mere , som andre Rovdyr , Mangel paa Evne eller Fejghed , eller vel fra først af gunstig Lejlighed , har givet den Smag for allerede dræbte Dyr , med mer end en Tanke , Resterne efter Løvens Maaltid ; den gør Drabet , men nøjes kræsen med kun at drikke Blodet , maaske slubre Indvoldene og det skæreste Kød — dog ikke en Gang Resten af Kødet faar Hyænen , andre kommer den her i Forkøbet , Shakaler og Gribbe ; Haandgemæng , selv den lille Risiko , undgaar Hyænen , uden naar man er flere ; naar andre har afspist lister den til om Natten og faar Resterne af det raadne Aadsel , Stanken , samt Benene , Hyænen er Knogleæder og kan klippe svære Dyreben over med sine mægtige Tandsakse . Den snigende Levevis og den smudsige Kost mærker den paa Kroppen , den slæber Bagparten efter sig , som om den er syg af Frygt og Liggift , konstitutionelt , der sidder den Kager af Skab i de usunde Børster , den udsveder Kalk af alle de Ben den æder . Fra sine Slægtninge Kattene har den de uædleste ROVDYRENE 227 Egenskaber , Troløshed og Baghold , med Hunden deler den Fejghed , Stank har den , som Skunken , fra Desmerdyrene ; fysiognomisk er den en Træl , gaar under den der ser paa den i Blikket som en Betler . Den har gjort sig foragtet og hadet ved et modbydeligt Nattehyl , Hyænens Latter , hvormed den i Mangel af Mod søger at skræmme andre væk fra Aadslet . Kender man ikke Karakteren igen fra Menneskenes Verden ? Det er mer end en Allegori : Svigten af Karakteren , Frafald fra sig selv som Art og Snylten paa andre , hvorsomhelst Naturen lader det ske , ogsaa indenfor Menneskets Verden , skal føre alle Rakkerens sørgelige og skidne Egenskaber med sig . Hvem har ikke i Byen mødt det faldne Individ , for ogsaa der har Natmandsfærd sin Nemesis i sig selv , Skunken og Hyænen i Menneskeskikkelse , der slæber sine Hæle paa Fortovet og glipper med Niddets og Fornedrelsens Blinkhinde over Øjet , skrutrygget og nedbøjet af et Livs Sjofelhed ? I ikke faa Henseender kunde der paavises en Parallel mellem Rovdyrenes Moral og Menneskets . Men om Mennesket vil det jo altid gælde , sammenlignelsesvis , at det har reusseret . Rovdyrene slog ind paa en Vej de ikke i Længden vil staa sig ved , naar alle Dyrenes Bo , saadan som Verden har artet sig , skal gøres op . Lige saa sandsynligt er det at den Glubskhed i Menneskenaturen man henter Billeder til fra Rovdyrenes Verden , ikke hører Fremtiden til . Men gør den nu heller ikke det ? 226 TILBLIVELSEN GRISEN DEN Opdagelse , at grønne Blade kunde være tjenlige til Føde , er den første Grund til Hovdyrenes Fremkomst ; at leve af Grøntfoder og dog trods dermed følgende Tyngde at opretholde Opmærksomhed overfor Omgivelser og Evne til hurtigt Løb ere de Vaner , der have bragt Insektædere af oprindelig Form til at udvikle sig til Hovdyr " , siger Winge . Under Begrebet Hovdyr sammenfatter han hvad Zoologerne tidligere skelnede imellem , Drøvtyggere , „Tykhude " , Heste ; de har alle fælles Udspring . Stamtræet deler sig imidlertid tidligt i to store Retninger , de af Grøntæderne der bevarer Tilbøjelighed til at træde paa alle Tæer , Klippegrævling og Elefanter , eller fortrinsvis den midterste Taa , med tre eller to andre i Behold , Tapir , Næsehorn , helt forsvundne , som hos Hesten ; til den anden Side de der tenderer mod at hvile paa to Midtertæer , Klovdyr , Resten mere eller mindre rudimentære ; hertil hører Flodheste og Svin samt alle Drøvtyggere , Kamel , Giraf , Hjorte og Kvæg . Mange uddøde Former danner Overgange og Sidelinjer , som ikke har bevaret sig til Nutiden , Naturen var ikke altid lige heldig med Hovdyrene ; de uhyre mange Former taler om et rigt Udvalg , men ogsaa om en vis Forlegenhed , Naturen kunde ikke bestemme sig , men netop denne Uendelighed af Luner og Forsøg viser Udviklingens hele Uudtømmelighed . Her skal Videnskaben nu ikke afskrives , den har sine Papirer i Orden ; Naturens Formrigdom lokker til at konstruere den efter , „GRISEN" 229 stille en Grundform op og arbejde med den , Forvandlinger og Forvandlinger , men med Mening i , en og samme Bestræbelse hele Vejen , men vekslende Kaar og Omformning derefter ; som Grundform paatrænger sig af sig selv „Grisen " , naar man arbejder i Erindringen med Hovdyrene . Det er en Urtype , hvis Navn er taget fra Svinet , det unge Svin , Prototypen , men af den folkelige Fornemmelse overført ogsaa paa andre Dyr af en afrundet , trivelig Form , saa og saa store , Pindsvinet f . Eks . , en ret lille Gris , men meget griseagtig , den er Insektæder , og ikke tilfældigt , Grisen som Type stammer netop fra Insektæderne . Der er Flodsvinet , en stor Gnaver , saa stor som en So , her ikke Trynen men den fede Form der har givet den Navn . Det samme gælder Marsvinet , som endda er Navnet paa to vidt forskellige Dyr , Cavien , der er en lille Gnaver , og Delfinen , et i Havet levende forvandlet Rovdyr . Der er Jordsvinet , et højst mærkværdigt Dyr , som af nogle har været regnet til Gumlerne , en Myreæder og Graver ligesom de , af andre henføres til Hovdyrene , en primitiv og sær Form ; den svineagtige Skabning deler den med mange Hovdyr paa et tidligt Trin . Er „Rotten " en Form der søges og bliver Gennemgangstrin for Insektædere , Gnavere og Rovdyr , saa stræber Hovdyrene i Begyndelsen af deres Bane op til „Grisen " , og forlader Trinet naar det har ført dem vidt nok . De oprindeligste Hovdyr var smaa Altædere af Insektæderekstraktion , maaske nærmest af den tidlige Rovdyrtype ; Rottestadiet har de passeret og er slaaet ind paa Plantediæten , uden dog at blive Gnavere . De smaa vordende Hovdyr spiste sig snart op til Grisen , var en Overgang allesammen trinde , velnærede Dyr af en simpel firføddet , mod begge Ender tilspidset Form , omtrent som den af Menneskehaand afstrøgne „Sparegris " , men af Størrelse vel henimod en Kanin eller derover . De var smaa Fraadsere , ikke Køddiæten , som holder mager og glubsk , men den nærende Planteføde der destinerer mod Fedme og Harmløshed , de tog for sig af den nye Plantevækst der 230 TILBLIVELSEN viste sig paa Jorden i tidlig Tertiærtid , Løvtræer , Græsser og saftige Vandplanter , og Tænderne , Skikkelsen blev da ogsaa netop saa forskellig som disse Arter af Grøntfoder er forskellige . Jorden omdannede sig til en yndig Have , med skønne unge Græsgange og liflige Sumpe at gaa og tygge i , her uddannede Hovdyrene sig til fredelige Vegetarianere , øvede sig i at lege Skjul og greb gerne Flugten , naar Strid med andre Dyr og Ufærd paa den Maade kunde undgaaes . Om de tidlige Hovdyr giver den endnu levende , oprindelige Form , Klippegrævlingen , Hyrax , en Forestilling . Den lever i Afrika ; et Eksemplar har været at se i Zoologisk Have i København . Som Navnet antyder er den af Grævlingestørrelse , knap nok , men ligner ikke en Grævling , snarere en Gnaver , eller en Gris , et Gennemsnitsdyr , upaafaldende , Ingen skulde se paa den murmeldyragtige Skabning at den nærmest er i Slægt med Næsehornet . Den har et Temperament , rører abrupt paa sig , naar man kommer den nær , og synes vred , skønt harmløs ; alle Hovdyr har noget af det samme , de lader sig irritere , selv Hesten og den fromme Ko skal man ikke altid lide paa , de vil slaa . Klippegrævlingens Fødder er noget for sig , specielt udviklede ; den har bevaret de fleste af Tæerne , men ret meget Hov er det ikke bleven til med den , tværtimod , Fødderne er bløde underneden og furede , den kan suge med dem , det lille lavbenede Dyr løber hen ad lodrette Klippesider næsten som en Gekko . Fødderne er en Privaterhvervelse , ellers er Klippegrævlingen et Urhovdyr , endnu ikke udpræget , halvt i Tvivl om hvorvidt den ikke skulde have været en Gnaver , og med noget fust i Temperamentet , som kunde have gjort den farlig , ligesom Næsehornet , hvis den var bleven større . Hvorfor er den nu bleven staaende paa et tidligt Trin , mellem Insektædere og Hovdyr , mens alle andre Former , der er begyndt noget lignende , svang sig op til mægtige , iøjnefaldende Dyr ? Ja , Sugefødderne , Opholdssted og Vaner , er vel her Grund nok , man kan ikke vokse sig stor og tung , hvis man vil blive ved med at klæbe ,,GRISEN" 231 sig fast til lodrette Klippevægge , en Færdighed af den Art maa holde Individerne indenfor en passende Vægtgrænse . Udgaaet fra en oprindelig Form er ogsaa Elefanterne , de har bevaret Insektædernes fem Tæer , omend samlet i en Klumpfod ; i andre Henseender har de modificeret sig æventyrligere end nogen anden Skabning , mest paafaldende Næsens og Overlæbens Omdannelse til et femte Lem , vel nok uden Sidestykke i Naturen ; Desman og Tapir er kun paa Vej dertil . Elefanternes Vaner har da ikke hindret dem i at blive store ! Her har Størrelse nogenlunde naaet den Grænse et Landdyr kan naa , hvis det vil beholde sin Bevægelighed . Elefanten kan ikke galoppere , Vægten binder den til Jorden , skal den skynde sig støder den sit Korpus frem i en Art Hurtigskræven , omtrent som gamle svære Koner der skruer sig frem paa Hælene naar de skal „løbe " . Og dog har faa Dyr en Gratie som Elefanten , den benytter sig i sin Gangart af Tyngden , svinger som paa Hængsler , Vægten , som er synlig paa den , giver enhver Bevægelse af Lemmerne en egen likvid og støt Kurve , som Sandsække i Flugt ; svært , smurt Maskineri , Stempelstængerne paa store Dampmaskiner med megen Enerti i Tempoet kan give det samme Indtryk af Tusindpundighed og glidende Lethed . Man taler om Gravitet , Tunghed , den ædle Langsomhed der er egen for alle store Væsner , som tager Tyngden med i deres Rytme , Strudsen har noget deraf , korpulente Mennesker til en vis Grad ; Hvalens Kurve , naar den bryder Vandskorpen for at aande , og gaar ned igen , har en næsten klodeagtig Gravitet . Elefanten har alle Tykkemænds Charme , bagfra ligner den en gammel Gigant i Bukser , men Vægten er hos den Natur , ikke et Embonpoint . Den er ren Form , et Taarn af Harmoni , den rager med et Bjergs Flugt op i Højden og naar Jorden igen med Snabelen , den staar paa Søjler af Ben som et Tempel og afslutter sig foroven med en Dobbeltkuppel , den kløftede Isse ; og den er stor i Farven , som Bjergenes Skifre og det Ler hvoraf al Form opstaar . Den har et 232 TILBLIVELSEN majestætisk Præg af Alder , den Adel Aarene giver , ogsaa hos Mennesket , foldet Skind og faa Hovedhaar , en renset Isse , kronet med det bare Kranium , som Gubben naar han er alderstegen og ærværdig . Men det er jo nok en af Formens Illusioner , Elefanten er hverken „gammel " eller „ung " . Med Visdommen , som man har villet føje til dens vise Ydre , er det nok ogsaa saa som saa . At den store hvælvede Isse skulde rumme Hjerne , som man sluttter efter Formen , er jo kun bluff , den er et Benvæv opbygget af statiske Grunde , ingeniørmæssigt , for at bære Snabelens og Hovedets Vægt , som Taarnet i en Hængebro , bagved ligger den lille indkapslede Hjerne . I relativ Kapacitet skal den rangere højt , helt oppe ad Mennesket til , men det bliver dog vel nærmest at opfatte som en kompliceret Central svarende til en kompliceret , højt differentieret Organisation , et stort Omfang af det reflektoriske Apparat ; fri Bevidsthed derimod , Evnen til at drage en Slutning , eller Overlæg , Forestillinger om en Aarsagssammenhæng , Følgelighed , har Elefanten ikke , selv om dens Evne til at tage mod Dressur kan se meget forbavsende ud . Som Fornuftsvæsen staar Elefanten i Virkeligheden ikke for de simpleste Prøver . Man overdriver sædvanlig tilsyneladende Fornuftshandlinger hos Dyrene og er tilbøjelig til at undervurdere den højtudviklede Evne Dyret besidder i selve sin Levefærdighed , ogsaa cerebralt betragtet . En meget betydelig Grad af Omdømme , som ytrer sig paa Dyrets Plads i Naturen , behøver slet ikke at blive „bevidst " i vor Betydning af Ordet . Selv hos det tænkende Menneske er den rent organiske Part af Bevidstheden , betragtet som Central , Reflekserne , Organismens Selvstyre , jo saa langt den mægtigste ; med et geologisk Billede svarer den menneskelige Bevidsthed vel saa nogenlunde til Alluvialtiden , en ren Hinde i Forhold til de tykke geologiske Lag der ligger under , hele Jordens Forhistorie ; den menneskelige Underbevidsthed rummer en Instinktverden i mange Lag , alle Udviklingens Strata . Denne blinde Del af Sjælen , vel de 99 % af den , har Mennesket tilfælles med Dyrene . Selv det elementæreste Udslag af Begavelse hos Dyrene , deres Evne til at hjælpe sig , er da i Virkeligheden en høj Udvikling vi staar overfor ; at konfundere den med et menneskeligt Niveau er menneskeligt . Hensyn burde her tages til at Mennesker dog , indenfor Arten , befinder sig paa forskellige Udviklingstrin . Hvor ofte hører man ikke en Herre forsikre at hans Hund er „lige saa klog som et Menneske " — med et Blik paa Manden maa man give ham Ret . Elefanten er snild , som saa mange Dyr , det er en Kunst at være sin Tilværelse voksen i den Grad den er det ; men Literaturen , alle Iagttagere med en Opdragelse , er enige om at den er enfoldig , i naturlig Forstand , til at rende Døre op med , ingenlunde overlegen , der foregaar ikke noget i dens Hoved . Den er ikke en Gang nogen Helt , tværtimod , den er frygtagtig , uden al Undseelse og rent ude af Forhold til dens Størrelse og Magt , et Fænomen hvortil noget tilsvarende ikke er ukendt i Menneskets Verden : korpulente Kvinder der vræler som Lokomotiver ved Synet af en Mus ! Tæmmede Elefanter skri ' er som Fruentimmer naar de skal over en Bro , gribes af Forvirring og maa trøstes , hælde deres Hoved til en Fører ! Saa stor Elefanten er har den ikke frigjort sig for Panik , den hovedløse Tilbøjelighed til stampede , som Amerikanerne siger , et underligt Ord , der er baade Substantiv og Verbum , og hentet fra Hestenes og Kvægets Verden , den vidløse Renden i Flok og Trampen henover Alting der er udviklet som et uhyggeligt Element mere af de Dyr der lever sammen i Hjorde — Massepsykologi paa et Hovdyrstadium ! Aandeligt kan man maaske sætte Elefanten i Niveau med Hesten , der alle andre gode Egenskaber ufortalt er enfoldig , ingen slet Egenskab iøvrigt naturligvis , forskrækket , uden Evne til at forbinde Forestillinger med Indtryk , den skyer for alt hvad der vifter , har skønt den har levet saa længe sammen med Mennesket ikke lært hvad et Stykke Papir er , forstandsmæssigt set er den sænket i en Brønd , fører et Urmørke med sig , ind i Storbyerne , Øjne der ser fireetages Huse , men man ved ikke hvilke Forestillinger der danner sig i dens Hoved , den er næppe i Stand til at se andet end hvad der hører til 234 TILBLIVELSEN Steppen den er fra . Men den løber der , forspændt , i mange andre Henseender virkelig lige saa fornuftig som et Menneske , langtfra saa ødelæggelseslysten ; og Misantropen Swift gjorde da ogsaa Hesten til Borger i et tænkt Idealland , mens han lod Mennesket være et Svin , en Buk og en Abe , tilsammen en Yahoo , hvilket aabenbart af Swift er tænkt som den Lyd hvormed Mennesker hujer til hinanden over en Pøl af Drifter . Udviklingsmæssigt set skulde Elefanten stikke længere tilbage i indre Kapacitet end Hesten , den er oprindeligere , men har paa sin Maade drevet det videre i Særhed . Elefantens Rod i Naturen og ekstreme Forvandling , dens hele monstrøse Fysik giver den en egen Stilling , som dog ikke falder aldeles fremmed ; Naturen har kun det samme Spil Brikker , som den kaster imellem hinanden hver Gang den omformer sig . Til en simpel , tidlig Hjerne har Elefanten lagt en ekstra Hemning , som maa følge med overdreven Størrelse , forsinkede Reflekser antagelig , i hvert Fald en Modstand i selve Massen . Man kender noget lignende fra Mennesker af meget stort Numer , det lange , vægtige Karlfolk , der har været Gardist , og som man oftest finder paa Landet , for Byerne egner han sig mindre , man vil lægge Mærke til at han altid er en Brøkdel bagefter med at fatte , skønt ingenlunde en Tosse — er det fordi han har længere Nervebaner ? Naar Nogen har sagt noget godt , og Alle har let , saa rumpier det endelig i Brystet paa ham ogsaa , bagefter , saa morer han sig , som Ekko der kommer , lidt forsinket , fra et Bjerg ! Noget elefantint vil man tale om hos saadanne store tunge Folk , der gaar senere i Skred end andre . Og det er da klart , Reflekserne har et længere Forløb hos en lang Person end hos en kort . Om Hvalens Lynne og Arten af dens Reaktioner har man ikke let Lejlighed til at skaffe sig Oplysninger , men jo større de er des langsommere ; de største af dem har det nok saadan at hænder der dem noget i den ene Ende i Dag saa gaar det op for dem i den anden i Morgen ! Slige store Skabninger er ikke uden Grund skikkeligere end andre . „GRINSEN" 233 Uskyldig er Elefanten , innocent , og det betyder uskadelig , men er ved lang Brug i Menneskets Mund kommet til at betyde dum , betonet med en Smule Ynk , Staklen gør ingen Fortræd . Ak nej , de Kloge forstaar det bedre ! Verden gaar sandelig ikke tilbage i Ondskab , tværtimod , alt udvikler sig med Udviklingen , ogsaa Evnen til at gøre Skade ! Elefanten er dum . Men den er elskværdig , Uvidenhed gør ikke helt uskikket til Livet , den er landlig , med idylliske Vaner , en Spiser , med sin Snabel er den følsommere , mere behændig end mange Mennesker med deres Tommelfingre , den tager Fangenskab med Filosofi , som gamle dygtige Folk tager deres Alder , den har en Fornemhed som Størrelsen giver , fimre omkring kan den jo ikke , hvad saa alle andre hvileløse Dyr eller det nervøse Menneske mener , den rokker paa Stedet i sin Masse , rytmisk , med noget af den Ligevægt Universet er i . Vidunderligere Skabning end Elefanten gives ikke , det er en Gunst at have levet i Jordperiode sammen med den , man har da set den , inden ogsaa den gaar Undergangen imøde , der venter alle Fortidsskabninger , ligesom dens Slægtninge , Mammuten , Mastodonten og Dinotheriet . Elefanten som overdaadigt Lune Naturen havde Raad til leder Tanken hen paa Dimensioner i den menneskelige Verden , de ubevogtede Epoker i Historien da endnu Alt var tilladt , Sporene de har efterladt sig , Pyramiderne , Slotte , Katedraler ; Tiden er bleven en anden siden , den gaar ikke mere i det Magnificente , en Kvadratmil Fattigkvarterer i Londons Forstæder udtrykker nærmere dens Tanke . Faa Dyrs Udviklingshistorie er saa kendt og saa tilfredsstillende for Tanken som Elefantens . Det skulde da være Hestens , hvis Afstamning , navnlig for Føddernes Vedkommende , i en dobbelt Forstand dens Karriere , udgør Favoritkapitlet i enhver biologisk Skildring og virkelig ogsaa er af en enestaaende plastisk og logisk Virkning , Udviklingen selv lige i Øjnene . ,,GRISEN" 235 Til Oplysningens erklærede Fjender , de Næringsdrivende paa Kirkens Omraade , visse følsomme Journalistkredse , synes Eksemplet ikke at være naaet ud , man er her endnu udelukkende optaget af den gamle folkelige , letfattelige og taknemlige Parole om „Abeteorien " , i hvilken Anledning man sveder Hadets Sved . Elefantens Forhistorie , de uddøde Mellemled , er kendt helt ned i Eocentiden , Moeritheriet , opkaldt efter Moerissøen i Ægypten , et halvstort Dyr paa Vej til Elefanten , med endnu fire smaa Stødtænder og en begyndende Snabel ; hvor nu Ørkenen breder sig omkring Faiyum græssede Moeritheriet og mangfoldige andre Urhovdyr i et frodigt Parklandskab , som man skal ned ad Ækvator til for at finde aktuelt Sidestykke til . Den afrikanske Dyreverden , i Fortid og Nutid , en Mark hvor Skabningen har boltret sig og gør det endnu , frister Fantasien saa stærkt at Udsigtspunktet for nærværende Arbejde skal forlægges dertil , mere tjenligt ogsaa for Orienteringen over Aandens Stadier ; men først skal Behandlingen af Pattedyrene , deres Plastik og aandelige Horisont , den zoologiske Part deraf , føres til Ende . Temaet „Grisen " synes forladt ; det har været tilstede hele Tiden , Elefanten er en til det Enorme forvandlet „Gris " . Man ser det paa Ungen , Elefantbabyen , med den endnu korte Snabel og det hele griseagtige Præg , her er noget af den Urtype hvormed Elefanten i sin Tid startede , og som forandret paa anden Maade genkendes i andre Hovdyr . Størrelsen er kommen tilslut , efter at Retningen for Dyrets Udvikling var lagt , den tiltagende Vægt har betinget Formens Ekstrem . Fuldt udprægede men endnu ikke kolossale Former kendes , de fossile Dvergelefanter fra Middelhavsøerne ; og her falder der Lys paa Udvælgelsen , det er sandsynligt at isoleret Opholdssted paa mindre Øer tjener til at reducere Størrelsen eller holde den paa et oprindeligt Trin , vel fordi Forfølgelsen er mindre intensiv end paa de store Kontinenter , hvor Rovdyrene huserer anderledes skarpt og æder de smaa Former væk til Fordel for de stadig større . I Afrikas og Asiens „GRINSEN" 237 store aabne og udsatte Omgivelser , beluret af Løve og Tiger , lagde Elefanten sig den overlegne Størrelse til . De to Arter stillet ved Siden af hinanden giver en udtryksfuld Forestilling om to Trin indenfor samme Art , den afrikanske Elefant er saa aabenbart den yngste , en tidligere Form , ikke saa elefantint udpræget som den indiske ; man har her Lejlighed til paa en Gang at se den ideale Elefantform udhævet af en mere søgende , og til i den at skaffe sig Indtryk af den oprindeligere Form , hvorfra den fuldkomne Elefant er udgaaet . Paa et tidligt griseagtigt Trin , det Elefantungen bevarer Mindelser om endnu , nede ad Moeritheriet til , eller længere tilbage , gaar en anden Gris , som staar Elefanten nær , i Vandet og gentager paa sin Vis Hvalens Karriere , flere Arter af det samme , mærkværdigt forvandlede Dyr : Søkøerne . Disse sagnagtige Skabninger har været regnet til Hvalerne , de er knap saa fiskeformede som de , men har mere omdannede Lemmer end Sælerne ; de har givet Anledning til Tro paa Havfruer fra gammel Tid , med Koen har man ogsaa associeret dem , som Navnet siger , saa man har abenbart ikke vidst hvad man skulde tro naar man har set dem . Hvad man ved om dem lyder som en Skipperkrønike ; og dog er de at finde den Dag i Dag , ved Afrikas , Sydamerikas og Australiens Kyster , de to Arter , Manaten og Dygongen ; den tredje , Stellers Søko , blev udryddet til sidste Eksemplar , som man ved , af det ædle Menneske , fromme , sjælfulde Trankogere . Søkøerne holder til ved Kysterne i Nærheden af Flodmundinger , de er Tangædere ; oprindeligt er de vel kommen inde fra Land , har ladet sig friste af Vandplanter , indtil de endte ude i Søen . Af „Grisen " er der ikke meget tilbage , uden noget endnu afrundet i Formen , og dog er der ikke Tvivl om at de oprindeligt har været fuldtudprægede Pattedyr , som har udviklet sig tilbage og sat Lemmerne til igen under Opholdet i Vandet . I tendannet Form , Plumphed og Tykhudethed minder de om Hvalrossen , der er udgaaet fra primitive Rovdyr . I sit 238 TILBLIVELSEN Navn bevarer Hvalrossen et gammelt Ord der er det samme som Hest ; Søfolk har haft en rundelig Maade at se paa ; men det er da ikke altid de har været paa Vildspor , Naturen er rundeligere endda . Et Trin endnu , og Søkøerne vilde have naaet Hvalerne i pelagisk Udrustning ; dog Planteæderdiæten vilde altid have holdt dem i Nærheden af Kysterne . Vil man gøre sig en Forestilling om et Trin forud , inden Forvandlingen har gjort Hovdyret ukendeligt , er der da Flodhesten . Denne Gang er der mere Mening i Hestenavnet , for vel er Flodhesten ikke i Linje med Hesten , men den er i en Sidelinje som ligger indenfor Hovdyrordenen . Flodhesten er gaaet i Floderne , er bleven ikke lidt vaad , men til Fisken er der langt , den har egentlig bevaret Formen saa temmelig uforandret . At den er en „Gris " er tydeligt , og i Afstamningslinje staar den da ogsaa sammen med Svinene . Her afgiver Vortesvinet , en afrikansk Form , et Led som giver god Oplysning om Trinet forud for Flodhesten , habituelt set , den er et Svin vel paa Vej til Vandet , ynder at vælte sig i Sumpen ; fra en fælles Fortidsform med samme Tilbøjelighed for at blive i Ballen er Flodhesten udgaaet . Tilbøjeligheden ligger til hele Svineslægten , det almindelige Svin ynder Pølen , saavel Vildsvinet som Husdyret , Karakterejendommeligheden har givet Navn til et negativt Renlighedsbegreb i det hele taget , skønt det er tvivlsomt hvorvidt Svinet er urenligere end saa mange andre Dyr ; imidlertid det er en Kulturglose at tale om Svineri , hvor den oprindelige Vane dog vist hænger sammen , tværtimod , med en indgroet Trang til at gaa i Bad . Karakteristiken skyldes Mennesket , som paa et Tidspunkt af sin Udvikling har været Vandskrækker ; først sent er Renligheden tilegnet som en Luksus ; at vaske sig har været anset for en saa radikal Handling at det en Gang simpelthen har sat Skel i Menneskehistorien : de Vandsky , der forblev Hedninger , og de der havde faaet Vand paa sig , som udgjorde et ganske særlig udvalgt Selskab ! 236 TILBLIVELSEN Associationerne i Anledning af „Grisen " som tænkt Stamdyr er nu endelig naaet til Grisen selv , Svinet , den kendte Form , som ikke behøver nærmere Beskrivelse . Dog er det Svinet som ungt , Grisen , der maa tænkes paa , altsaa ogsaa for Svinets Vedkommende en Form der peger tilbage ; den voksne , kammede og stride Vildorne har allerede udviklet Træk der peger væk fra Grisen . Grundtypen skal altsaa egentlig søges hos yngre , mere tilbageblevne Trin end Svinet . Og her rykker Tapiren op i Erindringen . Man tænker paa den allerede naar man er ved Elefanten , i Anledning af Snabelen , men viser Tanken tilbage , Tapiren er ikke et Stamtrin indenfor Elefantens Linje , den staar Hestens nærmere . Snabelen har den udviklet ganske uafhængigt ; dog kan det sikkert siges at Elefanten paa et tidligt Trin har haft megen Lighed med en Tapir , selv om de ikke er i nær Slægt med hinanden , den simple begyndende Hovdyrtype har været fælles for dem . Tapiren er en meget gammel , eller ung , overlevende Form , som har holdt sig uforandret , fordi den hele Tiden er bleven under de samme Vilkaar ; Omgivelserne hvorunder den endnu lever , Sumpskov i Indiens og Sydamerikas Troper , giver derfor en Forestilling om det oprindelige Milieu hvorfra de første Hovdyr udgik i tidlig Tertiærtid . Tapiren er en Gris saa trind , formet næsten som et Idealdyr af Naturen , et Formmønster til at gøre Hovdyr af , ved at lægge lidt til her , og trække lidt fra der , overdrive , forlænge paa Benene , tørre ud , give Horn eller forsyne med Knyster . Oprindeligt tør jeg sige det er fra den jeg har Forestillingen om et Grunddyr , hvortil de fleste Hovdyr peger tilbage , en „Gris " , skønt Svineslægten naturligvis bør beholde Æren af at have stemplet Navnet . En Billedhugger vilde i Tapiren have en Model som med faa motiverede Forandringer lod sig forme om og variere til en Række kendte Hovdyrtyper . Jeg har en Gang sagt saadan noget som at Mennesket nedstammer fra Kvinden , nærmere at komme tilbage til senere ; plastisk er Kvinden en Norm , hvoraf Manden er en differen - 240 TILBLIVELSEN tieret og hærdet Variant . I vid Forstand er Tapiren , selv Hannen , en kvindelig Form . Skal man for Resten kalde Tapirhannen for en Hingst , en Orne , eller en Tyr ? Ikke altid har man disse Begreber i Orden naar det gælder Hovdyrene , fordi Formerne ofte er saa ubestemte . Forskellen mellem Han og Hun afgiver iøvrigt ogsaa et Vink med Hensyn til Afstamningen , Hunnen kommer , ligesom Ungen , omend i mindre Grad , den oprindelige Type nærmere end Hannen ; Hinden f . Eks . har ingen Gevir , det havde Hjortene slet ikke til at begynde med , ingen af Kønnene . Udviklingen af Hjortens Gevir afspejler Erhvervelsen indenfor Slægten , Individet lægger en „Ende " til hvert Aar , oprindeligt havde Hjorten kun een . De mandlige Egenskaber synes i forstærket Grad at pege mod den nye Art , de kvindelige derimod mod Udspringet . I Forhold til andre vidtforvandlede , hærdede og hornede , verdenserfarne Hovdyr er Tapiren nu altsaa forbleven det uberørte Skovdyr , uskyldig som en Pige , yndig , oval , nulformet , trind , afstrøgen for og bag , som klappet og forkælet af Guder , med drejede Ben — og den gamle Gud Pan , der ikke uden Grund bærer Hovdyrets Præg , Bukkefødder og et hornet Hoved , har da ogsaa med Flid opsporet Jomfruen i Skoven og er med hende bleven Fader til livskraftige Bastarder , baade Okse , Giraf og Kamel ... Saa sagte dog , nu er det ikke mere Tapiren , den kendte Form , der tales om , men det endnu yngre Dyr man gennem den kan stille sig for Øje ; Tapiren maa klædes lidt af hist og restaureres her , før det gaar an at placere den ved Roden af Stamtræet hvorfra alle Hovdyr er udgaaet . Snabelen maa den af med , det er en privat Erhvervelse , den maa have en Taa lagt til paa Forbenene og to paa Bagbenene , den maa have Hale , for at blive helt primitiv igen . , Man maa tilbage til Urhovdyret for at slaa Bro over til den fælles Form , hvorfra Klovdyrene udviklede sig , og Tapiren hører jo til de af Hovdyrene der lagde Vægten , meget bogstaveligt at forstaa , paa Midtertaaen . Forskellen gaar tilbage til Udspringet , anstrengt derfor maaske at bibe - ,,GRISEN" 241 holde Tapiren som Grundform saa langt tilbage ; imidlertid de fossile Former kan man jo ikke se , og noget siger at Tapiren har en søsterlig Lighed med dem alle , en gammel Erindring , med Tilladelse , man synes man kan huske det , alle tidlige Hovdyr maa have set nogenlunde saadan ud . Efter Winge , for at blive eksakt igen , havde de nederste Stamformer for Hovdyrene alle Hovdyregenskaber samlede under et ; Former før dem igen bliver det svært at skelne fra Insektædere . Disse første Former kalder Winge Coryphodontider , de næste mere udprægede Meniscotheriider ; fra dem afledes hele Hovdyrstamtræet . To Grene deraf dør ud , kendes kun fra vidtløftige fossile Former , som Naturen ikke har ført op til Nutiden ; en Gren gaar til Klippegrævling , Elefanter og Søkøer , som før omtalt ; en til Heste , Tapir og Næshorn ; og en endelig til Klovdyrene , Svin og Flodheste samt Drøvtyggere , Kameler , Hjorte , Giraffer og Kvæg . Men som Winge siger : „en ubetydelig Ændring i Stillingen af Haand og Fod er alt , hvad der har været nødvendigt for at indlede Omdannelsen af en Meniscotherium - H aand og - Fod til en Arthiodactyl - Haand og - Fod ." Ved Arthiodactylerne forstaaes altsaa de parret - taaede Hovdyr , med et meget godt gammelt Ord Klovdyrene . Paa dette Trin er det vor tapirlignende Ven skal placeres . Siden den har kunnet føre Tapirtræk op i den ene Linje , hvorfra vi kender dem , den nulevende Tapirs Linje , maa den vel ogsaa have ført Træk med sig op i de andre . Det gælder jo da Elefanten , som Enhver vilde associere med Tapiren , den ligner en forstørret Tapir , uagtet den ikke er i Linje med den . Flodhesten har meget der minder om Tapiren , mindst vel Hovedet ; den regnes til de Parret - taaede i Slægt med Svinet . En Dvergform af Flodhesten eksisterer , nærmest at opfatte som en Varietet for sig , den er ikke saa udtalt et Vanddyr som den store Art . Den ligner den almindelige Flodhests Unge , paa nær Hovedet er den ellers i alle Dele at se til som en Tapir eller stor Gris , en levende Mellemform altsaa . „Grisen " har været brugt til Ledeform i det foregaaende og skal 242 TILBLIVELSEN heller ikke forlades , men del er nødvendigt at udvide Forestillingen om de Træk man knytter til den som tænkt Form , naar den skal anvendes ogsaa paa Klovdyrene . Ogsaa her er den tapirlignende , griseagtige Urform letgenkendelig , som det skal vises . Fjernere kunde man næsten sige staar Former der dog er i direkte Linje med Tapiren , som f . Eks . Hesten . Et Faatal vilde finde Ligheden umiddelbart slaaende . Og dog naar Hensyn tages til Hestens specielle Forvandling , Flugt fra Sumpskov til Steppen , hvor den haarde Bund har præget dens Ben , Omlægning af Diæten til de tørre Græsser , som har givet den det benede Hoved , naar man holder sig de tidligste , kendte Former for Øje , Zebra og Vildæsel , er Tapiren ikke saa langt henne endda ; de fossile begyndende Heste , med mere end een Taa , maa have lignet Tapiren endnu mere , som Fætre ligner hinanden ; i et fælles Udspring har de været nogenlunde de samme trinde , frodige , sandsynligvis stribede , vellugtende Skovdyr . Hesten har ingen Snabel lagt sig til — men den har nu ligesom en Begyndelse dertil , en levende Mule , som kan strækkes frem , den har Muskler i Overlæben ; og Hesten samler da ogsaa Græsset med Munden , inden den presser Tænderne ned og bider det af , til Forskel fra Koen , som slynger Tungen om Græsset , inden den rusker det af , og som har en ganske død forbrusket Overlæbe . Tilsyneladende er her en væsentlig Forskel i Teknik , de fleste Drøvtyggere benytter vistnok Tungen naar de tager Føden til sig , maaske fordi de oprindeligt er Bladædere . Giraffen benytter dog baade Tungen og Læberne , naar den spiser ; en lille Antilopeart , Vindspillerantilopen , kaldet Dik - Dik , har en veludformet Snabel , henimod Tapirens ; disse Anlæg er vel snarere tilfældige end gennemgaaende . Næsehornet er da vel ikke en Tapir saa skøn ? Jo naar man har opholdt sig tilstrækkeligt over Rhinocerossens pansrede og plumpe Ydre , dens Ligtorn paa Næsen , dens eksplosive og fæiske Væsen , saa kommer det alligevel af sig selv at man her staar overfor en Slægtning af Tapiren , af tidlig Ekstraktion , ikke Tapiren selv , men en Frænde af den , som har lagt haard Hud paa sig og er bleven ,,GRINSEN" 243 ubehagelig , en lille Sjæl , indespærret i et klippeagtigt Legeme , ensom og ru , et ondt Lune levnet af Naturen . Fra Dürers Haand har man en Tegning af Næsehornet ( S . 46 ) , med en morsom Beskrivelse og morsomt farvet af Datidens Forestillinger om svær Bevæbning , han har givet den Panser paa næsten som en Riddersmand i Harnisk , med Nagler og Søm , beslaaet med Jern over det hele og med Ringbrynje paa Benene , et fuldkommen uindtageligt Dyr . Man har Historier om Riddere som er bleven kvalt i deres Harnisk ; hos Næsehornet er Sjælen da gaaet under i lutter Forskansning , ligesom hos Skildpadden . De to Næsehornarter man kender , Hovedarterne , det afrikanske og det indiske , afgiver et Materiale til Bedømmelse af Trinet , ligesom de to Elefantarter ; det afrikanske Næsehorn er aabenbart ogsaa yngre , mindre rhinocerospræget , end det indiske , de oprindeligere Former altsaa de af vestlig Udbredelse . Af de to Tapirvarieteter gør den amerikanske Form et oprindeligere Indtryk end den indiske . Der kunde sluttes noget heraf til disse Dyrs Herkomst og Vandring . Et Vildnis af Arter er Klovdyrene , næsten haabløst at nærme sig dem , det vilde kræve en Levetid for sig at udtømme deres Naturhistorie , opsøge dem og skaffe sig fuld Besked om dem : Svinene , utallige Arter , med en Mængde Udviklingsnuancer , fristende at fordybe sig i . Vildsvinets Unger er stribede , ligesom Tapirens , en gammel Paradismode , der gaar igen ; Dvergvildsvinet fra Himalaya genkalder i hele sin Form levende Spidsmusen , en stor Insektæder , Præget ikke afarvet ; Svinenes Børster , som hos nogle Arter kan blive til stive Pigge , leder Tanken hen paa Pindsvinet ; visse Hjortearter er ogsaa lidt paa Vej til denne haarde Beklædning . Hjortesvinet fra Celebes deler Højbenethed og Slankhed , og derfor Navn , med Drøvtyggere — og der har da levet drøvtyggende Svin ! Drøvtyggerne — de langbenede flygtige Hjorte , Antiloperne , Kvæget , Geder og Faar , de forvoksede Kameler ! Giraffen — det underlige og elskelige Dyr , en sjælfuld Særling , i en stum ' , ensom Højde , 244 TILBLIVELSEN vellugtende som Hesten , blid som de bladædende Hinder , hvilke Paradistider har den ikke opsamlet i sig , en Evighed i Afrika mellem Mimoser , hvor rummelig var ikke Naturen , siden den kunde faa Lov at leve ! Alle Drøvtyggere er sagtens bleven til det de er ved at de er bleven jaget , det er Forklaringen paa den særegne Form for Fordøjelse de har uddannet : der er ikke bleven givet dem Tid til at tygge mens de græssede , de har maattet sluge Maden i sig , stjaalent og paa Stedet , og opsætte Bearbejdelsen til siden , naar de havde søgt Skjul udenfor Græsgangene og var i Hvile . Umuligt at gennemgaa alle Drøvtyggerslægter ; her skal kun fremdrages enkelte Former , de fleste ret ukendte , som i Type leder Tanken hen paa Grisen eller Tapiren og formidler Overgang i Udseende fra den ene Art til den anden . Dobbeltnavne viser ogsaa her at Træk fra forskellige Arter er blandet sammen og tidligt har været Iagttageren paafaldende . De fleste der kun kender Husdyrene er tilbøjelige til at begrænse deres Forestillinger om en Ged , et Faar eller en Okse til selve Begrebet , en stiliseret Type , hentet fra Noæ Ark , i Virkeligheden gives der jo en Mængde Varieteter indenfor Arterne og paa Grænsen af dem . Dobbeltnavnene giver Anledning til et Spring ind i Klovdyrenes Mangfoldighed . Af Antiloperne er der flere med Dobbeltnavne ; de staar i det hele taget efter Ydret mellem Hjorte og Kvæg . Der er Gedeantilopen , nemorhaedus , og en nær Slægtning af den , Goralen , lavbenede Antiloper med Træk henimod Faaret ; fra samme Stamsted afledes Moskusoksen , ovibos , hvilket er Oksefaaret , det kendte arktiske Dyr , der ligner en Bøffel men af Karakter er et Faar . Til Antiloperne regnes Saigaen , den minder i Udseende om baade Faar og Ged . Indenfor de rette Faar og Geder er der Underarter som for Øjet gaar over i hinanden , Mellemformer som Mankefaaret , eller Stenbukken ; Faaret er et Bjergdyr som har klædt sig paa mod Kulden , Geden kravler endnu højere end den , paa de bratteste Bjerge ; der er en Etages Forskel mellem dem , saa at sige . Til Gederne slutter sig Gemser og ,,GRINSEN" 245 gemseagtige Dyr , hvorimellem den mærkelige Takin , budorcas taxicolor , fra Højasien og Kinas Bjerge , den kaldes Oksegemse og har da ogsaa Træk der fører hen til Kvæget , naar man ikke kalder den Gnuged ; Træk har den altsaa fra fire forskellige Dyr og omtales ikke uden Grund som en Samletype . Ekstra minder den med sin høje Forkrop og hele Holdning meget om Nilgaien , boselaphus tragocamelus , hvilket er Gedekamel , Blaaokse , kaldes Nilgaien ogsaa . Denne smukke indiske Skovantilope var i sin Tid at se i Zoologisk Have og mindede med sin høje Rejsning og svævende Gang om en Fuldblodshest ( Billede S . 270 ) . Fremdeles er der Hjorteantilopen , Kobus ; Hjortegedeantilopen endogsaa , cervicapra ; Elsdyr antilopen ; Koantilopen , Hartebeest ; Hesteantilopen , hippotragus , en Antilope med svære hesteagtige Ben ; der er Lamagazelle og G ir afgazelle ; alle af den rige afrikanske Dyreverden . Og der er da Gnu , Wildebeest , som ikke har faaet Dobbeltnavn , men som burde have et flerdobbelt , den ligner alle andre Antiloper og i Tilgift baade Hest , Æsel og Ko ; hverken Folkeæventyret eller den vildeste Drøm kunde overgaa Gnuen i Underlighed . Med det samme saa er der mellem Hjortene en Hestehjort , Sambar , og en Svinehjort , hyelaphus porcinus . Gemsebøffel har man kaldt Anoaen fra Celebes , som jeg før har omtalt , den har været regnet til Antiloperne men anses for at være en primitiv Bøffel , nederst paa Kvægets Udviklingsstige . Den har været at se i Zoologisk Have i København og har stor Interesse som en tilnærmet Form hvorfra Tamkvæget kan tænkes at nedstamme , den lugter sødt som en Ko , har Koens udvidede Mule , smaa lige , trinde Horn , som godt kunde blive til Kohorn . Mærkelig er den ved den trinde , afrundede Form , en Embryoform , som baade bringer Gris og Tapir i Erindring , den er lavbenet , har som Drøvtygger ikke rigtig arbejdet sig op fra Jorden endnu . Anoaen er uden Tvivl en tiloversbleven Form , Generalnævner i mange Træk for de første primitive Hovdyrtyper , hvoraf senere forgrenede Slægter er bleven til . Med den brede Mule , der stempler den som Græsæder , gaar den tydeligt ad Kvæget til . ,,GRINSEN" 239 Andre af Hovdyrenes tidlige , simple Former har Træk som kan bringes til at gaa op i saavel Kvæg som Hjorte , Geder og Faar : Traguliderne , de gedelignende , hvortil hører det afrikanske Dvergmoskusdyr , ogsaa kaldet Hjortegris , ikke at forveksle med det højbenede Hjortesvin , og den asiatiske Kantschil , Dverghjorten , som er det mindste af alle Hovdyr . Denne sagnomvundne Skabning har jeg selv i sin Tid truffet personlig paa Malakka , Malajerne kalder den „Fader Fred i Skoven " og har mange forelskede Historier om den . Den er ikke større end et Murmeldyr , kunde rask forveksles med Agutien og leder i det hele Tanken hen paa Gnaverne . Indenfor Gnaverne findes endelig ogsaa Former som i Ydre kan minde om tidlige Hjorte , f . Eks . den højbenede Mara fra Patagonien . Dverghjorten er „Grisen " , Urgrisen , Hovdyrfostret , saa nær som man kan ønske sig det ; havde man ikke dannet sig en fælles Udgangsfigur før saa kunde man danne sig den af Dverghjorten . Fra Traguliderne er Vejen kort til de noget større Moskushjorte , der igen fører naturligt over til Raadyrene , og med tiltagende Vækst og Særhed til Krondyrene , Elg og Ren . En anden Linje fra de simple Urformer gaar til Geder og Faar ; fra Faaret passerer man over de fire Lamaarter , Lama , Guanaco , Paco og Vicunja , med en Afstikker til det sydlige Sydamerika , til Kamelernes to Arter , fordelt over Afrika og Asien . At Kamelen er et forvandlet Faar ses tydeligt paa Ungen , som man kalder et Føl , hesteagtige Mindelser , men som burde hedde et Lam , med mindre man vilde foretrække at kalde den en Kalv . Sluttelig er der Giraffen , af de gamle kaldet camelopardalis , den parderplettede Kamel , ikke meget naturhistorisk , men dog allerede med en Antydning af det bastardagtige i Formen . Giraffen har et udtalt Hestepræg , minder virkelig ogsaa , langhalset og langbenet som den er , om Ørkendyret Dromedaren ; den har hjorteagtige Tappe paa Hovedet , Gazelleøjne og en Oksehale , alt i alt vel nok det besynderligste af alle Naturens Luner . Alligevel gør Giraffen ingenlunde noget sammenlaant eller paradoksalt Indtryk , den har gjort en Personlighed ud af Lunet , er et Stykke færdigt Arkitektur , af en enestaa - ,,GRINSEN" 247 ende Plastik og Gratie . Det lyse , maskede Skind ser ud som levende Solskin , den er afrikafarvet . Rytmisk er den et Stykke Musik , med en Flugt i Formen og en opret , svingende Balance som ingen anden Skabning . Paa en kinematografisk Optagelse fra Mimosesteppen i Lama. Afrika har jeg set en Rudel Giraffer i Galop : en havagtig Rytme , som Atlanterhavet ! De har Størrelsens Gratie , som Elefanten har det , ædel Langsomhed , et stort bølgende Sving i den høje , taarnagtige Skikkelse , som Søerne der gaar i Havet , med Vægt , flydende Former , Favn i Favn med Tyngden ! Selve den oprejste Konstruktion af Giraffens Legeme har en henrivende Sammenføjning og Linje , til de fantastisk høje Ben slutter sig nødvendigt en kort sammentrængt Krop , højest fortil , Bovene staar ejendommelig skraatstillet , et særlig fint Modspil af Linjer , og fra denne Opbygning rejser Halsen sig naturligt som en Fortsættelse opad i Højden , Hovedet kronet af Tappene som Taarnet med et Spir ! Har nogensinde Æventyret faaet 248 TILBLIVELSEN Kød og Blod saa er det i Giraffens Skikkelse ; aldrig har Naturens Selvfølgelighed ytret sig genialere end i den . Men Æventyret har føjet endnu et Kapitel til , i det nylige Fund af Okapien , en tidlig Slægtning til Giraffen . I et eneste Lysudbrud viser den Trinet op til Giraffen , Udviklingens Vej , fra en allerede forstrakt Norm til et Ekstrem . Okapien er et Skovdyr , lever endnu i Hovdyrenes Urhjem , det samme hvori Tapiren er bleven tilbage , i en anden Verdensdel , den er begyndt at række Hals , søger Føden ovenover sig , i Træerne ; og kommer den eller en Slægtning af den ud i det mere aabne Sletteland , hvor Træerne staar spredt og rækker sig i Højden , saa rækker den sig med — Giraffen bliver til ! I sit hele Udseende er Okapien saa tydeligt paa Vej til Giraffen , men Striberne leder snarere Tanken hen paa Zebraen , og noget i Formen knytter den til yngre Hovdyr af flere forskellige Slægter , igen en Samleform med Associationer til mange Sider . Okapien staar ejendommelig højt i Forpartiet , heri minder den om de trindlivede , højtrejste Antiloper , Nilgaien i Særdeleshed ; denne Type , der ogsaa genfindes hos Hjorte og har noget stærkt , hesteagtigt , har trods de tørre Ben og megen anden Forvandling altid decideret mindet mig om Tapiren . En Grundforestilling danner man sig da om et oprindelig lavbenet Dyr , af en griseagtig Trivelighed , der har rettet sig op og faaet Hast i Lemmerne , er tørret ud — af et gammelt mageligt Skovdyr er der bleven en Hurtigløber ! Det mindste og tidlige Hovdyr , Dverghjorten , har i sit Ansigt noget der minder endnu om Insektæderne , ja om Pungdyrene , den bringer Gnaverne i Erindring , „Rotten " — saadan støder alle Pattedyrene til hinanden i Roden . Forstaar sig , alle disse foran omtalte Dyr stammer jo ikke direkte ned fra hinanden , men fra Former med et fælles Udspring . De smaa Arter af tidlig Type er overlevende , men ikke uforandrede Efterkommere af ældre , siden uddøde Stamformer . Naar man taler om Dyrenes „Stamtræ " er man vant til at se noget for sig som et Træ , eller en ,,GRINSEN" 249 kortlagt Tavle , en kunstig Figur , i Virkeligheden har man kun Skuddene , Sidelinjerne for sig , alle Anerne er jo døde , Individerne døde . Paa samme Maade eksisterer et Barn ikke mere naar det er bleven voksent , men er dog ikke forsvundet , alle Stadierne er gaaet op i det voksne Individ . De uddøde Former kendes kun springvis , et absolut gyldigt Stamtræ vilde kræve Kendskab til alle Led , alle Individer , i Mangel deraf hjælper man sig med en Rekonstruktion . Men der maa have levet netop den og den Række bestemte Individer , alle i en minimal Grad forskellige fra hinanden , siden en paaviselig Forandring fra første til sidste Led har fundet Sted . Nogle bliver staaende næsten uforandrede og fører en uafbrudt Individrække op ved Siden af nye , totalt omformede Slægter , lige fra de første Urvæsner og op til de sidste og mest forvandlede , det er et Forhold i Naturen man nu en Gang er Vidne til . „Forsøgene " har i og for sig lige saa stor typisk Gyldighed som de tilsyneladende færdige Udfoldelser . Alle Former er Sidelinjer , hvis man skal bibeholde Forestillingen om et Stamtræ , nogle placeret mere eller mindre langt ned ved Roden , andre fjernet ud til Siden fra Træets Akse , men Stammen selv er en Abstraktion . Den Dyreverden man ser er en uendelig Variationsrække af en simpel Grundform , bleven til efter samme Lov som vor Tanke , det er da simpelthen en Del af vor aandelige Vækst at holde os Dyrenes Former for Øje . Rig og uoverskuelig paa en Gang , knyttet til alle Egne af Jorden og spaltet ud i en Mangfoldighed af Former , hver enkelt lokalt præget , med Stedets Natur optaget i sig , er Pattedyrenes store Familje , som vi staar saa nær , den samme Livsvarme , som vi kender igen naar vi lægger Haanden paa dem . Hver enkelt Dyr taler til Hjertet , som Individ , som Art , er sig selv , men bærer en Slægtslighed som knytter det til alle andre Pattedyr , fjernt eller nær . Ingen Glæde er som den at kunne se det ene Dyr i det andet , og følge dem alle Jorden rundt , og ane Tidernes Rummelighed , den uhyre Ælde og Ungdom paa en Gang , Livets Forvandlingsevne og dog den Troskab det bevarer imod sig selv , den uudtømmelige Opfindsomhed , som Ingen har 250 TILBLIVELSEN opfundet , men som er et Spil i sig selv , Naturens egen uudgrundelige Udstrømning i alt hvad der lever , en Gavmildhed der er som Lysets altid strømmende , altid øsende af sig selv som Kilde . Godt er det at betragte ethvert Dyr og huske alle de andre samtidigt og komme til dem igen og nære sig af deres Bevægelighed , det flydende i Formernes Overgang i hinanden og dog hver Forms Fuldkommenhed for sig . Dyrene er Forundringens Kilde . Med dem er Mennesket fulgtes op fra hvor Mennesket kommer fra . Fra ældgammel Tid har Mennesket ernæret sig af Dyrene , de var selv vant til at det ene af dem fandt sin Grav i det andet . Selv efter at Mennesket er bleven ophøjet og indretter sig i en Tilværelse han selv har skabt , tager han Dyrene med , i Form af Husdyr , og slagter dem med Kniv naar de er tjenlige , Tilværelsen er endnu ikke anderledes . Det er en gammel Pagt , at det ene Liv tager det andet , en gammel simpel Naturakt , der fastholder Dyrenes og Menneskets Begrænsning som Dødelige . Nogen stor aandelig Berigelse , ud over Indtrykket af en Uskyldighedstilstand , henter man jo ikke fra Hovdyrene , ikke en Gang de tæmmede , som Mennesket dog har levet med en halv Snes Tusinde Aar , eller mere . De planteædende Dyr stræbte mod Fred , „Helle " i Naturen , længe før Mennesket tænkte derpaa , men fik ikke mere Fred end Rovdyrene og Mennesket vilde give dem ; det for Ernæringen nødvendige Mord lagde de af og den dermed følgende Glubskhed , men aldeles harmløse blev de nu heller ikke allesammen , i hvert Fald ikke Hannerne , der stanger og banker hinanden med et godt Nænne i Konkurrencen om Hunnerne . Om alle Hovdyr kan det vist siges som gennemgaaende Karaktertræk at de vel er harmløse , fordi de ikke har Brug for Grumhed , men stedse bevarer et utilnærmeligt , let irriteret Sind . Den vegetariske Kost er ingen sikker Garanti for fredelige Instinkter , en Iagttagelse man ogsaa har gjort hos Mennesker , en heftig , urimelig Stridslyst træffer man tværtimod ofte hos Vegetarianere . Mange Hovdyr er pirrelige , nervøst opfarende og voldeligt busende paa , uden Overlæg ; ,,GRINSEN" 251 Begreber som Stupiditet , Fæiskhed og Tykpandethed laaner man fra Drøvtyggernes Verden . Selv det fromme Faar er ikke altid lige fromt , det stinder sig og stamper virkelig i Jorden , naar man gaar dets Tøjrslag for nær . Kvæget medfører Forestillinger om et Arkadien , om Paradisets Græsgange , men kan bringe Malkepigen til at græde , skønt selv et Fruentimmer falder det Koen ind at sparke , uden Spor af Gratie , stupid og prikken er Koen . Et almindeligt Indtryk af Drøvtyggerne er at de er fromme og vrede som Kvækere , korte for Hovedet , hengivne til deres Foder og ikke meget lærvillige . Monoton og taabelig , altid latterlig forbitret er en Skabning som Kamelen . Om Svinets Temperament og aandelige Standard er ikke ret meget godt at sige : en stridbar og raa Altæder , med Trynen i Jorden , alle aandelige Lys slukte ; men sine Indtryk har man fra Tamsvinet , der vel nok er et lavtstaaende og defekt Dyr i Forhold til Vildsvinet . Svinene staar Oprindelsen , Insektæderne , nærmere end andre Hovdyr . Men fatter man Resultatet af Udviklingen sammen , Hovdyrenes Fremgang siden Insektæderne , er Forskellen dog meget paafaldende . Ferociteten , den naadeløse Udryddelseskrig imod alt hvad der kan overvældes , er afløst af en tilbagetrukken , idyllisk Levevis paa den grønne Jord . Forrædere imod Udviklingstrinet er Rovdyrene , Tilbagefald har Svinet , som bevarer noget af „Rotten " s Kødædertilbøjelighed og Uhumskhed . Men ellers er det aandelige Niveau , den indre Afstemthed overfor Verden , bleven ganske anderledes , roligere , smukkere . Tager man et Dyr nederst paa Pattedyrstigen som den saakaldte tasmanske Djævel , der er et Pungdyr , sarcophilus , og som man havde Lejlighed til at iagttage i sin Tid i Zoologisk Have , bliver Afstanden der er tilbagelagt iøjnefaldende . Dyret der er af Hundestørrelse , men med et for stort Hoved , er sort , med en gennemskinnende smudsig Kødfarve i Ansigtet , daarlig skjult Nøgenhed , det har røde Øjne , med ligesom en sodet Ild i , Tænderne trænger hinanden ud af Kæften , og den fuldstændig vidløse Skabning knurrer , 252 TILBLIVELSEN snærrer og fraader hele Tiden , værkelig som et Spædbarn , i en permanent Tilstand af Raseri , der virker som en Sygdom , som Galskab , men er Dyrets normale Sindstilstand . Kun uhyggelige Tilfælde af Maniakalskhed , som man dog ikke kan sætte sig ind i , giver et Begreb om Pungdjævelens Psyke . Antagelig kunde man bære væk med Dyret hængende ved en Stok eller en Klud , naar det først havde bidt sig fast deri ; til brændende Mordbegær kommer Idioti . Saa glubsk og lukket i Sjælen er Skabningen naar den kommer frisk fra Underverdenen . Man forestille sig græssende Hjorte ved et Skovbryn som Modsætning ! Eller Bondekonen og Koen ! Husdyrene havde man Lyst til at dvæle længere ved , det Særsyn at en hel Dyregruppe er hævet ud af de naturlige Betingelser og forsat til civiliserede Vilkaar , ikke af egen Drift , sikkert uden at de fatter det , og uden at de er bleven væsentlig forandrede deraf . For nok er de bleven domesticerede og kunstigt afartede , Dyreniveauet er og bliver dog det samme . Drøvtyggerne har ikke ladet sig opdrage , er ikke bleven klogere , sattere maaske , det vilde Præg formildet , men de ved ikke mere , snarere har Beskyttelsen sat dem tilbage i Aandsevner . Koen lader Kokassen gaa , om det saa er paa Kongens Gulv ; Hunden fører sine Vaner fra Vildnisset med sig ind i Storbyen , letter Bagbenet op ad Hushjørnet , som den gjorde en Gang op ad Træet , paa sine Vandringer , for at orientere sig og aflægge Besked til andre Hunde sagtens ; man kan jo se Hunde studere disse Indskrifter med Næsen , længe og med Rynker i Panden , som vi vilde grunde over en Palimpsest . Hunden er ikke bleven en anden , væsentlig , i Selskab med Mennesket , den forplanter sig for et Publikum paa Torvet , gaar en Gang rundt om sig selv inden den lægger sig , ganske som i en Fortid , da den gjorde en Rede i Græsset ; skal man sige at den har taget ved Lære saa er det et Par af Menneskets lumpneste Egenskaber der har smittet af paa den , eller Parterne er fælles derom : Hundskhed , krybende Væsen og Ufølsomhed overfor Smuds , offentlig Udstilling af Brunst . Begrebet Pak hidrører fra Hundenes ubarmhjertige og fejge Sjælsytringer naar de jager i Flok og er mange om een . 246 TILBLIVELSEN En vis Slægtserindring kan iagttages hos Husdyrene , ligesom Bevidstheden endnu om den vilde frie Tilstand hvorunder de en Gang levede , og hvad dertil hører , løbsk bliver Hesten mellem Stunder , uvan Oksen . Tæmmede Geder , som har været holdt i Lavlandet maaske i Tusinder af Aar , kløer endnu i Tæerne efter at bestige Bjerge , de er fødte Balancekunstnere . Af Frölich findes en nydelig Tegning fra Italien af en Ged som gaar over et Led ved at træde op ad Lægterne paa den ene Side og ned paa den anden . At Geden er en Klatrer kan den ikke glemme . Hvad Hovdyrene iøvrigt forestiller sig er os ukendt ; ved Optagelsen af deres stumme Væsen , deres Form , i os forestiller vi os den Verden de er kommen fra , Dyrenes Hjem , Steppen , Bjergene , al Asien og Afrika , Geografien og vor Barndom ! Som en Afsked føles det at lade alle Dyrene passere Revu , en forbivandrende paradisisk Frise , de gaar i en Retning hvor de skal tabe sig og aldrig mere vende tilbage . Endnu levende Folk har set Bisonflokkene paa de nordamerikanske Prærier , hvor nu stenede Millionbyer breder sig , den ene faa Timers Rejse fra den anden ; Menneskeheden , som den udbreder sig , og med de Midler den bruger , vil . indenfor overskuelig Tid fortrænge Flertallet af vilde Dyr . Husdyrene arver da saa Jorden efter dem — men gør de nu ogsaa ret længe det ? Hvor er de strunke , skinnende Sporvognsheste som var at se i København for blot tyve Aar siden ? Automobilet gør Hesten til en Sjældenhed . I Kina lever fire Hundrede Millioner Mennesker nu uden Husdyr , Kvægavl hører op naar man bliver for mange , der er ikke Raad til det , Kulien æder Roerne selv , han æder Toppen med . Zoologien gaar imod at omhandle Mennesket alene . Lad os da vende Opmærksomheden den Vej . Studiet af Menneskets Oprindelse og første Forudsætninger gaar gennem en Skov , de Firhændedes Hjem , tilbage , for en Stund , til den ! ,,GRINSEN" 253 UDVÆLGELSEN I de forangaaende to Kapitler er Rovdyr og Hovdyr behandlet hver for sig ; tager man dem under et , i et gensidigt Forhold til hinanden , lader det sig se hvordan Grundforskellen i deres Levevis efterhaanden indvirker paa deres Form . At kødædende og planteædende Dyr driver hinanden op i Størrelse er omtalt korteligt før ; der skal her gaaes noget mere i Enkeltheder derom . Forholdet er kendt allerede i en tidligere Jordperiode , Reptilalderen , da kødædende Krybdyr nødte de planteædende til at lægge paa i Størrelse , mens de selv voksede i samme Grad , for at blive ved at beholde Overhaand , indtil begge Parter naaede Hvalstørrelse , hvorpaa de døde ud ; i et senere Kapitel vil man finde nogle flere Træk om dette Stykke Naturhistorie . Reptilalderen regnes til at have varet 130 Millioner Aar , saa der var Tid nok til at forvandle sig ; Rovdyr og Hovdyr har kun virket paa hinanden i omkring et halvt Hundrede Millioner Aar . Tidsrum der ingenting siger ; men det gør Formen , i en Forkortning . Ved tidligere Lejligheder har jeg berørt Kontinuiteten i Formen hos Kattefamiljen , Felider , hvor Artsforskelligheden ytrer sig kun i Størrelsen . Brehm opregner 48 Arter af rene Felider , hvortil kommer Underarterne Los , med 8 Varianter , og Gepard , med tre . Han placerer dem efter Størrelsen , Løven først , og de smaa Kattearter sidst ; udviklingsmæssigt burde det være omvendt , de store Arter har udviklet sig af de smaa . Grupperer man Familjen fra neden bliver Rækkefølgen i store Træk , Varianterne ikke taget i Betragtning , føl - UDVÆLGELSEN 255 gende : Katten , Servalen , Lossen , Jaguaren , Leoparden , Pumaen , Tigeren , Løven . Alle er af Kattetypen , uforandret , somatisk er der ikke ringeste Forskel paa Huskatten og Kongetigeren ; kun Løven Serval (Martin). har tillagt sig Manke , Hannen , typisk Kat er derimod endnu Løvinden . Højtspecialiserede Kødædere er de alle , med det korte Bid , der klipper som en Saks , og de fremadvendte , sekraftige Øjne , de er ude efter varmblodede Dyr , dem de kan overvælde , og helst lidt større endda . Betragter man nu Byttet , Gnavere og Hovdyr , som det gaar ud over , fortæller Størrelsen ogsaa her noget om Aarsagssammenhængen mellem Forfølgelse og Vækst . Antilope (Brehm) Til Katten svarer Mus og Rotter , Gnavere , indtil en Hares Størrelse , og andet Kræ , Fugle , som den kan snige sig over . Noksom kendt er vor egen smukke Missekats uhyggelige Lege - 256 TILBLIVELSEN Sumplos (Chaus) (Brehm). lyst , naar den har fanget en Mus og lader den løbe , for at fange den igen og nyde sin lykkelige Fangst mere end een Gang . Den er da som paa en Scene , giver at have glemt sit Offer , lader aandsfraværende og fjerner sig endogsaa et Par Skridt , som om den nu keder sig , for saa pludselig i et Spring op i Luften at være over Musen igen , som trøstet er kommen godt paa Vej i Græsset og dukker sig ; og det gentager Katten Gang paa Gang , hver Gang med største Gratie og Rødlos (Lynx rufa) (Brehm). Ørkenlossen eller Caracalen (Brehm). frøkenagtige Lader , legende med Kloen , indtil den endelig gør kort Proces og fortærer Musen , et Slubber og et Hjap , som man siger paa Jydsk . Naar Katten har spist , og ellers naar den føler Trang til det , vasker den sig , slikker sig over det hele , ned paa Bugen og op under Forbenet , med Poten højt tilvejrs , den væder Poten og fører den om bag Øret og ned over Øjet , ogsaa i Ansigtet toer den sig , renfærdigere Skabning gives ikke . Saa lægger den sig , pakker begge Forpoter ind under sig , fordøjer , spinder , en fin Knurren , og lægger Ozelot (Brehm). 258 TILBLIVELSEN Puma (Brehm). man Haanden paa den vil man mærke at hele Kroppen sitrer , som om der gaar en spæd Motor indeni den , nu har den det godt , de store gule Øjne lukker sig , og Mis spinder sig i Søvn . Men har du set Katten naar en Hund gør Mine til at fare paa den , da er den forfærdelig , rejser sig paa fire stive Ben med Ryggen op i en Bue og Haarene strittende over hele Kroppen , hvæser , sprutter , snorker , som Skud ud af Snuden , gaar af som en Krudttønde og slaar i Luften med alle Kløer ude , eksplosionsagtigt , og der er da aldrig hændt , de Gange jeg har set det , andet end at Hunden er bleven staaende , dum , fikseret paa Stedet , mens Katten imidlertid er forsvunden som en Streg . Et godt Numer større end Katten er Servalen , et smukt plettet Rovdyr , paa Vej henimod Leoparden , den har hele Afrika at tumle sig i og kan aldrig savne Vildt , op til Gazeller og mindre Antilopers Størrelse . Ellers vides der ikke meget om Servalen . Lossen og dens Varianter regnes for en særegen Gruppe for sig , paa Grund af en ringe Forskel i Tandbygningen . Men den mindste af dem , som vel ogsaa er Stamdyret hvorfra Familjen er udgaaet , er næppe til at skelne fra Huskatten , naar undtages Stumphalen , det er Sumplossen , med det besynderlige Navn C haus . Den er at træffe i Ægypten og omliggende Egne . I Størrelse og Temperament minder UDVÆLGELSEN 259 Leopard overfalder en Kudu (Rom). 260 TILBLIVELSEN Den kapske Bøffel (Martin). den om Vildkatten og dennes mange Varianter , allesammen med et dystert , fortrædiget Ansigt , tilbagelagte Ører og fjendtlig Holdning . Større end Sumplossen og allerede mere fysiognomisk udpræget som Los er Rødlossen , Lynx rufa , en nordlig , amerikansk Art , hvorom der ikke forlyder andet end at den leverer et meget godt Pelsværk . Fuld Losstørrelse naar Caracalen , med Katteansigt og Pensler paa Ørene , høj i Bagbenene , en Springer , altid vred og hvæsende , parat til at slaa med Kloen , som man er i den Familje . Det her gengivne Fotografi , efter Brehm , er af et fanget Eksemplar i en zoologisk Have . Den kan ikke lide dig ! Caracalen , Navnet er tyrkisk og bety - der den med de sorte Ører , holder til i sydlige Ørkener , hvor Hovdyr af samme Størrelse eller derover bliver dens Bytte. 262 TILBLIVELSEN Bruden, den lille Væsel (Martin). I nordlige Regioner derimod , helt op til Polarkredsen , færdes den typiske Los , som vi kender den , den gaar fra Skandinavien over hele Nordasien over til Canada , og bevarer hele Vejen Lossenaturen , fnysende og utæmmelig ; den tager alt levende , lige til Rensdyret og Elgen , eller deres Kalve , naar den kan komme til det . Det er derfor Elgen har sine lange Ben , af at rende fra Lossen og Ulven og stylte om i Sumpe , hvor de ikke kan naa den . Lossen har Ord for sit skarpe Syn , det hedder i den Anledning at have Øjne som en Los . Konrad Gesner fortæller endogsaa at Lossen er i Stand til at se tværs igennem Mure , Klipper og andre faste Ting , folkelig Fantasi , men ikke uden at der maa have ligget en Iagttagelse til Grund . Af alle Katte er Lossen maaske det mest udprægede Sedyr . Af samme Størrelse som Lossen , men tættere og mere katteagtig Alm. Skovmus. er Jaguaren , der lever helt ovre i Amerika , en af de faa Arter af Familjen Felidæ der findes histovre . Den er plettet som Leoparden , men mørkere , og knap saa stor , en farlig , rivende Kat , som foruden UDVÆLGELSEN 263 Dvergantilope. alskens mindre Rov med Forkærlighed lægger sig i Baghold for Tapiren , den amerikanske Art , der er mindre end den indiske , som Jaguaren er mindre end Tigeren ; Yndlingsret er dog Flodsvinet , Capivaren ; om den og Jaguaren er en frit opfunden Anekdote fortalt foran . Flodsvinet er den største af Gnaverne , ved Forfølgelse drevet op i Svinestørrelse , hvoraf dens Navn . Beboer af de samme Trakter i Amerika er Pumaen , saa stor at den lokalt kaldes en Løve , den jager i Spring , ligesom Lossen , alt Slags Vildt , i Størrelse op til Hesten , i hvert Fald Føllet . Den er lyst drapfarvet , uden Pletter , som Ungerne dog fødes med , et Vink om Afstamningen . Af alle Katte er Pumaen den mest charmerende , strøgen i Formen og med et indtagende Fysiognomi , forædlet Katteansigt , den er roligere i Temperamentet end de smaa edderspændte 264 TILBLIVELSEN Vildkatte , vennesæl og omgængelig i Fangenskab . Jo større Kattene bliver , des mere lægger de den vidløse Furor af ; Styrken har den ikke nødig . Ikke endnu helt forløst derfor er Leoparden , i Størrelse næst efter Tigeren , et farligt og frygtet Rovdyr , blodtørstig og snigende , ormeslank , lynhurtig , ofte at finde i Træer , hvor den lurer paa Bytte . En pragtfuld Tegning af Specht , der kun kan gengives her i meget reduceret Størrelse , viser en Leopard i Springet ned fra et Træ imod Ryggen af en Kudu , en af de største Antiloper i Afrika ; saa stort Vildt svarer til Leopardens Kræfter . Leopardens smukke gyldne og plettede Skind er et eftertragtet Pelsværk , baaret af Negerfyrster og Evropæerinder , i begge Fald Tegn paa høj Distinktion . Tigeren og Løven behøver ikke lang Beskrivelse , som de fornemste af Kattefamiljen er de bedst kendt . Tigeren har hjemme i Asien , fra tropisk Indien til højt op i Sibirien , hvor den udholder svære Vintre og bliver et Numer større end den bengalske Tiger . Løven er Dyrenes Konge i Afrika , ørkenfarvet , i Stand til at springe over Indhegningen af en Boma med en Ko i Flaben . Saavel den som Tigeren er stærke nok til at overvælde de største Hovdyr , Okser og Bøfler . De er nok livsfarlige Dyr i Naturen , de gaar jo nu en Gang efter deres Mad , men af Temperament er de rolige , ligesom Pumaen , har det Sind der følger med Størrelse og Styrke , uden at have Angreb at frygte . I Fangenskab ser de ligevægtigt ud paa dig gennem Tremmerne , Tigeren fjern , Løven derimod mærkelig bevidst , som havde den gættet din Tanke . Løven og Tigeren betegner Kulminationen af hvad Forfølgelse og Vækst har drevet det til i Størrelse , paa de forfølgende Parters Side . Selektionen , den naturlige Udvælgelse , er Aarsagen til de her skildrede Variationer , idet de svagere Individer paa hver Side falder fra , til Fordel for de stærkere , hvorved begge Parter tiltager i Vækst . Udvælgelsen regnes for en artsdannende Faktor i Naturen ; det gælder kun uegentligt for Kattenes Vedkommende , for vel er de enkelte Led skilt fra hinanden , men kun efter Størrelsen , ikke i Habitus , UDVÆLGELSEN 265 U D VÆ L G E L S E N 257 Jaguar og Flodsvin (Martin). Kattetypen holder sig uforandret hele Vejen igennem . Et Moment af Tilpasning maa til for at forvandle radikalt paa Formen . Det møder man udenfor Kattenes Adel hos de øvrige Rovdyr , der i højere Grad er slaaet ud af Typen og danner et blandet , ufint Selskab , til Tilfredsstillelse for Systematiken , der opererer med fikserede Arter , og ofte er i Forlegenhed med Varianterne . Kattene har paa et tidligt Tidspunkt erhvervet det korte , klippende Bid , der udelukkende skyldes Køddiæt . Man vil , se Katten lægge Kinden til Maden , og klippe med Rovtænderne inderst inde i Kæben , hvor Tyggemusklerne har mest Magt ; det er dem der danner det trekantede , UDVÆLGELSEN 267 karakteristiske Katteansigt . De øvrige Rovdyr derimod har beholdt Pattedyrenes lange Kæbe , der er overtaget fra Insektæderne , mere eller mindre ; nogle af dem er kommen ind paa en varieret Diæt og har omformet Tænderne i Forhold dertil . Kattenes korte Bid har en Parallel hos en anden Dyregruppe , Aberne , hvis Tandsæt fører over til Mennesket , Bavianen undtaget , der er forfalden til den lange Hundekæft igen . Anoa. Om Rovdyrenes Oprindelse siger Winge : „Det , der har givet Rovdyrene deres Særpræg overfor Insektæderne , er den Vane at leve væsenlig af andre Hvirveldyr ; selv om Vanen undertiden igen aflægges , mistes Rovdyr - Præget ikke helt . " Ja saadan er det kommen . De første Pattedyr , der ikke var større end Mus eller Rotter , slog ind paa forskellige Diæt , Gnavere og Hovdyr blev planteædende , Rovdyrene derimod gik en Genvej , ikke lang Græsning for dem , men Græsæderen selv , naar den var tjenlig , ikke anderledes end det er endnu . Gensidigt har de saa drevet det op i Størrelse . Kun nogle faa Rovdyr udenfor Kattefamiljen skal omtales , hvor Forfølgelse og Vækst , eller andre Aarsagsforhold har gjort sig gældende . Det mindste af alle Rovdyr er Bruden , Dvergform af Væselen og af Maarenes Familje , den kriger paa Musen og er ikke stort større end den , lavbenet og smækker som en Orm , saa at den kan trænge ned i et Musehul og tage Gnaveren paa Sengen . Er det nu Liden - 268 TILBLIVELSEN Den evropæiske Los (Martin). heden der prædestinerer Bruden til Musejagt , eller er det Musehullet der er bestemmende for dens Dimensioner ? Ja under Omstændigheder kan Udvælgelsen lægge sig for Dagen ikke netop ved at de store Eksemplarer overlever , men omvendt , Fordelen ved en mindre Vækst , i Forbindelse med Placering og stagnerende Kaar . Den udviklingshistoriske Formel , survival of the fittest , har jo heller ikke noget om at det altid er de stærkeste der overlever , der menes de bedst egnede , Hensigtsmæssigheden , der er afgørende . Naar Hunde og Ulve , der jager stort Vildt , ikke har naaet de store Kattearters Størrelse , skønt de er glubske nok til det , ligger den Forklaring nær at de jager i Flok , det er deres Styrke , hvorimod Kattene jager enkeltvis . Begrebet Pak stammer fra Ulve og Hundes Jagtmaade , de har opfundet Fordelen ved at være mange om en , og man vil derfor finde UDVÆLGELSEN 269 at de er lige store allesammen . De bevarer sig som letbenede Støvere ; større og tungere Individer vilde ikke vinde med , saa det er her de store Numre Udvælgelsen skyder ud for at holde Pakket i Form . Faar. Et andet Tilfælde af stagnerende Størrelse , af en anden Aarsag , har man i Anoaen , foran omtalt , en kortbenet plump Drøvtygger af Størrelse som en Kalv . Man har været i Usikkerhed om dens Plads i Systematiken , den gaar under Navn af Gemsebøffel , eller har været regnet til Antiloperne , men er nu vistnok anerkendt som en Stamform for Kvæget . Den findes paa Celebes , hvor de store Rovdyr mangler , Grunden til at den har bevaret sig som Reliktform . Nu Faar og Geder , de klatrer paa høje Bjerge , ovenud af Forfølgelsen i Dalene , de holder sig derfor smaa , hvorimod Kamelen , der er et stort , forvokset Faar , er opvokset i Ørkenregioner , efterstræbt af alskens Kødædere , foruden at den selv har maattet nøjes med Torne og Tidsler , og har lagt sig en Pukkel til som Reservenæring , ikke at tale om konstitutionel Tørst ; af disse samtlige Grunde har den udviklet sig til det Trampeldyr den er , som det synes selv lidende og krænket over sit Udseende . Af de Rovdyr der er slaaet ind paa en anden Diæt , uden at de dog har mistet Rovdyrpræget , som Winge taler om , kan man jo tænke paa Bjørnen , der er saa temmelig altædende , den spiser gerne Bær , men slaar ogsaa nu og da et Kreatur ned ; foruden de 270 TILBLIVELSEN Nilgai (Brehm). spidse Tænder , der stammer ned fra Insektæderne , har den lagt sig Maletænder til i Kæben . Isbjørnen lever i Polarhavet , den gaar efter Sælen og decimerer Arterne , fra de mindre Eksemplarer opefter , Resten lægger paa i Størrelsen , lige op til Hvalrossen . Disse Nuanceringer i Dyreriget , et endeløst Tema , hvis man skulde afskrive hele Zoologien , har jo ikke fundet Sted mens man har staaet og set paa det , skønt Formen , det momentane Indtryk deraf , røber Forvandlingen , den har taget Millioner af Aar . De fossile Fortidsformer siger det . Og saa er man lige nær , Millionerne bliver stukket os ud , det hedder sig at Tiden er gaaet , som om den har haft Ben , ligesom du og jeg , men Varigheden har man ingen virkeligt Maal for . Det maa betones , at uden at regne med Tiden har man ingen Betingelser for at fatte hvordan Dyrene er bleven det de er . For at give en Forestilling for Øjet om de planteædende Dyr der er paa Vej fra de smaa Former til de store , i samme Forhold som Kattene , skal der vælges nogle Arter ud , Afbildninger , der kan staa som en Frise , jævnsides med en lignende Række af Kattefamiljen . De mindste Hovdyr er Dverghjorten , Kantschil , foran omtalt , og UDVÆLGELSEN 271 Dvergantilopen , Maxwells Dvergantilope , som er endnu mindre , næppe af en Hares Størrelse . Den lever i Afrika , mens Kantschilen har hjemme i Ostindien . Vi vil placere Dvergantilopen paa Linje med Vildkatten , som den Letvægtsklasse hvor Fredsbrudet mellem Rovdyr og Hovdyr er begyndt . 272 TILBLIVELSEN Servalen kan man sammenstille med en af de talrige Gazellearter , der er omkring et Raadyrs Størrelse , f . Eks . det lille fine Dyr der har Navn efter sin røde Pande , Gazella rufifrons , hjemmehørende i Afrika , ligesom Servalen , og at overkomme for den . Man kan hade Tanken om Grusomheden i Naturen , at det ene højtorganiserede , væbnede Dyr ødelægger det andet , der er værgeløst og kun har udviklet Gratie . Men er Mennesket bedre ? Spiser De ikke Lammesteg ? Af Lossen vil vi bringe Billeder af alle Underarterne , Chaus , Rødlos , Caracal , der er udenlandske , og vor egen Los , for at man kan se den gradvise Tilvækst fra en Vildkats Størrelse til den fuldvoksne Los . Byttet tager nok til i Vægt i Forhold dertil , men vi bliver ved Lossen , oppe i Norge og Sverige , hvor den er i Ban , fordi den en sjælden Gang tager et Faar . Forbrydelse ! Bonden er ude af sig selv , der er han bleven berøvet sin Ribbenssteg , sit Faarelaar , sin Tælle og sin Uld ! Vi skal nok faa Lossen udryddet . Som uafvaskeligt for dens Minde skal den afbildes sammen med Faaret . Jaguaren og Flodsvinet gaar sammen . Heraf har Martin en smuk Tegning , der fortæller hele Historien . Pumaen kan man lade gaa med Lamaen , tilsammen en hel Del Sydamerika . I Afrika derimod vil man finde Leoparden og Kuduen , fremstillet i en Tegning af Specht , som før omtalt . Vi kommer nu til Tigeren , der jager selv de største Hovdyr , indenfor sit Omraade i Indien , derimellem ogsaa den højtrejste , hesteagtige Nilgai ; for dens Skønheds Skyld skal den have Plads i Selskab med Tigeren . Endelig er der Løven . Ikke noget Hornkvæg i Afrika , selv de UDVÆLGELSEN 273 sværeste , som Elsdyrantilopen , eller Giraffen , er sikre for den . Det største Hovdyr i Afrika er den kapske Bøffel , af Jægere anset for det farligste Vildt , tung og hurtig som flyvende Jern , naar den kommer ; Løven faar Bugt med den . Rækken af planteædende Dyr i en opadstigende Skala , jævnsides med Kattene , bliver da Dvergantilopen , Gazellen , Faaret , Flodsvinet , Lamaen , Kuduen , Nilgaien , og Bøflen . Skønt Bruden og Isbjørnen ikke hører til Kattene skal der gives Billeder af dem , da de tilsammen betegner Distancen mellem de allermindste Pattedyr og nogle af de største , Bruden og dens Bytte Musen , og Isbjørnen og Sælen ; saa vidt har Udvælgelsen , Forfølgelse og Vækst , drevet det , blot i Størrelsen . Nævnes skal endnu at det største af alle Hovdyr , Elefanten , er vokset ovenud af al Forfølgelse , i en ensom Højde , fredet af Naturen ; selv Løven maa lade den gaa . 266 TILBLIVELSEN TILPASNINGEN SOM Modsætning til Udvælgelsens Indflydelse paa Formen skal der tilføjes nogle Eksempler paa hvordan Tilpasningen alene gør sig gældende , hos en egen afsides , myreædende Gruppe , af vidt forskellig Ekstraktion , men alle mærket af samme Leveomraade i Udspringet , det drejer sig , med vedføjede Billeder , om Jordsvinet , Skældyrene , Bæltedyrene , Myreslugerne , Dovendyrene , samt Myrepindsvinet og et myreædende Pungdyr . De første fem tilhører Gumlernes Orden , Edentata . Nogle Zoologer har villet udskille Jordsvin og Skældyr for sig som særskilte Ordener , uden nogen sikker Oprindelse , andet end et formodet tidligt Insektæder - Trin . De tilhører den gamle Verden , Afrika og Asien ; Bæltedyr , Myreslugere og Dovendyr derimod har hjemme i Sydåmerika , unægtelig en lang Vej imellem . Ikke desto mindre fastholder Winge sin Inddeling af Gumlerne , der omfatter dem alle fem , Jordsvin og Skældyr opfatter han som de oprindeligste og forestiller sig at de paa et Tidspunkt har naaet Sydamerika og fortsat sig i de tre lokale Former der , en rummelig Tanke , naar man tager i Betragtning at Gumlerne er Tardigrader og bevæger sig i Slægtskab med den lille Viser paa Klokken . Det har taget Tid ! Man staar her igen overfor Aarmillionernes Ufattelighed . I Matematiken har man et Tegn for Uendeligheden , det liggende , besvimede Ottetal , man maa nøjes med at tænke i en lignende Figur naar det drejer sig om overvældende Tidsrum . Afrika og Amerika har en Gang TILPASNIN GEN 275 været landfast med hinanden , Wegeners Teori , kan det være paa et Tidspunkt før de skiltes og Gumlerne bredte sig paa begge Kontinenter ? I hvert Fald , vi vil følge Winges Inddeling , der er opstillet kronologisk , saaledes at Jordsvinet staar som den oprindeligste Form ; derfra udgaar Skældyr og Bæltedyr ; og fra Bæltedyrene stammer Myreslugerne , hvorfra Dovendyrene endelig er kommen . Winges Behandling af Stoffet er den komparative Osteologi , minutiøse Sammenligninger af fossile Knoglerester med hinanden og de deraf følgende Slægtskabsforhold , haard Læsning ; i sine Indledninger har han korte , simple Analyser af Aarsagsforholdene under Tilpasningen . Hertil kan man føje Brehms solide Oplysninger om Gumlernes Forekomst og Biologi , og Billederne giver en Forestilling for Øjet om denne Dyreordens højst mærkværdige Forvandlingsevne , ind ad een Form , og ud af den igen , i nøje Sammenhæng med Ernæring og Kaar . Et slaaende Perspektiv aabner sig ved at stille disse Eksempler paa Tilpasning sammen med Udfaldet af Selektion i det foregaaende Kapitel , et Bidrag mere til Belysning af Udviklingens Logik . „Det er Vanen at leve væsentligst af Termiter , der har gjort Insektædere til Gumlere , " siger Winge . At Dyreordenen er knyttet kun til tropiske Zoner , hvor Termiterne findes , er saaledes givet . Jordsvinet er at finde i Afrika , en Afart deraf i Abessinien . Det er et stort Dyr , som Navnet siger , meget vel fremstillet paa vedføjede Tegning fra Martins Naturgeschichte , undtaget kun at der findes to Eksemplarer sammen , det vides ikke at der nogensinde er set mere end eet ad Gangen , Jordsvinet er det ensomste Væsen . Det opholder sig den meste Tid i Jorden , som i Graven , kun i skumle Nætter er det fremme og humper stjaalent omkring halvt paa Kænguruvis , paa Bagbenene , støttet til Halen . Det gaar efter Termitboerne , som det bryder op med sine kolossalt stærke Kløer , hvorpaa det med sin lange ormeformede , klæbrige Tunge slikker Insekterne i sig i Tusindvis . Den lange rørformede Snude har kun nogle faa Tandrester længst tilbage i Kæben ; i Spidsen er den forsynet 276 TILBLIVELSEN Det kapske Jordsvin (Martin). med en Krans af Børster , Jordsvinet lugter og føler sig frem . Hørelsen er god , de lange Ører ser ud som Snipperne paa et Hovedtørklæde ; ved mindste fordægtige Lyd gaar Jordsvinet i Jorden . Saa hurtigt graver det sig ned at Øjenvidner der har overværet det skildrer det som om Dyret forsvinder for deres Øjne , Jord og Sten staar som en Fontæne tilvejrs fra Dyrets Lemmer . Faar man det endelig fat skal der Heste til at hale det op fra Jorden , ( Brehm ) . Jordsvinet vender ikke tilbage til den Hule det har forladt om Natten , det graver sig ned et nyt Sted hver Morgen paa sin Jagt efter friske Termitboer ; og paa den Maade kan det jo efterhaanden sprede sig over et Terræn . En Tidernes Morgen , eocæne Aldre , taler til os i Jordsvinets gengangeragtige Fremtoning . Ser man nu paa Billedet af et Skældyr , en vestafrikansk Art , holder det haardt at det skulde have Afstamning tilfælles med Jordsvinet , det maa i hvert Fald ligge meget langt tilbage i Tiden . Fælles er Diæten , Termiter , og den dertil tilpassede lange udstrækkelige Tunge , samt de svære Gravekløer , hvormed Dyret skaffer sig Adgang til Termitboerne . Skælbeklædningen , der faar Dyret til at ligne TILPASNINGEN 277 Skældyr. en vandrende Grankogle , afleder Winge fra en Forbindelse endnu med Krybdyrene . I Mangel af Tænder er Skældyrene , ene af alle Pattedyr , udstyret med et Tyggeapparat i Maven , Horntakker der bevæger sig imod hinanden og sønderdeler de haarde Insekter Dyret har slugt , et Forhold der minder om Fuglene . Dyret er i Stand til at gaa paa Bagbenene alene og balancerer da Forkroppen af med højtrejst Hale , samme Bevægelsesart man kender fra løbende Firben . Skælbeklædningen tjener Dyret til Beskyttelse , det ruller sig sammen og er da ikke andet end skarpe , stikke ' nde Skæl for Angribere at bide paa . Samme Forsvarsmaade fortrøster Bæltedyrene sig til . Hos nogle af dem er det haarde tykke Panser saaledes leddelt at Dyret kan rulle sig sammen totalt som en Kugle , med alle Rande passet ind i hinanden og Panden og Halen tilsidst sluttende som et Laag . Spil Kegler med mig , lader denne Skabning til at sige , men luk mig ikke op ! En af de uddøde Kæmpeformer , Glyptodon , der havde forskanset sig i et mægtigt , fast sammenvokset Skjold , var i Stand til at trække Hoved og Lemmer ind som en Skildpadde , udenfor beholdt 278 TILBLIVELSEN Bæltedyr. den kun Halen , der hos en af Varianterne var forsynet med en om en Morgenstjerne mindende Pigkolbe , Dyret har beskyttet sig som et Fort og har kunnet piske omkring sig med en armeret Hale , ikke rar at komme nær . Naar Skjolddyrene ikke desto mindre uddøde maa man tænke paa et Notat af Winge i Anledning af et af de fossile Skjolde , at det „naar tilsidst en uhyre Tykkelse og Tyngde , næppe til Gavn for Dyret , men kun en Følge af , at det ikke har været muligt at standse Aflejringen af Kalk i Huden ; vel sagtens har Skjolddyrenes Føde været mere kalkholdig end de andre Beltedyrs " . Winge kommenterer ikke Forholdet nærmere . Andetsteds bemærker han om termitædende Dyr at de tager en Del af Boernes lerholdige Bygningsstof til sig sammen med Insekterne , uundgaaeligt og vel tildels af Betydning for at neutralisere de skarpe Insektsafter . Om Kalkens Optagelse og Udskillelse af Organismen har den amerikanske Palæontolog Percy E . Raymond i et Værk , hvortil der TILPASNINGEN 279 Sammenrullet Bæltedyr. henvises senere i Kapitlet om „Tilblivelsen " , givet en Forklaring , der vender Aarsagsforholdet om , saaledes at Organismer der har omgivet sig med en Kalkskal ikke har søgt Beskyttelse derved , men har overlevet fordi de gjorde det . Paa lignende Maade kan man tænke sig at Bæltedyrene har aflejret Kalk i Huden , indtil Bælterne afgav et fast Værn for Dyret og aabnede en ny Eksistensmulighed for det derved . Men ved overhaandtagende Aflejring tynger Skjolddyret sig ned og beskytter sig ud af Tilværelsen . Desuden , hvordan har de tilsidst været i Stand til at forplante sig ? Glyptodon , hvilket betyder Skæretand , var græsædende og havde genudviklet et meget kraftigt Tandsæt , efter at det i en myreædende Fortid var tabt , Brug og Ikke - Brug understreget , hele Hovedet var omformet til en Tyggekværn , Isse og Underkæbe og almægtige Tyggemuskler altsammen , som det ses paa Kraniet . Skabningen var af et Næshorns Størrelse . At Kæmpebæltedyrene og de store Landskildpadder har lignet hinanden som Brødre i at kunne trække sig ind i deres Skal er et af Eksemplerne paa at Naturen kun har de samme Mønstre at uddele af , naar Væksten og Motiveringen er den samme , selv hos vidt forskellige Dyr . De uddøde Bæltedyr havde en Glanstid , i et Sydamerika som den Gang endnu ikke havde set Mennesket , de udbredte sig i en Mængde varierede Former , der kendes af Fossiler , men endte med en Forvoksning , der slettede dem af Eksistensen ; saa det er ikke Isolation og Sikkerhed der er det bedste for at bevare sig i Tilværelsen . Nulevende er endnu Myreslugerne . De skal altsaa regnes for at være i en Stamlinje efter Bæltedyrene , ikke til at se paa dem ; men det fælles Udspring har ligget langt tilbage mellem oprindeligere Former . Myreslugeren har udviklet sig til et normalt haaret Pattedyr , uden at afsætte Kalk i Huden , af en eller anden Grund , til Gengæld er den gaaet til Yderlighed med den lange rørformede Tryne , uden Antydning af Tand levnet , helt uddannet til Myreæder . Af den største , ekstremeste Form findes en Afbildning foran i Kapitlet om „Insektæderens Afkom " , som den mest forbavsende Kulmination af en af Linjerne der er udgaaet derfra . Den kan suppleres her med et Træsnit af en Myresluger der kvæler en Hund . Episoden daterer sig til en Skildring af den engelske Naturforsker Henry Walter Bates , der var samtidig med Darwin og Wallace , og som opholdt sig 11 Aar i tropisk Sydamerika . Den siger noget om Myreslugerens Temperament og Evne til at forsvare sig . Med de Vaner den har fra at bryde Termitboer op med sine svære Kløer og Bjørnekræfter i Armene , vil den sætte sig paa Bagbenene og slaa med Kløerne eller drage Angriberne ind i en Omfavnelse ikke til at vriste op ; til Jaguaren og Pumaen maa den maaske skatte , som til de Indfødte , men ellers hævder den sig , og er endogsaa et Dagdyr , der strejfer om efter Næring uden blivende Sted . Den graver sig ikke ned om Natten , men skjuler sig i Krattet og breder sin mægtige buskede Hale over sig som en transportabel Dyne . Den gaar paa Yderkanten af Krallerne , hvor der har udviklet sig en Trædepude , og skal kunne præstere en Slags Galop ; passivt Fort har Myreslugeren saaledes ikke reduceret sig til . Det næste Led i Familjeskabet bliver den stivnede Bevægelse hos det ved alle fire Lemmer ophængte , indslumrede Dovendyr ! Man skelner mellem tre Arter Myreslugere , der dog anses for at høre til forskellige Slægter , den store Myresluger , der har tre Kløer paa Forlemmerne , den mindre , Tamanduaen , der har fire , og Dvergmyreslugeren , der har to . Kun i at de alle er Myreædere ligner de hinanden , ellers er de meget forskellige . Tamanduaen har TILPASNINGEN 281 Myresluger kvæler en Hund. 280 TILBLIVELSEN Tamandua-Mvreslugeren. noget nær den samme langt udstrakte Tryne som den typiske Myresluger , men er ellers oprindeligere , mere pattedyragtig , med et kort Haarlag , og den har Snohale . Den er gaaet i Træerne . Det samme gælder Dvergmyreslugeren , i endnu højere Grad . Den er kortere i Ansigtet end de andre to , en endnu tidligere Type , paa et Stammested længere tilbage ; af Størrelse er den ikke meget over et Egerns . Saavel Tamanduaen som Dvergmyreslugeren er gaaet i Træerne efter de Termiter og Myrer der bygger sig Boer der , og Dvergmyreslugeren er inde paa at blive der , den har ophængt sig ved alle fire ved en Gren med Ryggen nedad og vel forankret med Snohalen , godt paa Vej til det typiske Dovendyr . Det er dog ikke direkte den Dovendyret stammer fra , men et fælles Udspring længere tilbage . Dovendyret har ikke lagt sig Snohale til , det har slet ingen , og den ophængte , omvendte Stilling er bleven Dyrets anden Natur , TILPASNINGEN 283 Dvergmyresluger. det kan slet ikke vende sig mere . Det gælder ellers at et Liv i Træerne er den mest stimulerende Udviklingsfaktor , det har ført til Fuglene , til Egernet , til Primaterne ; men Dovendyret har det ført omtrent ud af Tilværelsen . Oprindeligt er det vel gaaet i Træerne efter Termiter og Myrer , som andre med den Tilbøjelighed , og er endt med foruden Insekterne at æde Bladene med , indtil det blev Vegetarianer , et nærliggende Indfald , som jeg senere har faaet bekræftet gennem en Skildring af Bøving - Petersen , fra hans Ophold i Sydamerika . Han iagttog her at et Dovendyr han havde Lejlighed til at studere til Stadighed opholdt sig paa et bestemt Træ , et Cecropia - Træ , og ikke heller som Fange vilde æde andet Løv end Blade derfra . Paa Cecropia - Træet lever en særlig bidende og giftig Myreart , som Dovendyret fik i Munden sammen med Bladene ; og det turde være Forklaringen paa at Dovendyret i sin Tid har søgt Træerne ; det vides i hvert Fald at som Myreæder er det begyndt . Ynkværdigere Fattiglem i Skoven end Dovendyret , med det degraderende Navn , findes ikke . Der burde opfindes en Fabel om hvordan 284 TILBLIVELSEN Dovendyr. Egernet kom som Missionær til Dovendyret og sagde til det at det skulde omvende sig , men Dovendyret kunde ikke omvende sig . Det er hængt op . Det vil leve og dø i Træerne . Dog et Familjemedlem gik ned fra Træerne igen , Megatheriet ! Nogle af de uddøde Kæmpedovendyr naaede Elefantstørrelse , saa Ophold i Træerne var dem nægtet . Skeletter af dem er at se paa Zoologisk Museum mellem de Lund ' ske Samlinger , rene Knoglebjerge , af en særlig forvokset og tyngdepræget Natur . Holdningen viser at de vældige , til Jorden ankrede Dyr har hvilet mest paa Baglemmerne , støttet til Halen , en Stilling der er kendt fra Myreslugeren , de svære Kløer , som den har gaaet paa Randen af , er nedtraadte og deforme . Med Forlemmernes Kraller har den lænet sig op ad Træstammerne og hentet Løv og Grene ned , som den har tygget med sine oldingeagtige Stumptænder , den har faaet Næring TILPASNINGEN 285 282 TILBLIVELSEN Myrepungdyr. nok , for megen , har ædt sig ud af Tilværelsen , simpelthen , slige Monstrer tynger sig selv i Graven . Man vilde gerne have set Megatheriet i Ansigtet . Uhyret kan være bleven set af Mennesker , nogle af dem har levet op til imod historisk Tid , Dele af Skind af dem er bleven fundet i Huler i Patagonien , man mener endogsaa at en fjern Tids Indianere kan have holdt dem som Husdyr . Med Kæmpedovendyrene ender Myreædernes Saga , udviklingsmæssigt set , efter at være gaaet gennem mange opsigtsvækkende Forvandlinger og have omskabt sig , saa efter Diæten , saa ingen Tænder , saa Tænder igen , saa efter Opholdssted , paa Jorden , i Træerne , og ned fra Træerne igen . I Vandet er de dog ikke gaaet , som andet Insektæderafkom paa et tidligt Tidspunkt , og Troperne er de ikke kommen udenfor . Variabiliteten og Tilpasningsevnen i Naturen er sjældent kommen saa iøjnefaldende til Udtryk som i Gumlernes lidet ansete Orden . Men Myrediæten indskrænker sig ikke til den ! Man finder den hos helt andre vidtforskellige Ordener , et Kloakdyr , Myrepindsvinet , og et Pungdyr , Myrepungdyret . Myrepindsvinet , Echidna , har Navn TILPASNINGEN 287 efter sin piggede Beklædning og sin Levemaade , den har samme udtrukne , tandløse Snude med en lang Ormetunge og de samme svære Gravekløer som Myreslugerne , saa den specielle Diæt skal give samme Habitus , i hver sin Ende af Verden . Myrepindsvinet lever i Australien og paa Ny Guinea , med en Artsforskel , den australske Form af mere langstrakt Pattedyrvækst og knap saa udpræget , oprindeligere , som Formen paa Ny Guinea , der er ekstremere , med længere Næb og en plumpere , mere oprejst Bygning . Myrepindsvinet lægger Æg , ligesom Næbdyret , de to eneste Levninger af en forhistorisk , primitiv Dyrebestand , der ikke har staaet Krybdyrene saa fjern . Man har et sjældent Fotografi af Myrepindsvinet fra Ny Guinea , i Færd med at blive beværtet med Regnorme , saa at man næppe kan se hvad der er Ormetunge og hvad der er Orme ; det er et Dyr til at drømme om om Natten , en Breughels Fantasi værdigt . Har man set fælere Kræ ! Helt velgjort tilmode bliver man ved at blive stillet overfor Myrepungdyret , der vel tilhører de forældede Dyreformer der har hjemme i Australien , men er en tækkelig zebrastribet Skabning , af godt og vel et Egerns Størrelse , spidssnudet og med en lang udstrækkelig Tunge . Gumlerne er forholdsvis udviklede Pattedyr , Placentadyr , hvorimod Pungdyrene er af en tidligere Oprindelse ; man kan derfor maaske i Myrepungdyret se en Form der er slaaet ind paa den specielle Diæt , uden endnu at være saa gennemgribende omformet , paa forskellig Maade , og i mange Varianter , som Gumlernes brogede Orden . 286 TILBLIVELSEN ARIEL OG CALIBAN MENNESKETS Aner er at søge i Træerne ; fra en klatrende Insektæder , som gik tilvejrs efter Frugter , og fik sine Fødder omdannet til Hænder , nedstammer saavel Aben som Mennesket . „Livet som klatrende i Træer maa vist give mere Lejlighed til at bruge Eftertanke og øve Hjernen end det mere jordbundne Liv ; i hvert Fald plejer klatrende Dyr at have større Hjerne end deres nærmeste ikke - klatrende Slægtninge " , siger Winge . Ja , Enhver der har klatret i Træer ved det , at det er en Dimension mere , en anden Orientering i Rummet , man maa tænke sig om , Vejen op i et Træ byder paa bestandig nye Opgaver , og Træerne er aldrig ens . Ogsaa Fuglene har lagt Rummet op og ned til deres Bevægelse , men Flyvningen kræver aabenbart ikke større Aandsevner , Luften er et ensformigt Element , Fuglen har saa at sige hævet sig over Vanskeligheder paa Jorden , som skærper andre Dyrs Evner . Som Element saa Gaver . At færdes og jage i Vandet meddeler en egen haarfin Styreevne , kendt fra Søløven , og hos den næsten til at forveksle med Intelligens , som bekendt kan den bringes til at balancere med Tallerkener paa Næsen , opfange Bolde og med en spids Ting i Munden spidde Appelsiner kastet paa lang Afstand til den , som den griber Fisk hvormed den fodres i Luften ; naturligvis er det netop Forfølgelsen af Fisk i Vandet og Opøvelsen i lynsnare Vendinger der forlener Søløven med denne særegne Nerve , en Sigteevne med hele Kroppen . Men Klatring i Træer udkræver ikke Virtuositet alene , men altid fornyet Omtanke , Aarvaagenhed og Skøn , til en ydre Forgrening svarer en Forgrening i Tanken , af Vanskelighederne kommer skærpede Sanser , mere følsomme Lemmer , Gymnastiken foranlediger en Vækst . Træets Virkning paa Organismen er saa indgribende at det præger dens indre Historie , det er givet at Mennesket endnu som Kulturvæsen har en Slægtserindring om klatrende Forfædre , især i Barndommen , en vis Periode under Opvæksten , som maa tænkes at svare til det Udviklingstrin da vore ældste Aner levede i Træerne . Her er naturligvis kun tale om Mindelser i Kroppen , Tilskyndelser , men de er ikke til at tage fejl af . Lejlighed til at iagttage Aber og Halvaber har man kun i Tropeskovene ; men en Træbeboer som Egernet kender alle Mennesker , den lever netop paa et Trin som Klatrekunstner de første Halvaber er gaaet igennem . At trække den ind i den Linje Menneskets Afstamningshistorie gaar igennem er saa uzoologisk at den blotte Tanke har noget rystende , siden den er en Gnaver , det er da ogsaa kun med Winges Autoritet det gøres , under Hensyn til nemlig , som han siger , at alle klatrende Dyr har mere Hjerne end deres nærmeste ikke - klatrende Slægtninge . Det er her Færdigheden , Trinet , der kommer med , ikke Dyrets Klasse . Og Færdigheden alene afspejler hos Egernet meget begyndende lemuragtigt og menneskeligt . Egernet har nogle af Rottens Træk , dens Hoved og Tænder , dog med et Tillæg af Sjælfuldhed , ellers er den bleven meget ompræget af altid at leve i Træerne , med Tid og Flid og ved Skovens Gunst er den bleven til det Egernet er , ingenlunde skællet paa Halen mere som den reptilfugtige Rotte , men udstyret med den skønneste Svævehale , pudset og med Skilning fra øverst til nederst ; som en fjedret Pil styrer Egernet med Halen fra Træ til Træ , og med Halen udtrykker den sig , giver sit Væsen Luft , det er den mest levende og udtryksfulde Hale der er til , det gode Humørs Fane i Skoven . Oprindeligt var den en Jordgænger , som andre Gnavere , Slægt - 290 TILBLIVELSEN ninge paa Vej til Egernet findes , som „Præriehunden " ; allerede paa dette Trin havde Egernet lært at sidde op , paa Bagparten , med Forlemmerne fri , som alle Mus gerne vil , og fatte Maden med Forpoterne , en meget betydningsfuld Vane . Andre Dyr sidder op , Kænguru , Hund , mange Gnavere , men Egernet bruger Hænderne saa klogt , det er som om Mennesket er i Luften nu ; og uden Anvendelse af Udtryk hentet fra den menneskelige Forestillingskreds , hvilket bedes opfattet med Lune , er det næsten umuligt at skildre Egernet . Det er jo en lille „Mand " , naar han sidder op , en glad og smuk Person , Kobold , Alf eller Trold vilde man have talt om i en Fortid , og nogle af Trækkene til disse frie Fantasiformer er da sikkert ogsaa laant fra et Væsen som Egernet . De overnaturlige Skabningers Morfologi er jo netop karakteriseret ved en Sammenblanden af menneskelige og dyriske Træk , hvortil kommer de umulige , som at Dragen , der egentlig er tænkelig nok , afledet af Krokodillen , spyer Ild , for det kan den ikke . Ratatosk kaldte de Gamle Egernet , Gnavtand , og hans Bestilling i de nordiske Myter var at fare som en levende Budstikke op og ned ad Ask Ygdrasil , Skoven og alt Levendes Symbol . I Træerne lærte Egernet Bevægelighed , der fik han Lemmerne gjort fri og blev glad , som den bliver det der udvikler en Færdighed , han er den fyrigste af alle Gnavere , en Kunstner . Sin Tilværelse har han selv gjort sig til Mester for , han har fundet sin Skæbne og beror i Midten af den . Han kan hvad han behøver af Fuglenes Kunst , paa Jorden er han ikke hjælpeløs heller , han er klog , forstaar at anlægge sig Forraad , ligesom Hamsteren , hvilket dog næppe skal kaldes Overlæg , man er en Gemmer , stikker Mad tilside alle Vegne , i Sprækker og Huller , og somme Tider finder man den igen , somme Tider ikke ; Resultatet er imidlertid at man bjerger sig gennem Aarstider ogsaa hvor der ikke er noget at faa i Skoven . Forties skal det ikke at Egernet hverken skaaner Fugleunger eller Æg ; helt er Spidsmusen ikke død i ham endnu .. Men med det han har drevet det til er han en lykkelig Mand og vil leve og dø med Træerne i Skoven . ARIEL OG CALIBAN 289 Med alle Tilløb og menneskelignende Begynderfagter er og bliver Egernet dog en Gnaver , med Udviklingens Tyngdepunkt uopretteligt lagt ud til Siden . Han bruger Forpoterne som Hænder , men det er endnu ikke Hænder , Tommelens Funktion , der er af en saa afgørende Vigtighed , fattes . Men som Klatrer er han inde paa Vejen . I legemlig Flinkhed og Frigørelse deler han Figur , næsten til Forveksling , bortset fra Tænderne og den dermed følgende Omformning af Hovedet , med to andre , indbyrdes meget forskellige Former , hvori Navnet indgaar som Forbindelse , Egernspidsmusen og Egernaben . Ad flere Veje er da dette Trin naaet der egnede sig til at føre videre til Mennesket . Afgørende er det at denne Udvikling har været knyttet til Træerne . Men Egernets Færdighed i Træerne fører , naar den drives videre , til Flyveegernet . De lange svævende Spring ender med at udvikle en Flyve - eller Flagrehud , en Begyndelse hen i en lignende Retning som den der har ført til den højt uddannede Flyverevne hos Flagermusene . Et Pungdyr , Flagrepungaben , som dog kun har Navnet tilfælles med Aberne , og en Flyvespidsmus , før omtalt , Galeopitheken , som har været regnet til Halvaberne , er paa samme Trin som Flyveegernet ; Former og Trin støder i Roden nær til hinanden . Men Trinet stempler dem alle som Særlinge , udenfor den opstigende Linje , tjener til at belyse den rige Mangfoldighed og Resource , men ogsaa Afvejene , indenfor det Niveau af Pattedyrslægten hvor Menneskets Stamform begynder at vise sig . Ikke Spring og Flugt i Træerne , men Klatring i udviklet Forstand , intim Brug af Lemmerne , Gribehaandens Forfinelse , er her Aarsag til Forfremmelsen . Mellemformerne paa dette Trin er uddøde og ikke alle fundne . Ingen af de egernagtige Dyr er direkte Stamfædre til Mennesket , anatomisk set , end ikke Egernaberne , skønt de har fulgt et Stykke med paa Vej i fælles Urformer , de nulevende Egernaber falder udenfor i en Sidelinje med en egen speciel Forvandling . Egernspidsmusen , et Dyr der lever i Tropeskoven og springer i Træ - 292 TILBLIVELSEN erne ligesom Egernet , ogsaa med en fjerbusket Hale , placerer sig nærmere ved Stammen , de oprindelige fælles Insektæderfædre , men længere nede , den Stamform Egernspidsmusen har tilfælles med den tidligere Egernabe maaske endda dybere nede . Dog Stamformen selv , hvorfra Mennesket er udgaaet har eksisteret , selv om den kun lader sig sandsynligt bestemme , ad tænkt , om man vil digterisk Vej . Der er nærliggende Former nok at slutte fra . Fra Egernet som kendt Dyr laanes nogenlunde tilnærmet Størrelsen , Udseendet og Færdigheden , det struttende Liv , Akrobatiken i Træerne , herfra sluttes til den tidlige egernagtige Halvabe , endnu med et Insektæderansigt , men med Gribelemmer og Kløerne omdannet til Negle ; næste Trin mere abeagtigt og lidt større , Kattestørrelse eller saa , men Egernets Væverhed fremdeles bibeholdt , hvortil kommer nye betydningsfulde Træk , fremadrettede Øjne og en voksende Hjerne , Tegn paa sjælfuld Fremgang ; af denne Form bliver baade Aben og Mennesket . Men Aben begynder allerede at vanslægte paa Hænderne , det vordende Menneske derimod paa Fødderne ; Aben er hermed ude af Sagaen . Fra Uraben fører ukendte Former op imod en Stamform , der til den ene Side ytrer sig i Gibbonerne , Hylobates , med de altfor forlængede Arme , og saa i en mere harmonisk bygget , med Hænderne i Behold , hvorfra det tidlige Menneske nedstammer . For Fantasien danner denne Fætter af Gibbonen ( se Ill . S . 327 ) sig som en Aand i Skoven , den lykkeligste Aand i Skoven , Luftaand og Skabningens Yndling som Ratatosk , men med en ganske anden vigtig , ind i Fremtiden pegende Mission : Udviklingens Aand : Ariel ! I en Digters Fantasi har denne Figur , og dens Modsætning , Caliban , dannet sig , længe inden der var noget der hed Udviklingslære , Shakespeares Geni ; man kan ikke tænke sig heldigere Personifikation af til den ene Side det lyse Naturvæsen , hvori Livets Vækst ytrer sig , til den anden Tilbagefaldsformen , den forbandede Natur , Haderen , hvis Instinkter ytrer sig som et Fald ; Abel og Kain hedder de to Karakterer i en bibelsk Udformning . Modsætningen Abel - Kain er ARIEL OG CALIBAN 293 Egernspidsmus el. Træspidsmus, Tupaja. rent mytisk og moralsk , Ariel og Caliban indeholder allerede en moderne , naturhistorisk Sondring , hvorfor Figurerne ogsaa har holdt sig uforgængelige fra Shakespeares Haand og beskæftiger den Dag i Dag . The Tempest ( „Stormen " ) , Shakespeares sidste Stykke , er en Robinsonade , før Robinson Crusoe var skrevet , et Længselsmotiv , vendt ud imod Naturen og mod at begynde forfra , „den øde Ø " ; Stykket hører til den Udvidelse indenfor Literaturen som de store Opdagelsesrejser , Columbusæventyret , førte med sig , det klarer op som efter et Uvejr deri , og Verden ligger igen ny , Middelalderens Kirkehvælving sprængt , og den store Gang ud i Naturen begyndt , som med sin Forskning og Erobring af Jorden forbereder vor Tid . Med en skønnere Drøm end den der er nedlagt i The Tempest kunde Shakespeare 294 TILBLIVELSEN ikke afslutte sit Livsværk ; Middelalderens Fangegaard , som indeholdes i hans Teater , er her forladt , og han er gaaet ombord i et Skib ; en Drøm ud i den vide Verden og i Fremtiden er den livskloge Digters sidste Ord . Man kunde ikke finde bedre Middel end Modsætningen mellem Ariel og Caliban til at fastholde Menneskenaturens Lysside , hvad den har fra opstigende , frodige Aner , og saa de skumle Instinkter den bærer i sig endnu , men som er skudt til Side i en tilbagebleven Art , lette at kende og at fjerne sig fra , Natsiden , som har inkorporeret sig i Aben . Hvad der ligger i Shakespeares Digtning kun som en lykkelig Anelse lader sig anvende til fuld Belysning af de Naturelementer der er af samme Oprindelse , men har spaltet sig i to Retninger , Aben til den ene Side , Mennesket til den anden . Ariel er af Shakespeare overtaget fra Antiken og indeholder Forestillingen om en venlig , munter og almægtig Lysaand , Menneskets gode Hjælper , saadan som han er skildret af Shakespeare . Caliban derimod er af hans egen Fabrik , Shakespeares sædvanlige sorgløse , stablet op af Ingenting , lidt han har hørt , og som er forkert , Caliban skal være Kannibal , Menneskeæder , som ogsaa er forkert , en Fejlopfattelse af Kariber , Navn paa de vilde Stammer i Vestindien Columbus og hans Efterfølgere stødte paa , af dette luftige Ingenting gjorde Shakespeare sin Caliban , Datidens omtrentlige Forestilling om menneskeædende Vilde . Men Karakteren er hel og rigtig , Caliban er virkelig „Monstret " , den lavere menneskelige Natur . Og den er mere , eller om man vil mindre , end Menneskenaturen , den fordyber sig i Dyret , er den mislykkede Natur , omend endnu med menneskelige Træk , det er Aben , Bavianen ! Men inden de to Figurer benyttes til at sætte Skellet mellem hvad der viste frem og hvad der viste tilbage paa Udviklingens Stadier er det nødvendigt kortelig at redegøre for Menneskets Stamtræ , saaledes som det efter anatomiske Mærker er opstillet af Winge . Fra en uddød , fossil Insektæderart med Pungdyrkarakter og Lev - ARIEL OG CALIBAN 295 Koboldmaki eller Spøgelsesabe, Tarsius. ninger endnu fra Reptilet , ogsaa med Træk der fører hen til gnaveragtige og hovdyragtige Dyr i Anlæg , Planteædertilbøjeligheden , altsaa en meget vid , omfattende Urform , afgrener sig en træklatrende , egernagtig Form der fører op til de nulevende Koboldmakier og øvrige Halvaber , Lemurer og Lorier . Hvis man regner den opstigende Midterlinje der fører til Mennesket for Temaet , gaar Halvaberne tidlig ud af det . Egentlig har de kun Gribelemmerne tilfælles med Aberne , men i en oprindeligere Form , som gaar helt tilbage til visse Pungdyr , der allerede fatter med Tommelen modstillet de andre Fingre ; i Henseende til Haanden , den afgørende Brug af den , staar Mennesket altsaa Halvaberne nærmere end Aberne , der alle har en til — bageudviklet Tommel og paa et vigtigt Punkt har tabt Sporet ; Menneskets Stamtræ gaar forsaavidt længere tilbage end Abernes . Men trods deres oprindelige Gribelemmer blev Halvaberne paa et 296 TILBLIVELSEN tidligt Begynderstadium , nederst paa Pattedyrstigen . De fleste af dem er Natdyr med et uhyggeligt Ry , Lemurer betyder de Dødes Sjæle , en Overtro der er bleven knyttet til dem paa Grund af deres Nattehyl og usynlige Færden . De hører alle Troperne til , væsentlig Mada - Fingerdyret, Ai-Ai. gaskar , og er spøgelsesagtige Dyr , hvad allerede Navnene taler om , med Træk fra de lavere Dyreformer blandet sammen . Dobbeltnavne vidner ogsaa her om Iagttageres Forlegenhed med Hensyn til hvad man har for sig ; der er en Kattemaki , med et Ansigt som en Vaskebjørn men iøvrigt desmerdyragtig , en Musemaki , en Væselmaki , en Bjørnemaki . Fingerdyret , Ai - Ai , har gnaveragtige Tænder . Koboldmakien leder Tanken hen paa en Frø , men noget Amfibie er den nu ikke ; derimod kommer den nok Kobolderne nær , hvis man skal tro Navnet . Lorierne eller Dovenaberne fører i mange Træk over til Dovendyrene , samme Udfald af en beslægtet Levevis . Altsaa alt dingler , naar man er ved Halvaberne , man er i Forsøgsskoven , og der er der baade mørkt og fuldt af Genfærd . Men fra Urhalvaben , der har afsat Halvaberne , fra den fossile ARIEL OG CALIBAN 297 Form , Adapis , ( af Cuvier regnet til tidlige Svin ) gaar en Gren op til de tidligste amerikanske Abeformer , primitive Brøleaber , som igen spalter sig i fire Retninger , en til de nulevende Brøleaber , en til Egernaberne og en til Kapuzineraberne , alle tre ude af Midterlinjen ; Chimpanse. den fjerde fører op til en uddød , højere Abeform , som fra de primitive Former , der kun kendes fra Amerika , fører op til det almindelige Abeplan , udbredt ogsaa over den gamle Verden ; herfra udgaar to Slægtsskud , en til Marekatte og Bavianer , der gaar ud af Sagaen , og en til en Samleform , de menneskelignende Aber , som igen udsender tre Skud ; her er Halen , som alle de foregaaende har været fælles om , endelig forsvunden . De tre Grene gaar gennem gibbonagtige Former til den ene Side til de ægte Gibboner , til den anden til Menneskeaberne , Gorilla , Chimpanse og Orang - Utan , der alle gaar ud af Sagaen , endelig opstigende i Midten til Mennesket . Med de højeststaaende Aber er Slægtskabet da paa en Maade fjernere end med de tidlige og primitive , Mennesket nedstammer ikke 298 TILBLIVELSEN fra Aberne , men har langt ude Stamfædre tilfælles med dem . Dette er der ofte nok gjort opmærksom paa , uden at det dog har kunnet fjerne sensible Væsners Ængstelse i Anledning af at de skulde stamme fra Aben . Endnu en Gang , de bør trøste sig , de stammer ikke fra Galehuset i Zoologisk Have ; i det følgende skal Kløften der skiller Mennesket fra Aben uddybes yderligere , men undgaaes kan det da heller ikke at Menneskets Oprindelse føres forbi Aben , endnu længere ned , mod Former der staar Dyret endda nærmere . Den ægte Haand gaar helt tilbage til Pungdyrene , fuldt udformede fem Fingre har vi fra Krybdyrene . Ja Gribehaanden er allerede kendt i Øglernes Verden , Kamæleonen f . Eks . , den har rigtignok to Tommelfingre , men gribe og klatre kan den . Ganske frikende Mennesket for Instinkter der ogsaa kendes fra Aben lader sig heller ikke gøre , da Arveegenskaber fra et fælles Udspring er gaaet op i begge Parter . Men Mennesket er oprindeligere end Aben , yngre , med en dybere Rod i Naturen , er man saa glad ? Af Pattedyrenes Afstamningshistorie lader sig uddrage en almindelig Moral , den nemlig at de øverste udviklingskraftige Former staar i lige opstigende Forbindelse med de alleroprindeligste , men kun indirekte med de specialiserede Sidelinjer ; egentlig er det den eneste virksomme Moral der gives . Det er Nemesis selv . Kun de Former der holder sig aabne i Roden , med Basis henimod Midten , Stamlinjen lige ned , og lige op , kun de bevarer Udviklingens Gave . For høj Specialisering derimod fører til Monstrøsiteter , Særheder , Forfinelser maaske , men dermed ender Arten . Artister har Naturen nok af , det er ikke dem der bærer Livet , det gør de simple Former . Hvis man derfor taler om høje Former , hvormed menes et Resultat af Udviklingen der skal være værdifuldt , saa fortjener de Former kun Navn deraf der med al Forvandling og Fremmelighed bevarer ogsaa alle oprindelige Muligheder . Hvilken Straf paadrog Hesten sig ikke , evolutionært set , da den formede sin Haand om til en Hov ! Et dybsindigt Træk derfor at udstyre den Onde med en Hestefod , han bærer Forvoks - ARIEL OG CALIBAN 299 ningens Stigma . Naturens Ubønhørlighed ytrer sig i denne Lov , Naturen udvikler , men fejler den bliver Forsøget staaende , og ny Start gøres i en anden , yngre Linje . For Abens Vedkommende gik der Svind i Tommelfingeren , ved Ikke - Brug , den skal aldrig faa den igen . Der gives ikke heller anden Synd end denne , at tabe Udviklingsmuligheden . Aabenhed i Roden , en urørt Arv , Alskabningen endnu i Sjælen , det er det eneste der kan ejes . Med Kunstigheder og Pynt gaar Mennesket i Hundene . Hvad er endelig Poesiens , Inspirationens Forklaring andet end dette , at have bevaret en panisk Uskyldighed , Simpelhed , Evne til at gribe dybt , ned i dybe Lag , øse af Skabningens Brønd ! Begyndelsen kommer igen , men hver Gang uendelig større , forkynder Bjørnson i sit store Tankeværk Lyset . Skal man nu forklare sig dette tidlige Skovvæsens , Ariels Opstigning til Mennesket maa to Ting tages i Betragtning , det Milieu hvori Udviklingen er foregaaet , og den Tid det har taget . Den fossile Levning findes i en eller anden Grusgrav eller et Stenbrud , som ikke giver mange Vink om en Urskov der har staaet her i eocæn eller miocæn Tid . Har man Knogler af Halvaber i Stuen og af Aber paa første Sal i et Museum , saa ligger det jo snublende nær at Udviklingen har fundet Sted ved at gaa op ad Trappen ! Uendelig var Urskoven , og Millioner af Aar , uoverskuelig Tid tog det at forvandle sig i den . Skoven var den første Betingelse , den tertiære Skov , som en Gang har dækket det meste af Kloden , Evropa , Asien , Afrika og Amerika , helt op mod Grønland , Fastlande og Have anderledes fordelt den Gang , en eneste uhyre , sammenhængende Skov Verden rundt , en Skov hvori ingen Øksehug havde lydt , for Mennesket var ikke kommen — men det skulde komme . Gennem uhyre Tidsrum bød disse Skove paa en nordlig Breddegrad de samme Vækstmuligheder som Troperne nu . Men Forandringer 300 TILBLIVELSEN i Klimaet , Aarstiderne , begyndte at lade sig føle , allerede i Miocæntiden var der Frost ; gunstige Levekaar var en første Faktor der virkede paa Skabningen , en langsom Forværring den anden . Tertiærtiden ebber ud i Istiden . Ariel skylder Skoven sin Overlegenhed som vidt fremskredent Dyr , Fordrivelsen derfra bibringer ham hans Initiativ som Menneske ; han begynder med at klatre , men ender med at gaa . Prospero svinger Tryllestaven , den ligner et lille Ben , Tryllestaven , og det er det ogsaa , Kæbegrenen af en fossil Abe , Hokuspokus , nu er vi i den tertiære Skov ! Et lille Sving endnu med Tryllestaven — Tju , der er Ariel ! Er han ikke større ! Er det det hele ! Ja Menneskeegernet er kun en lille Mand , men man skal være forbavset , og ikke skuffet , over at saa lille et Liv rummer saa megen Skæbne ! Ariel viser sig i et Spring , i en Trætop , og er borte igen , springende som Lynet , i en anden . Kun den der har set de smaa Abearter i Træerne hvor de hører hjemme og lagt Mærke til hvad de kan , hvordan de er i Stand til ligefrem at afskyde sig selv i store Buer frem i Luften og sejle af med Halen som Styrestang og alle fire Tænger vidt udbredte , uden at det nogensinde fejler at de jo rammer en eller anden luftig Gren i en anden Trætop og øjeblikkeligt er forankret med alle fire Tænger , og næsten i samme Nu afskyder sig igen , med et andet Træ som Maal , og paa et halvt Minut er forsvunden i Skoven , en Flyvegalop hen over Trætoppene , kun den kan gøre sig en Forestilling om Egernmenneskets Færdighed . For Egernet er nok dygtig , men har jo kun Kløer , hvormed den hager sig fast , Aben slaar Fingrene om Grenen , hvilken Forskel ! Træet rækker en Gren ud imod Skabningen , den giver Kloen — og faar den tilbage som Haand ! At se til har Ariel været som et Egern , men ikke noget Egern , en lodden gesvindt lille Mand , med et andet Kæbetøj allerede end Halvaben , ikke de lange Insektæderkæber mere , men en afrundet Snude , hvor Grimasser og Lune spirer , den er fyldigere i Hovedet , det begynder at hvælve sig af alt det Liv der er i Manden . ARIEL OG CALIBAN 291 Winge viste mig en Gang Kraniet af en af de smaa tidlige Abeformer og gjorde mig opmærksom paa Hjernekassens store Volumen , relativt mente han man her stod over for en højere sensorisk Begavelse end senere Menneskets , saa høj en Funktionsevne kræver og giver altsaa Livet i Træerne ; senere , nede paa Jorden , bliver Tilværelsen simplere igen . Til det hvælvede Hoved svarer fremadvendte Øjne . Blikket , begge Øjne rettet mod et Punkt , siger straks at en større Aktivitet ligger bag . De store Rovdyr , Kattene , som har fremadrettede Øjne , er Forfølgerne , Hovdyrene , med Øjnene ud til Siden , de Forfulgte ; ja Haren har jo endda næsten bagudrettede Øjne ! Først med de fremadvendte , tætstillede Øjne opstaar Perspektivet , den stereoskopiske Evne . Kattene ser , det er ikke til at tage fejl af , Hunden derimod vejrer , den staar i Rapport til Tingene med Næsen og har ikke dette bevidste , indstillede , næsten magnetiske Blik man kender fra Katten . Hos Aberne er Blikket mere intensivt , funklende , de snævertstillede Øjne urolige , altseende , paa en Gang jagede og jagende ; opmærksommere og mere adspredte Dyr end Aberne gives ikke ! De seende Dyr er uden Tvivl et Trin fremmeligere end de der orienterer sig gennem Lugten ; den tillugtede Erfaring sænker sig i Instinktet , et Fond af ubevidst Erindring ; Synsindtrykket nedfælder sig som Billede til Billede , Summen af Tingenes Udseende , Rummets Verden . En Duft er en Kvalitet af Tingene ; Synsindtrykket er Tingene selv , Form , Farve og Afstand . Man kender jo Forskellen paa den Art Erindring man har gennem Næsen og den der beror paa Synet ; Fraværelsen af Lugt , f . Eks . naar man har Snue , isolerer , man er ikke sig selv , en af Broerne til Tilværelsen er brudt af , man er uproduktiv , kan ikke associere , for Associationsevnen beror i meget paa en olfactorisk Funktion ; man sporer , man lever , føler , genoplever gennem Næsen . Haard , meditativ Tankeproces derimod er en indre Revue af Synsindtryk , man ser , man kombinerer bag Brynene , man former . Uden Øjne , i Mørke , er man overgivet Afgrunden . ARIEL OG CALIBAN 301 Seende har Mennesket erobret Verden . Erfaring hober man op gennem Øjet ; Tilværelsens Sødme , dens Stof , bevarer man i en Duft , Erindringen om en Duft . Syn og Lugt tilsammen , det er Form og Stof paa en* Gang , Tingene og deres inderste Sjæl , lige i Ansigtet , som naar man fører en Rose til Munden , den skønne røde , unge Blomst og den yndige Livslugt der strømmer fra den ! Fra Forfædre med gode Øjne nedstammer Mennesket . Næsen mangler heller ikke noget , og Hørelsen er fin , som den bliver det i Skoven ; allehaande Frugter uddanner Smagen , og føle gør man med Nerver ud i Fingerspidserne som ingen anden Skabning . Vigtigst er imidlertid Samspillet , Harmonien , ikke til et Ekstrem med en af Sanserne , som Hunden der er bleven lutter Næse , eller Flagermusen der har faaet Telefonøren og et Mikrometer for enhver Luftning i Vingehuden , men som Ingenting ser ; vore Forfædre i Skoven uddannede sig ligeligt , ikke Eksperter paa et af Omraaderne , men harmonisk knyttet til Tilværelsen gennem alle fem Sanser . Skoven uddanner dem alle . Tidligt oppe og klarøjet var det unge Menneskeegern i Tertiærtidens Skove , som Mennesket har blandt sine Aner , op dukker hans Hoved i en Trætop sammen med Solopgangen , med en Frugt i Haanden bryder han Løvet og ryster sig mod Dagen i et Dugbad , han funkler i Blikket og vender sig mod den funklende , nyfødte Sol , nyser , fatter i et Nu den nyfødte Verden , Skove , Skove , saa langt Øjet gaar , en grøn Maatte bredt over Jorden , ned i Floddale og Kløfter , og op over Høje , som et Aandedrag af Jorden , i Luften over hans Hoved en Hujen og Farvers Fødsel : Paafuglen som begynder Dagen og slæber sin Regnbuehale hen over Trætoppene i Flugt mod Solen ! Med mange rappe Øjenblink renser han Øjnene og følger Paafuglens Flugt , Fugleskriget falder i Lyden , saa hurtigt flyver den , og Rummet mellem to skovklædte Høje bliver til , idet Genlyden fjedrer frem og tilbage . Fra Dalen og Floden stiger en mægtig Vandlugt og blander sig med Morgendisen der hænger i de harpikssvangre Træer . Solen ARIEL OG CALIBAN 303 funkler over Verden . Og med et funklende , frembringende Blik omfatter den nybaarne Skovaand Alverden , han ser andre Ting og flere Ting end alle andre Dyr , for han er bevæget , levende og klar som en Draabe , Dagens klare Verden afspejler sig i ham , og han skinner en fortættet Dagsjæl tilbage paa den . Han er Lyset som er bleven Sjæl . Under ham er Underverdenen , Dybet og Dunkelheden mellem Træerne , dernede gaar Krybet , Rovdyrene , han ser Katteøjne som to Fosforlys dernede , i en Træfork dybt nede ligger Slangen ringlet op ; selv om Dagen er det Underverdenen . Men om Natten er det Natten , den forfærdelige . Med Menneskets Afstamning maa det hænge saadan sammen at dets Forfædre har været Dagdyr . Egernet er et Dagdyr , og Uraben maa have været et Dagdyr . Paa et tidligt Trin har Menneskets Forfædre dannet deres Bevidsthed ved Optagelse af Indtryk om Dagen , Tingene som man ser dem og som de er . Hvordan Natdyr ser ved man ikke , men det ved man at det er en forskellig Verden , Nattens Verden , de stikker i den endnu og vil aldrig komme videre . De hujende Lemurer , som Uglen , er Mørket selv , Rædslen i Skoven . Slangen bliver levende om Natten . Fra Skovdyr som truedes i Mørket af Fjender de ikke kunde se har Mennesket arvet sin Mørkerædhed , allerede hos dem bundfældede Mørket sig i Sjælen som en Afgrund i Tilværelsen , selve deres Væsens Fjende . Mørkerædhed det er Fortidens Gru der aabner sig i Sjælen , Urdyrs Livsfølelse , som kommer igen , og som er Rædslen selv . Ved at fjerne sig fra Natten bevægede Menneskets tidligste Stamfædre sig fra Underverdenen med dens mørke Veje ind paa det Soleklare . Her er et Skel som deler Skabningen til to Sider , Mørkets og Lysets Verden , Begreber som er optaget i Sproget og udvidet med Forestillingernes Vækst , man mener dermed noget omfattende , vagt overnaturligt , moralsk eller mystisk , udenfor Virkeligheden , hvis man i det hele taget mener noget andet end netop en Sprogbrug ; men hvad der maa menes kan ikke være andet end en afgørende 304 TILBLIVELSEN Forskel i Instinktverden , og Forskellen kan ikke have anden Oprindelse end en nedarvet Retning i Sjælen , bestemt af at nogle Skabninger har uddannet deres Nerver som Natdyr , andre som Dagdyr . Mennesket har Arv i sig fra begge Sider ; stærkest gør sig dog gældende det Præg der hører sammen med Dagen . Uraben kendes ikke , alle Menneskets tidlige Stamformer er jo uddøde , og Slægtninge der har bevaret sig i de nulevende Abeformer har hver for sig haft en Særudvikling siden , de har ført mere med sig af Natten i deres Væsen , leder Tanken hen paa Ariels Modsætning , den skumle , misundelige Caliban . Er Uraben selv gaaet tabt , idet den fortsatte sit Væsen i Mennesket , som Barnet der gaar op i den Voksne , saa eksisterer Caliban da lyslevende endnu . I Cairos zoologiske Have , rig som man kan tænke sig paa særlige afrikanske Former , findes et stort Bur med en Horde Kappebavianer , under saa fritlevende Forhold som Fangenskab i det hele taget tillader . Det er den gamle fornemme Hamadryas , kendt fra Ægyptens Oldtid , vigtig i Kunst og mytologiske Forestillinger , en Gud , Thot ; som Abe endnu fuldkommen den samme den altid har været . I Ægypten selv skal den aldrig have levet , skønt den beskæftigede de gamle Ægyptere saa stærkt — men hvem kan nu sige det for bestemt ? I vor Tid maa den søges længere sønderpaa , i Abessinien og Arabien , den er et Bjergdyr ; at se den hjemme , i de vilde Egne hvor den hører til , er et af de Ønsker man førte med sig gennem Aarene , uden nogensinde at faa det opfyldt — men der er jo da saa Zoologisk Have i Cairo . Med zoologiske Haver har man saa travlt og er saa øm , de stakkels lidende Fanger ! Ja uden Indespærring vilde Dyrene jo rive den stønnende Dyreven lidt ihjel ; det er den Form hvorunder man faar Dyrene at se , en Genvej til Naturen , ellers vilde man ikke faa dem at se ; endelig skal jeg kunne sige fra Dyrene at de føler Fangenskabet som et Ly , i Naturen har de en anderledes haard og bitter Tilværelse . Andet Ærinde end at ernære sig har de jo alligevel ikke . Heller ikke kan de da komme til at sønderrive hinanden i Bu - ARIEL OG CALIBAN 305 Kappebavianer. rene , Frue ! Hejrefjerene paa Deres Hat , for Resten , hvor har De dem fra ? De har kostet en Medsøster Livet , min Naadige . 306 TILBLIVELSEN Kappebavianerne i Cairo har det fuldkommen godt , er forsørgede , i en god fast Stilling ; indenfor deres Stænger lever de uforstyrret og i bedste Sundhedstilstand deres vante Liv — og hvilket Liv ! My tables ! følte jeg Trang til at udraabe med Hamlet hvert Øjeblik , nej nu maa jeg notere ! Men Notater behøvedes slet ikke , det lader sig ikke glemme hvad man ser i Abeburet , Indtrykkene sænker sig i et Element hvori man har Rod , man husker i en dobbelt Forstand . For er end Aberne en Sidelinje , de har arvet fra et Udgangspunkt som vi har tilfælles med dem — uden naturligvis de kræsne Mennesker der ikke synes det , de nedstammer fra et Sæt Klæder . Man kunde tilbringe Timer hos Bavianerne i det skønne ægyptiske Solskin , Maaneder igennem , og trøste sig med at man saa mere af dem i Fangenskab end man kunde have Haab om at se i de utilgængelige Bjerge hvor de har hjemme . Den milde Luft i hvert Fald var deres egen , de var ikke syge og tungsindige som i zoologiske Haver under nordlig Breddegrad , det kan nok være de struttede og var sig selv , selv om de var fangne . Nu Mennesker , er de ikke ogsaa glade i deres Bure , deres Teatre og Restaurationer , Huse og Storbyer ? Det er længe siden de var frie Jægere . Selskab , at være mange sammen og nyde hinandens Parfume , med vel tilspigrede Vinduer , det er da Livet ; blot Horden er sammen saa er Bavianerne ogsaa tilfredse . At Buret mellem Stængerne aabner fuldt Indblik til deres lille Privatliv er dem til ingen Hinder , Skam kendes ikke . Saaledes kunde man da foran Bavianburet danne sig et nogenlunde fuldstændigt Billede af Calibans Sjæl . Bavianernes hele Bygning og Vækst siger saa tydeligt at de er en Form under Tilbageudvikling , henimod Typen paa et firføddet Pattedyr igen , til Forskel fra de menneskelignende Aber der nærmer sig den oprejste Gang og dermed Mennesket . Bavianen har ophørt at leve i Træer og har tabt Præget deraf , den klatrer paa Klipper , har plantet alle fire forsvarligt paa Jorden igen , for at blive der . Hænderne paa alle fire Lemmer bevarer den endnu , men Tommelen er ARIEL OG CALIBAN 307 gaaet i Svind , virkelig holde paa noget kan den ikke mere . I Firføddetheden og i den lange Rovdyrsnude minder Bavianen om Hunden , hvilket ogsaa er optaget i dens Navn , Cynokephalus , den er en sunken Sjæl ; men de fremadrettede , uhyggeligt bevidste Øjne taler om at Bæstet oprindeligt var af ædlere Ekstraktion . En tidligere Type ses da ogsaa paa Hunnen , der er af langt ringere Størrelse og mindre ekstremt udformet end Hannen ; ogsaa her er det som om Hannen har et Forspring i Artspræg frem for Hunnen , hvilket i dette Tilfælde , trods den virile Pragt og større Masse , vil sige at den er sunken dybere . Hunnen har slet ingen „Kappe " , ingen glubske Forbeninger i Ansigtet , den minder i hele sin Form mere om marekatteagtige eller makak - agtige Slægtninge , som Kappebavianen sandsynligvis har Afstamning tilfælles med . Men Ungen er endnu mærkeligere . Som hos mange Aber gør den Indtryk af baade at være af en yngre Type , men paa et betydeligt højere Udviklingstrin , end Forældrene , Tegn paa at Slægten har forsimplet sig , Ungen afspejler tidligere Led , som altsaa har staaet paa et relativt højere Trin Arten senere er falden fra . Det samme kendes fra de store Menneskeabearter ; saavel Chimpansens som Gorillaens og Orang - Utanens Unge har en betydelig mere udviklet Hovedform end de voksne Forældre , ogsaa her Tegn paa retrograd Udvikling indenfor Arten . Der var Unger i alle Aldre i Kappebavianernes Bur , ogsaa en Nyfødt , vist kun faa Dage gammel , en højst sælsom Skabning , med en rund hvælvet Hjernekasse , ganske som hos nyfødte Børn , og et endnu kort Snudeparti ; den var ikke meget større end en Rotte , med edderkoppeagtige , skrumpne Lemmer , rynket og vittig i Ansigtet som en ældgammel Mand , der er Gæk endnu med sine firsindstyve Aar paa Bagen ; Modsætningen mellem dette erfarne Klovnudtryk og den ringe Størrelse havde noget umuligt , overnaturligt , man stod overfor Spøgelset af man vidste ikke hvad ! Et Temperament ytrede Ungen tidligt , og det et djævelsk , den hvinede som en Damppibe og tyranniserede Moderen uafbrudt , vilde enten bæres , hvilket vil sige at den hængte 308 TILBLIVELSEN sig op under Maven paa Moderen med alle fire smaa Hænder knebet fast i Pelsen , en Igle Moderen havde faaet paa sig , ikke til at ryste af , eller den begærede tværtimod at sværme lidt ud i Buret og øve Klatrekunster paa egen Haand ; den forunderlig gammelkloge lille Gnom , der næppe var tør endnu efter Fødslen , entrede vaklevorn op ad Burets Stænger , egensindig og vittig , skulde saa aabenbart straks bryde sig en Bane , vise sig , den store Klatrer , en hidtil uset Stræben mod Tinderne ! Moderen , som ikke et eneste Øjeblik havde ladet Ungen ude af Syne , hun havde Moderøjne , et stille , lysende , tugtet Blik , Moderen hentede Ungen ned , trods et gennemtrængende Hvin , som en Lokomotivførerpibe med et Stempel i , til at rive Øren op med ; naar Skiftingen ikke selv skaaner sit Liv maa andre jo tage sig af den ! Moderen var for Resten ikke den eneste der sørgede for Ungen , som virkelig , i fuldeste Forstand , var en enfant terrible , selv de unge , endnu slanke Hanner , der sneg sig lydløse som Skygger omkring i Burets Afkroge , holdt i Terror af de gamle udvoksne , fuldmankede og forfærdelige Tyranner , hvoraf der var tre - fire i Buret , selv de unge løse Lømler holdt af at stjæle Ungen lidt , naar Moderen ikke forhindrede det , og sidde med den og besnude den , de lagde Lune for Dagen , noget som lignede Hengivenhed , naar Utysket rev og var ustyrlig , Ungen var aabenbart meget elsket og blev spoleret af alle . Ja endogsaa naar den styrtede sig over Halen paa Jahve , den ældste og sværeste af Hannerne , hans Hale , og vilde drive Spas med den og lagde Haand paa den og legede og var fræk , halsløs Gerning , Døden for ethvert andet Individ der havde vovet det , selv da bevarede den sin Yndest , Jahve tillod det , siden det var den . Ubetaleligt var da den Gamles Minespil , han ligesom bare sænkede de dovne Øjenlaag endnu en Smule mere over Øjet , en kongelig Træthed , en næsten umærkelig Krusning af Næsetippen : Ludvig den Fjortende , som jo ikke kunde lægge mange Livstegn for Dagen i Anledning af en saa kær Majestætsfornærmelse ! Ved andre Lejligheder kunde han , naar der af en eller anden Grund laa et Hus , som der med Mellemrum gør i Abeburet , og den ARIEL OG CALIBAN 309 sædvanlige fortrolige og kloge Grynten pludselig steg til et Galehusspektakel , saa kom han , ned fra sit Jahvesæde øverst oppe paa en Stolpe i Buret , som en Tordenkile , springende med hele sin Vægt , med Afstød fra Væggene , der fik hele Buret til at fjedre , ruskende i Klatrebommene som en Torden , Manken rejst , lynsnare Bevægelser og tung i Kroppen som Granit , Brøl , Skud ud af Halsen , som en Løve , alle de forfærdelige Tænder blottet og med Øjne som en Satan , han springer paa Gulvet , midt ind i den uenige Flok , standser , gør sig stor , lyner op og ned med Pandehuden , springer igen , brøler , truer — og i et Nu har Oprøret lagt sig , Alle farer fra hinanden , slaaet med Pisseangst , fejgt og bønligt tryglende om Naade , de gør en Mængde suttende eller kyssende Bevægelser med Læberne , indynder sig saa saare , ligger paa Ryggen og er lige til at slide Indvoldene ud af , Jahve maa endelig forstaa Underkastelsen — og han forstaar , fejer omkring med Kæften og nyder Mandefaldet , jager de unge Hanner ind i Hjørnerne , opad de bare Vægge , hvorfra de styrter som Stene ned igen , grynter som en lille Eftertorden , Uvejret drevet over lige saa hurtigt som det kom paa . Men pludselig er der en der ikke viger , den næststørste af de gamle svære Mankehanner , den støder sig med alle fire ned i Gulvet saa det dundrer og gør Front mod den Gamle , rejser Manke og spærrer den lange forfærdelige Tandrad op , brøler — ; med et Brøl planter den Gamle sig foran den , og nu begynder en Duel ! Den varer kun faa Øjeblikke , den Gamle har Forspringet fra Begyndelsen , i Vægt , i Energi , begge Modstanderne dukker sig , gør sig store foran hinanden , stritter med Manken , lyner med Pandehuden , men den Gamle er overlegen i Stemmemidler , det lyder som rene Kanonslag naar han brøler , og han lægger en Forfærdelse i sit Angreb uden Lige , finter op og ned , danser omkring sig selv paa Gulvet , gør et Hjul af sig , besat som med en Krans af Tænder , han trækker næsten Ansigtshuden af sig , er snart usynlig , snart dobbelt synlig og frygtelig igen — og overfor denne blotte Magtudstilling giver Modstanderen tabt , lægger Manken simpelthen og fjerner sig , med en henrivende Aands - 310 TILBLIVELSEN nærværelse , Duellen er afgjort ! Der flød ikke Blod under hele Optrinet , trods Dommedagsgny og Lidenskaber i Kog til det yderste , det hele var en Udstilling , Kunstpræstation af Jahve . Og efter at have kujoneret Buret entrede Jahve op i Himlen igen , med faa , afmaalte Spring , rolig , uforpustet , satte sig og lagde sine Lemmer sammen , blinkede en sidste Gang og var saa Enevoldsmajestæten igen , med dovne uforskammede Øjenlaag , ene i Højden , af en ubeskrivelig Importance , stiv af Selviskhed , hvert Haar paa ham Mandsperson , Gud og Fyrste ! Han rører sig sagte i Munden , kvæler en Gaben , gider jo end ikke lægge for Dagen hvor Verden keder ham , Næsetippen gaar paa ham , umærkeligt , en Krusning af hans Almagt , han lader et Blik falde paa sine Undersaatter , dybt under ham , alt roligt i Buret , smager endnu en Gang paa sig selv og gaber med rund Mund , en Konges Gaben . Saa blunder Jahve . Men udenpaa Øjenlaagene har han en blaalig , gusten Plet , selv med lukkede Øjne ser han , og det er et uhyggeligt Blik , egnet til at holde Jahve isoleret ogsaa naar han sover . Prøv imidlertid at kaste en Frugt , et Hvedebrød eller noget andet godt ind i Buret , øjeblikkeligt fjedrer Jahve ned fra Højsædet , springer imod Væggen og rikocheterer ned paa Gulvet , øvet , hurtig , og er over Maden , inden nogen anden har naaet den , de gør heller ikke Forsøg paa det , de kender ham , han plukker saa Maden graadigt i Stykker , grynter og æder , med Mad drivende ud af Mundvigene , sluger store Stykker og strør om sig paa Gulvet med Resten , advarer med raa Grynt hvis nogen nærmer sig , og Familjen er jo interesseret , svanser sidelængs op og mimrer spisende med Munden , ser ham deltagende paa Hænderne og følger Bidden mens den gaar i Munden , uden Held , Maaltidet er for ham alene . Det bidrager til hans Ernæring at de andre ikke faar noget . Stod det til Familjefaderen vilde hele Buret dø af Sult ! Men heldigvis er han glemsom og kan jo heller ikke æde Alverden , han lader Maden falde , adspreder sig med et sart Overfald paa en af Hunnerne ; og Resterne tilfalder Resten , Buret lever . 302 TILBLIVELSEN Meget ejendommelig er den gamle Hanabes Holdning overfor Mennesket , Tilskuerne udenfor Buret , han kan ikke lide dem , farer frem imod Stængerne og lyner med Brynene , gaber og gør Maske ; og hvis man tirrer ham slaar han med den flade Haand i Gulvet , en ikke ukendt Gestus , ogsaa vi slaar i Bordet , omend vi gerne lukker Haanden , for at gøre det haardere , en Trumf , Udladning af Magt og Vrede . En forfærdelig Evne til blot at intimidere har Bavianen ; og endnu værre maatte det være virkelig at faa ham paa sig , med alle fire Gribelemmer og den tætbyggede Krop , Muskler altsammen , det frygtelige Gebis , langt som hos Krokodillen og med en Udrustning som hos Rovdyrene ; heldigvis er Stængerne imellem ! Godt at der er mere end Stængerne i et Bur mellem Bavianen og Mennesket ! Men Afstanden — lad os maale lidt paa den i det følgende ! Bavian og Mand fordrages ilde , den Gamle trækker sig tilbage til sit Udkigssted paa Bommen oppe i Buret , naar man har villet indlade sig med ham , han søger at ignorere Fjenden , da han ikke kan fjerne ham fra Buret . Det er ganske øjensynligt at han forsøger denne Taktik , i sig selv at annihilere hvad han ikke kan skaffe af Vejen udenfor sig , han skruer sig i Halsen , lader aandsfraværende , vender Tungen i Munden og giver sig Mine af at tænke paa helt andre Ting , men er i Virkeligheden hele Tiden generet ; og bliver man ved med at fiksere ham virrer han med Hovedet , som om han har faaet et Spindelvæv i Ansigtet , lyner med Brynene og sitrer Læben fra Tænderne , han kan ikke fordrage Blikket og kan ikke faa Bugt med det . Saa gaber han , et nyt Forsøg paa at komme Ubehageligheden til Livs , en villet Gaben , Mennesket skal se at det er kedeligt , Jahve er ved at falde i Søvn over det ! Hjælper det heller ikke ryster han paa sig , fejer med Kæften , som for at fordrive en Forestilling , Mennesket dér er jo den bare Indbildning ! Og nu lader det til at lykkes for ham , han falder til Ro , sidder som en Skulptur , med nedadrettede dovne Øjne , tilsyneladende uden at se , uden Livstegn , han har virkelig tilintetgjort Mennesket i sig ! En Bog i Bogen kunde skrives om Kappebavianen alene , hvad 312 TILBLIVELSEN man ser af den i Fangenskab ; et andet langt Kapitel er dens mærkelige fremskudte Stilling i Mytologien , de gamle Ægypteres religiøse Forestillinger ; Kappebavianen og Kunsten er et stort Tema for sig , faa Dyr er bleven saa hyppigt afbildet og saa heldigt truffen som den i den oldægyptiske Kunst . Hvad der endnu gaar som en Stribe gennem den menneskelige Natur , dybt nede fra , er ogsaa til Stede hos Bavianen , men i bitter Forvrængning . Aberne har tidligt beskæftiget Mennesket , allerede primitive Folk tog Stilling til dem som Undtagelser , viede dem en Dyrkelse , som om de paa en vis uklar Maade kendte sig selv igen i dem . Ægypterne holdt altsaa Thot hellig ; Hinduerne giver endnu den Dag i Dag en Abeart , Hanuman , Plads i deres Gudsdyrkelse , hos dem gaar de overtroiske Forestillinger hen i Retning af noget med Sjælevandringen . Op i Middelalderens Evropa kan Aben spores . Mørke , bundfældede Tilskyndelser hos det barbariske Menneske har afsat Fantasiformer der laaner Træk fra Dyret , den billedlige Udrustning af Djævelen , Satan , har søgt Hjælp i hvad man vidste om Aber . Og virkelig , stiller man sig Ansigt til Ansigt med Mandrillen er Satan ikke langt borte ! Myten om „den faldne Engel " har et psykologisk Holdepunkt i Naturhistorien , Satan er falden fra Gud , saa sandt som Bavianen er falden fra Mennesket . For den almindelige folkelige Opfattelse staar Aben som en Efterligner , heraf Talemaaden at „abe efter " , indgroet i selve Sproget ; i Virkeligheden er det aldrig set at Aber gør Forsøg paa at efterligne Nogen eller Noget . De er selv daarlige Efterligninger af Mennesket , i vore Øjne , heraf kommer formodentlig den ganske overfladiske og falske Forestilling om at de aber alting efter . Aberne er ikke en Gang Karikaturer af Mennesket , men af fjerne fælles Stamfædre , der ogsaa førte til Mennesket . Indbegrebet af Abens Instinkter har Shakespeare kunstnerisk summeret op i Caliban . I en uhyggelig Afspejling gengiver Caliban den ARIEL OG CALIBAN 313 fordærvede Natur , som man kender den fra Mennesket paa Retur , det forkerte , det dæmoniske Menneske , Forbrydere , Sadister , Epileptikere , eller vanartede Børn . Paaklædte , dresserede Aber ligner lige saa mange Asyllemmer . Som Aber , paa deres Plads i Naturen , er Bavianerne hvad de er , pragtfulde , et Udbrud af Plastik i Naturen , som fejler , men aldrig fusker ; stiller man dem i Forhold til Midterlinjen hvor Menneskets Opstigning har fundet Sted , kan det ikke siges andet end at de er Frafaldne , uden Vækst eller Skæbne i lykkelig Forstand mere . Dette gælder alle Arter , sammenlignelsesvis , i Forhold til Mennesket og den Fremgang det har haft paa Jorden , Overlegenheden i Magt og Udbredelse , hvordan man saa ellers vil vurdere Udviklingen , i Forhold hertil er Aberne mislykkede , rodløse , Ruinen af en Hensigt i Naturen , og de bærer Præg deraf , er stundesløse , kivagtige , har glemt deres Ærinde , for altid , alt i alt et fortrukkent Spejlbillede af en Side i Menneskenaturen , noget i dybeste Forstand uartigt , som Mennesket ugerne kendes ved og heller ikke skulde kendes ved . De Arveegenskaber vi har tilfælles med tidlige Aber gaar tilbage til en opstigende Art , af en ganske anden Natur end de Aber vi kender , til Luft - og Lysaanden Ariel . Han er virkelig dannet af Luft og Lys , for han kan kun omfattes i Fantasien . I Modsætning til Aberne , der var stillestaaende og forblev mere eller mindre de samme , eller udviklede sig tilbage , var Uraben hvis Linje gik til Mennesket jo i stærk Udvikling , kan derfor ikke følges i de enkelte Led , der er gaaet op i nye Former . Men har man i Bavianen et eksisterende tilbageblevet Trin , i Slægt med Menneskets nedre og abnorme Instinkter , saa findes der et Væsen der afspejler Menneskets lykkelige Begyndertrin , ikke den falske , men den positive , frugtbare Type , Typen i Vækst , et Væsen lige for Haanden , nemlig Barnet . Her har man jo Mennesket som endnu ikke er Menneske , Mennesket i Knop ! Den lille spirende Sjæl , saadan som man kender den fra 314 TILBLIVELSEN fire - fem Aar gamle Børn , er en levende Levning af et tilbagelagt Trin i Slægten , et vækstligt , fremadskridende Trin , hele Tiden et nyt , ikke Calibans Verden , som man fjerner sig fra , men Ariels , der er lutter Fremtid . Det fortryllende ved Barnets Sjæl ligger i , at det er en Bevidsthed under Vækst , svarende til en stadig Formering af Vævet , unge Celler , Verden og Forestillingerne bliver til paa en Gang , skaber hinanden , netop som det maa have fundet Sted da Uraben befandt sig i Vækst mod Mennesket og udviklede sig i Sjælen . For Uraben , som for Barnet , var Vækst , Fremgang , selve Formen for Liv . De laveststaaende Vilde vi kender paa Jorden har noget af Barnet , men giver ikke den samme Forestilling om Lykke , af at være velsignet af Naturen , men det er jo heller ikke paa nulevende primitive Mennesker man skal aflæse det ægte Trin , hellere skulde man gaa til Antiken , Hellas , hvis man vil mærke sig en Station den lykkelige Menneskenatur under sin Udvikling er gaaet igennem . Urmennesket har uden Tvivl været et lysere og lykkeligere Væsen end nogen nu kendt vild Menneskeart , for de „Vilde " er jo ogsaa tilbageblevne Sidelinjer . Af Melanesieren paa Salomonsøerne skal der aldrig blive et Menneske i Niveau med Evropæeren . Et stærkere humant Lys udgaar f . Eks . fra Eskimoerne . Men den evolutionære Tradition der fastholder Menneskets Førerskab søger man i den hvide Mands Verden , det er Kulturens Indbegreb , en aandelig Kvalitet , en Ide , stærkest udtrykt i Poesi og Kunst . Herom , det humane Trin og Stadierne indenfor Trinet igen , nærmere længere fremme . Fra Barnet lader der sig altsaa slutte til Uraben . Men nu maa der slaaes ned paa Mellemformen igen saadan som den har eksisteret , et af de uddøde Led , svarende til den efter sjælelige Kendemærker konstruerede Form ; alle Leddene har levet . Den zoologiske Bund under Forestillingen om Uraben er det Trin der gaar forud for Gibbonen , altsaa den Fællesform der samtidigt sender en Gren til Menneskets Uraner . For at komme ind paa Formen af den , dens ydre Form og ARIEL OG CALIBAN 315 Art , laaner man sig frem med Træk hentet fra Gibbonen , som man kender . Af Gibbonerne , Hylobates , hvilket betyder Skovgængeren , er der flere Underarter , Forskellen dog ikke større end at man kan tale om Gibbonen under et ( se Billedet S . 327 ) . Den er temmelig lille , som et fem Aars Barn omtrent , ikke tungere end at den kan bevæge sig i Træernes yderste Forgreninger , Gibbonen er Luftgymnastiker , svinger sig med fabelagtig Færdighed fra Træ til Træ i lange flyvende Spring , idet den bringer Grenene til at fjedre og afskyder sig fra dem som en Pil fra en Buestreng . Gibbonen kan gaa ordentlig paa Baglemmerne , i den Henseende nærmer den og Chimpansen sig Mennesket mest af de menneskelignende Aber . Men naar den klatrer benytter den sig ensidigt af Forlemmerne , som er bleven abnormt forlængede , Hænderne nærmest Kroge til at hænge sig op med , den er bleven Svingklatrer , om man kunde danne det Begreb . Gibbonen er Artist . Vil man nu forestille sig Fællesformen hvorfra Menneskeaber og Menneske er udgaaet maa de lange Arme reduceres , Uraben har haft Lemmer af normal Længde . Gibbonen har ingen Hale , det gamle Familjevedhæng fra Ormens , Reptilets og Rottens Underverden er endelig forsvundet . Hvorfor ? Ja den tekniske Forklaring er vel den at Urabens Færdighed som Klatrer og Balancekunstner i Træerne er bleven saa stor at den ikke har haft Halen nødig som Styrestang mere , til Forskel fra Marekattene , som den ellers minder om i Størrelse og Katteslankhed , heller ikke kom den som Brøleaberne ind paa at uddanne Halen til et femte Lem , en Sno - og Følehale , et Fremskridt skulde man tro , men Gibbonernes Forfædre gik ikke den Vej ; vigtigere var Uddannelsen af Hænderne . Her forvaltede Gibbonen ikke sin Arv vel ; hos den er Vantrivningen gaaet saa vidt at Tommelen kun er tilstede som et langt tilbage placeret Rudiment . Fællesformen før den har haft sine Hænder i Orden . Uraben har skilt sig ved Halen ved Ikke - Brug , den dygtiggjorde sig uden den . Svind arbejder lige saa meget i Udviklingens Tjeneste som Vækst . ARIEL OG CALIBAN 311 Det er som om Formen balancerer mellem et Pres indefra og en ydre Paavirkning ; hvis Foranledningen til en Funktion hører op indstiller Organismen sin Vækst paa det paagældende Punkt og anvender Overskudet andetsteds . Hvad Uraben satte til i den nedre Ende af Rygraden lagde den til i den øvre . Trækker man da Gibbonens erhvervede Monstrositeter fra kan man forestille sig den lille Skovmand før den af nogenlunde samme Størrelse , men harmonisk bygget , lige saa oplagt til at bruge Benene ved Bevægelse i Træerne som Armene ; den maa have øvet sig særligt i at balancere hen ad Grenene , som andre Aber , men mere og mere i oprejst Stilling , parat til at gribe for sig med Hænderne , som Børn naar de lige har lært at gaa ; sikkert er den ogsaa tidligt begyndt at færdes nede paa Jorden . Man maa tænke sig at den har uddannet sig i et mere aabent Skovland end de sammenhængende tropiske Urskove hvor Gibbonerne nu lever . Ned af Træerne er Uraben kommen ogsaa af en anden Grund end at der blev langt imellem dem , bestemmende for dens Fremtid , den voksede , tiltog i Størrelse og blev for tung til at de øverste tynde Kviste i Træerne kunde bære den , den har maattet stige ned til de nedre , tykkere Grene , ligesom de store antropoide Aber har maattet , Chimpanse og Orang ; Gorillahannen kan ikke en Gang det mere , han er tung som en Okse og maa blive nede paa Jorden ved Foden af Træstammen , mens Hunnen og Ungerne gaar op i en Fork mellem Grenene om Natten . Paa den Maade er de store Aber rykket fra Toppen af Træerne nedad , det er deres Vej ned fra Træerne igen , efter at de som rottestore Skabninger vimsede op i dem . Skolen i Træerne er forbi . Man falder ganske langsomt , efterhaanden som man bliver større og tungere , i Løbet af en Jordperiode , ned paa Jorden igen , hvorfra man er kommen . Denne Forvandling gaar sammen med at Skoven ogsaa forvandler sig , ja sine Steder forsvinder den overhovedet , et heldigt Sammenfald med at man er gaaet ud af den , den bliver til Steppe , eller til aabent Parklandskab som man kender det endnu fra den afrikanske „Veldt " ; ARIEL OG CALIBAN 317 Forvandlingen i Dyreriget hænger sammen med langsomme klimatiske Forandringer , som at det halvtropiske Landskab en Gang i en Fortid i Nordafrika og ind i Mellemasien nu er en Ørken ; heraf Kamelen . En Skov maatte forsvinde for at Uraben kunde blive Menneske . Aarstider og Tørke satte ind , de vekslende og periodicerende Klimaforandringer der kulminerede i en Serie af Istider . Uraben fik ikke Lov at blive i sit Telt mellem Himmel og Jord . Men hvad den havde opsamlet i sig af Kræfter og universel Frodighed i Skoven brød ud som nye Muligheder , ny Forvandlingsevne da Naturforholdene satte den paa bar Bund . Det store Skel har været Aarstidernes Begyndelse ( Motivet i „Bræen " ) og de deraf følgende Forandringer Dyrenes Opholdssteder undergik paa den nordlige Halvkugle . Den indtrædende koldere Tid har ladet sig føle i Perioder , allerede midt ned i Tertiærtiden er der som før nævnt paavist Frost . Kulden har foranlediget Dyrene til Vandringer , enten aarligt gentaget , pulserende frem og tilbage , eller helt og for altid ud af Zonen . Trækfuglene har deres aarlige Vandringer den Dag i Dag , de kan ikke have faaet dem af anden Grund , de ruger endnu nordoppe hvor de har været vant til at ruge for Aarmillioner siden , og hvor Sommeren med høj Sol forbigaaende giver tabte varme Urtider tilbage ; om Vinteren opsøger de de samme Betingelser , men sydpaa . Rugetidens hellige Minde driver dem hvert Aar tilbage til de nordlige Breddegrader , hvor deres Forfædre blev Fugle , Underet gentager sig hvert Foraar ; en Pagt med Solen , saadan og saadan , er gaaet i deres Blod . Husker Træerne ikke ogsaa , paa en egen blind Maade , at de skal springe ud naar Solen kalder ? Angaaende Dyrs Vandreinstinkter og Orienteringsevne saa er man her inde paa Sansekvaliteter som Mennesket har tabt , vi kan end ikke ane Arten deraf . Det er bleven paavist at Aalen aldrig forplanter sig i Evropa ; naar den er moden dertil vandrer den ud , fra Indsøer og Aaer , over Land om nødvendigt , til Havet ; og siden som Svar paa denne fuldstændigt blinde og ubegribelige Marsch mod Søen 318 TILBLIVELSEN kommer Ynglen i Milliarder ind til Evropas Kyster igen fra Atlanterhavet , helt ovre ad Amerika til . Der gaar Sagn om et forsvundet Fastland netop i denne Egn af Atlanterhavet , Atlantis — er det der Aalen er fra , og søger den endnu Kysterne af et forsvundet Land , den blotte Beliggenhed , for at kaste sin Rogn hvor Aalen altid har gjort det og hvor den er fra ? Storken rejser om Vinteren til det ækvatoriale Afrika , og saadan som den har det der i Sumpskovene ved Kilimandscharos Fod , hvor Flodhesten driver med den varme Strøm og et Uvejr af Fugleflokke bruser paa de dyndede Bredder , saadan nogenlunde har det tertiære Landskab i Evropa taget sig ud , ogsaa med Flodheste i de tykke Oversvømmelser , af en yngre , mere griseagtig Type maaske , mere lyserød , Urelefanter har dundret i Storskoven , mens de store Rovdyr gik i Junglen ved Drikkestederne , og Stepperne og de udstrakte Lysninger vrimlede af Græsædere . Aben med Menneskeblik var ogsaa der , et Rusk i Trætoppene røber ham , et Hoved hoppende ovenud af Græsserne , det er ham . Endnu trækker Storken hvert Aar tusinde Mil for at ruge i Nordens genkommende Sommer , Solen skal staa netop saadan og forbinde sin nye Ild med det blaa Skær i kølige Moser for at Underet i dens Blod kan modne . Noget i selve Solhøjden gaar jo da ogsaa os Mennesker mystisk paa Sjælen , vi kender ikke alene Aarstiderne , men en svunden forhistorisk Tilværelse igen deri . Med Storken har vi boet sammen før , den har maaske ruget i de samme Træer som hvor Urmennesket havde sit Grenebo , de har haft Unger samtidigt , har ladet deres Øjne hvile paa hinanden før , hvorfor slaar Storken sig ellers nu saa fortroligt ned paa vore Hustage , Fuglene kan ad Luftvejen bevare en Tilværelse der svinger mellem flere Breddegrader . Nogle af Pattedyrene forsøger det samme , over kortere Afstande , eller ligger i Dvale Vinteren over , hvis de bliver . Men Aberne kan ikke vandre langt frem og tilbage i Træerne hvert Aar , hvor bevægelige de end er . I hvert Fald paa et Tidspunkt har de delt sig ; af Uraberne blev nogle , skønt Skoven gik , og artede ARIEL OG CALIBAN 319 sig om , andre gik sydpaa for stedse og forblev de samme , Skellet mellem Mennesker og Aber den Dag i Dag . Alle Urabens Efterkommere til Abesiden , de nuværende menneskelignende Aber , som alle Aber i det hele taget , lever i Tropeskovene nær Ækvator og er Skovdyr ; Mennesket har besat den hele Jord . De tre store Abearter , som man har kaldt Skovmændene , Gorillaen og Chimpansen fra Afrika og den asiatiske Orang - Utan , hvilket er malajisk og simpelthen betyder Skovmenneske , er der en forholdsvis udbredt Kendskab til , i hvert Fald af Billeder ; fristende var det at gaa i Enkeltheder om hver af dem , deres personlige udartede Egenskaber er i Grunden mærkeligere end det nære , udskregne Forhold de staar i til Mennesket , eller rettere Menneskets Urhistorie , de har deres egen . At de er overudviklede , specialiserede Former af et tidligere relativt ædlere , simplere Trin , ligesom Gibbonen er en forstrakt Form af Uraben , anses for gyldigt , dette gælder navnlig Orangen og Gorillaen , hvor en pointeret Forskel mellem Kønnene gør sig gældende med Alderen , mindre for Chimpansens Vedkommende , her ligner Han og Hun mere hinanden . Chimpansen synes den yngre Form af de tre , og den interessanteste i Forhold til Menneskets Stamtræ ; men om Menneskeaberne senere i Anledning af det primitive Menneskes Oprindelse . Underligt sammensatte , dragende og ukendelige , er de Stemninger man hensættes i ved nærmere Betragtning af Menneskeabernes forunderlige Ydre og Væsen , for saa vidt man ved noget virkeligt om dem . Af Temperament og aandeligt Trin ved man at de , skønt voksne , minder om det ejendommelige Kompleks af Følelser og ufærdig Bevidsthed vi kender fra Børn . Man har undersøgt den mentale Horisont hos Chimpansen , vistnok den mest begavede af Skovmændene , og fundet at den ligger langt lavere end man paa Forhaand skulde tro ; i Dressur er den forbavsende flink , men det er Søløven ogsaa ; Nerve og naturlig Færdighed forveksles her med 320 TILBLIVELSEN Intelligens; i Overlæg og fri Bevidsthed naar den næppe videre end et toaars Barn . Uraben maa have været meget klogere . I nogle Anlæg viser Skovmændene ud over Pattedyrene og hen imod Udtryksformer der ellers karakteriserer Mennesket , de skal kunne „skifte Farve ", de „griner ", viser Tænder , men i Forbindelse med Lune , Begyndelsen til Smilet , hvilket imidlertid ogsaa kendes fra Hunden . Aberne poser Munden ud , gør ligesom et Rør af den , naar de bliver vrede , det kender man ogsaa fra Børn og primitive Mennesker , hvad saa Meningen egentlig er med det . Darwin var her inde paa vigtige Undersøgelser i sin Bog „ The Expression of the Emotions in Man and Animals ", et Studium der ikke , mig bekendt , senere er bleven ført videre . Er Skovmændene saaledes sjæleligt af meget ung Type gør de fysiognomisk Indtryk af at være uhyre gamle . Det er som om deres Plads langt tilbage i Tiden , da Arten var ung , præger dem indvendigt med Træk , som fra et svundent Trin gaar igen i vor Barndom , mens deres stillestaaende Skæbne og hele afsluttede Levnedsløb , som Art , afspejler det triste Forfald vi kender fra højtbedagede Mennesker , Begyndelsen og Seniliteten under et . Slægtens uhyre lange Opmarsch har ligesom gjort dem trætte og tungsindige paa et tidligt Trin , tilbøjelige til Ensomhed og uglade ved Forandring som hos gamle Folk , de ligner fødte Oldinge . Og saadan sidder de paa Aftægt i Troperne , Skovens fjerneste og skjulteste Kroge , Ovnen nær , som de Gamle , endnu . Abens Forvandling er gaaet Abens Veje . At opfatte Aberne som en Fornærmelse mod Menneskets Majestæt , som oftest udtalt af Næringsdrivende og andre Folk med en ordinær Dannelse , er derfor endnu en Gang forkert , og det er ufølsomt . Hade Aberne kan man ikke , tværtimod , man maa have dobbelt tilovers for dem som smukke og besynderlige Luner af den uudtømmelige Natur , man maa føle med Kærlighed og Smerte for dem som for Kammerater der ikke har kunnet vinde med , og som ikke kan hjælpes . Hverken Skovmændene eller Marekattene er heller brutale som Bavianen , de er ufar - ARIEL OG CALIBAN 321 lige , tilbagetrukne , Feriebørn af Naturen , paa hvem der endnu ikke er læsset en Profession og et Sæt Klæder ; at man ser dem ikke til deres Fordel i Fangenskab skulde de ikke dømmes for . I Frihed , paa deres Plads i Naturen har de mere Uskyld og Adel end mange Mennesker . For at vende tilbage til Gibbonen , af hvis Habitus noget om Uraben kan læses , saa er den jo oprindeligere og i en sjælfuld Forstand menneskeligere end de store sære Skovmænd . Det ekstreme , edderkoppeagtige i Formen tilhører Gibbonen alene ; løst fra Træerne og sin Funktion ser den umulig ud , man maa tænke sig den i Skoven , den ligner jo Skyggen af et Træ ! Men det er Præget af hvad Winge vilde kalde dens Arbejde . Studerer man dens Fysiognomi nærmere , selv om det kun er gennem Ruden ind til dens Bur i Zoologisk Have , føler man sig stillet overfor et Skovvæsen af en underlig bevæget Art , et menneskeligt Udtryk , men med noget fjernere end den groteske , troldeagtige Menneskelighed f . Eks . hos Chimpansen , mere af Dyret , men mindre af en Forvrængning . Den har dunkle Øjne , med Tidernes Morgen i , ligesom endnu ufødt , et Paradisblik . Bevægelser og Livstegn har noget aandeagtigt , man synes man staar overfor et overnaturligt Væsen , en Alf fra Skoven . Og det er det ogsaa , man er med den i Ariels , i Barnets Verden . Men man skal have hørt den hvor den har hjemme , i Bagindiens Urskove , for at vide hvad Alfer og Aander er i Naturen . Gibbonen i Bur er lige saa lidt af dens Verden som en Nattergal i Haanden er af de lyse Nætter . Paa Malakka , i en Dal mellem skovklædte Bjerge oppe ad en Biflod til Tringganufloden og midt i de urørte rygende Tropeskove kan man vaagne med Solen ved et gjaldende Raab der ligesom toner hen over Skovtoppene og runger igen i Hulheder i Skoven , flakker om mellem de genlydende Højder , en umaadelig stærk sangagtig Hujen , mange i Kor , fløjtende , trillende og raabende , som Stød i 322 TILBLIVELSEN Orgelpiber , som om Solopgangen fødte Sang , og som om Aander svarede igen , farende , stormende ud imod Dagen over Skovtoppene , en vild , musikalsk Hujen i Kor og et Ekko som fylder hele Dalen og faar Skoven og Bjergene til at fjedre , hurtigt stigende i Volumen og igen flygtende , for det kommer fra Væsener paa Ilflugt gennem Skoven — det er Gibbonflokken der rejser forbi oppe i Skoven paa Bjerget og hilser Solopgangen med et gennemtrængende Aandekor : Hulock eller Lar , jeg ved ikke hvilken af Arterne , for jeg fik dem aldrig at se , de lever hundrede til to Hundrede Fod oppe i Luften i den sammenhængende Urskovsmaatte øverst oppe , man kan faa Lejlighed til at høre dem , men man ser dem aldrig . Malajerne størkner i Trækkene og kommer til at se saa fattede ud , naar de hører den vilde Jagt , de vender Øjnene mod hinanden og ytrer lavmælt noget man ikke forstaar , noget alvorligt , en Bøn , de har Respekt , det er en Naturmagt der gaar hen over Hovedet paa dem . Har man hørt denne Urskovskoncert , og har man saa siden set Ophavsmanden dertil , den lille pjuskede Langarm i Bur , ja saa er man jo afklædt , berøvet en Musik i Sjælen , med et lille barokt Kræ at se paa i Stedet . Men Indtrykket yngler , Aar efter bliver der af Aandekoret i Skovene paa Malakka en Genklang som slaar nedad i Tiderne : Menneskeskoven , en anden Tidernes Morgen , man har dog hørt Ariel , en musikalsk Erindring bliver tilbage af at have været der hvor Slægten stormede ud imod Solen paa Skabelsens Bjerg , Verdener for Millioner af Aar siden som vi ikke har set , men som vi har en uforgængelig Tegning af inderst i Sjælen . Det var virkelige Verdener , her lige under os , og Ariel , Menneskeaanden , var et virkeligt Væsen som hilsede Tilværelsen med en lykkelig Hujen hver Morgen , som Barnet i sin lille Seng der vaagner med Solen og begynder at sludre og synge , ganske ene , mens hele Huset sover endnu , en Morgensolo , den rene Livslyst der vælder over af sig selv , Slag i Dynen og Flyveforsøg liggende paa Ryggen , Bladren med Tungen i Munden , Kvidder og Lykkeudbrud , smaa ARIEL OG CALIBAN 323 Spring af Henrykkelse , endnu inden man kan snakke , saadan begynder Dagen . Og saadan er Ariel vaagnet i Skoven , Saligheden er brudt ned over ham som Straaler fra Solen , Lyset , Lyset , den Klare , den Varme ! Endelig den forfærdelige Nat ovre ! Og naar Barnet bliver større , den lille Dreng paa Bakken der ser Sommerfugle og Blomster og nærmer sig forelsket , yndigt smilende , en lille Sol af Lykke der skinner over Underet , og er glad Dagen lang og elsker Alt hvad han ser og skal forsøge Alting , og heldigt banker et Søm ned midt i Gulvet , og leger at være Alting , og er Alting , saa er det jo Ariel , en Alf , en Lysaand i Verden , Udviklingens Genius . Som Barnet træder ind i Livet og møder det med sin Friskhed , sin altid indenfra sprudlende Glæde , saadan har Menneskeaanden haft Lykke i sin Skov ; af Held , af at være ramt af den rigtige Lod , af Fremgang og Glæde derover er han skabt , og Glæden har han givet igen til Livet . Barnet er i de Voksnes Vold , altid beskyttet , Ariel var Barn af Naturen , groede ud af den og samlede dens Kræfter i sig , at han gjorde det var hans Beskyttelse , hans Lykke . Fra Natten til Dagen ! Fra Gru til Glæde ! Saa mange Bøger er skrevet om Evolutionen , Verdensudviklingen , med omfattende Titler , som Basunstød fra et Kateder : Fra Taagepletten til Metropolis ! Fra Amøben til Mennesket ( Sodavandsfabrikanten , Forstadsskuespilleren ? ) . Men det er ikke nok at gøre Rede for den mekaniske Forvandling , Led for Led , midt i Udviklingens Linje dominerer Sjælen og dens Vækst , i en vis Forstand hævet over Sanseligheden , for den kan kun gribes i Aanden , den er en Arv af Bevidsthed , af Glæde , Nattens Overvindelse , den gamle Gru der er ladt tilbage . Vor Stamfader i Skoven havde Aandens Gave , Livslyst , Klarhed , og hvor den er taget i Arv , der gaar Mennesket ! Ikke skal man slutte fra Aber eller elendige , afsporede Vilde til Urmenneskets Begavelse , de har jo netop tabt Arven , Urspiren i Sjælen , og klør sig hvor de har et Udslet i Stedet . Lystig , selvlysende af Glæde som 324 TILBLIVELSEN Barnet , Tilværelsen en sjælfuld Leg , saadan var den raske Aand i Skoven Mennesket er kommen af . Traditionen , den gamle Sandhed om ham , skal søges i Poesien , Livsglædens Blomst . Som Barnet udfolder sin Sjæl i Leg , saadan har Menneskeaanden leget og er bleven dygtig deraf . For hvad er Leg andet end Færdighed , Vækst , der bliver bevidst og føles som Glæde ? Det er et Skel i Naturen at hvor Dyrene begynder at lege er det første Skridt gjort til i Øjeblikke at hæve sig over Tilværelseskampen . Er det ikke rammende for de lavere Dyrs Stilling i Tilværelsen at de ikke kender Leg ? De koldblodede Dyr leger ikke , det er en Forestilling der ikke lader sig knytte til Krokodillen , til Hajen , Krebsen eller Polypen , allesammen Alvorsskabninger med Arbejdstid hele Livet igennem , hvert Individ for sig ensomt , kun det haarde Jeg , altid spisende , altid trængende . Unger kender de ikke , Ynglen afgaar fra dem i Form af Æg . Visse afskyelige Forsamlinger , en Gliden omkring i Selskab kendes fra Slangernes Verden , i Parringstiden , men ellers kan det nok siges at alle Krybdyr ikke kender Leg . Leger Kyllingen ? Ukendt . Rend efter et Korn hele Livet ! Først oppe i Pattedyrverdenen begynder hvad man rettelig kan karakterisere som Leg , hos Ungerne , helt til de er voksne , og længere . Allerede det at Legen forudsætter flere er noget henimod at kende sig igen i andre end sig selv , det bryder Dyresjælens Ensomhed . I Legen ligger Spiren til nye Tilværelsesformer , et Overskud af Kræfter , Udviklingen af frie Evner gaar gennem Leg . For Menneskets Vedkommende kunde det paavises at meget der oprindeligt er begyndt som Leg senere er bleven til staaende Kulturerhvervelser ; ved sport forstaar man paa Engelsk baade Leg og en ny Varietet . I Leg gør Børnene sig fri for Instinkter der hører tidligere Udviklingstrin til og opøver nye , i Legen er der et Forsøg , Udviklingen leger sig frem : tysk Spielart ! Men foruden det lykkelige Anlæg har Menneskets Stamform været i Besiddelse af noget kraftigt , tilværelsesdygtigt som tidligt skilte dens og Abens Veje . TILBLIVELSEN 316 Gibbonen i Tropeskovene nu er jo Efterkommere af de af Urabens Slægt der søgte syd paa , oppe Nord blev en anden Gren af Familjen , som tog Jorden i Besiddelse og lod Skove under Forvandling og begyndende Aarstider virke paa sig . Den opøvede en Evne som alle menneskelignende Aber ganske savner , Evnen til at overvinde et Klima , den hærdede sig og voksede derved . Udgangspunktet for ny Start i Naturen skal som før berørt ikke søges i Sidelinjerne , de højt specialiserede Former , men i simplere Trin , der ligger længere tilbage , ind mod Midten af Stamlinjen og med Arv i Behold fra meget tidlige Trin . Top - Arten kan komme til alle foregaaende Trin , men ingen af Sidelinjerne kan komme til den . Det begyndende Menneske , der udgik fra Uraben , maa tænkes som et Væsen der var i Færd med at blive noget for sig , men havde samlet Kræfter og Egenskaber i sig fra uden Undtagelse alle foregaaende Trin tilsammen . Det er sagt at Mennesket er den ældste og den yngste af alle Skabninger ; Udviklingen er her gaaet videst og bevarer som en Pælerod Forbindelse med Livets midterste og dybeste Oprindelse . I en vis vital Henseende har Mennesket den Dag i Dag , naar man skal se tilbage paa Udviklingen , bevaret noget af Ferociteten fra Insektæderen , i Form af Modstandskraft , Energi , Evnen til under ethvert Vilkaar at gøre sig tilværelsesegnet . Det maa have ytret sig allerede hos den lodne Skovmand Urmennesket stammer fra , han har været stridig , haardfør , har ikke ænset de første Vintre ; og en isoleret Parallel har man her i en Bavian der lever i det nordlige Østen , kendt fra japansk Kunst , den overlever haarde Snevintre , en skægget , haaret , muskelfast og meget determineret Abe , fra den lader sig slutte til et vigtigt Træk i Førmenneskets Karakter . Kulden vedbliver at sætte Skellet , et Udvælgelsens Redskab , som Trin for Trin skiller mellem dem der bliver Nord paa og udvikler sig , og dem der viger ad Varmen til og bliver staaende ; i Abens Spor paa Flugt mod Syden følger den nøgne Vilde . Dette Synspunkt , der er moralsk saavelsom evolutionsteoretisk , er anlagt paa hele Skildringen i de komponerede Bøger om Menneskets Udviklingshistorie jeg har skrevet . ARIEL OG CALIBAN 325 Som kategorisk Grænse for hvor Førmennesket hører op og hvor Mennesket , Mennesketrinet , begynder , vilde jeg sætte det Tidspunkt da Urmennesket nærmer sig og træder i Forbindelse med et Element intet andet Dyr har turdet nærme sig , Ilden . Herom at læse i „Det tabte Land " , unge Fyrs Historie . Med Tilegnelsen af Ilden indtræder Menneskets Udvikling i en ny Fase , ligesom en anden Fysik , Kulden og Natten skal ikke overvindes personlig mere , men med Kunst ; og fra nu af vokser Kunsten mere end Mennesket . Kulden er ingen alvorlig Trusel mere for den der har tilegnet sig Ildens Brug ; fra nu af fordyber Kløften sig mellem Mennesket og Dyret . Men inden Mennesket afsluttede sig havde det optaget Elementer , Instinkter og Evner i sig fra hele Dyreriget ; hvad Dyrene har spredt har Mennesket under et . Mennesket er altædende , finder Behag i uden Undtagelse alt hvad alle andre Dyr spiser , Frugt og Grønsager som Gnaverne , Kærner og Planter som de græsædende Dyr , Kød af enhver Slags som Rovdyrene , gerne Rovdyrene med , i et hungrigt Øjeblik , paa en eller anden Polarekspedition ; ser man paa Menneskets kendte Historie saa er han en Ødelægger som Insektæderne , stridbar og forslagen som Rotten , ikke renligere end hvad der følger med godt Helbred og et Hudskifte en Gang imellem , frugtbar og i Stand til hvadsomhelst , altseende og allestedsnærværende , selvisk , voldsom som Bavianen , den Caliban , og lysten som den , men ogsaa et Barn endnu i Sjælen som Ariel , med noget af Egernets Gratie i Behold , ja selv Kattens , nemlig hos Kvinden ; alle Dyr gaar ved en hemmelighedsfuld Sjælespejling igen i hans Maske . Han er klog , drømmetung og dyb af den Afgrund han fører med i sit Væsen , Slægtens bundløse Sum af Oplevelser , som de store Menneskeaber der fødes nedbøjet af Alder og dog med Tidernes Morgen i sig endnu , de kan ikke komme til ham , men han kan komme til dem . Han er født som Ingen anden med Ælde og Ungdom i Forening , Afspring i Urtiden og Sjælen endnu ARIEL OG CALIBAN 327 spændt , nye Spring , ny Vilje , ind i stadig nye Livsformer . Alt det der er i ham vil leve , vil genieve , han leger , han lad ' s , som Børn siger , det der ikke er , det gør han værende , han forestiller sig at være alt og genvære alt , er umættelig nysgerrig , en Seer og Frembringer af Syner , naar det kogler i ham , han er kunstfærdig , begærlig efter Færdigheder , i Stand ogsaa til at hvile og erindre , men farlig naar han staar op for at handle . For Dyrene var han frygtelig saa længe han var Jæger , selv for dem der var langt større og stærkere end han , han omfattede deres Forstand , uden at de omfattede hans ; for sig selv var han frygtelig og er det endnu , Mennesket er Menneskets værste Fjende . Han har gjort sig til Herre ikke over et Element ad Gangen som Dyrene , men dem alle , færdes paa Jorden og i Vandet , i Luften , Naturkræfterne har han lagt til sine Sanser , til sin Arms Rækkevidde , Klima , Hindringer standser ham ikke , med sine Kunster har han udbredt sig over alle Have og Verdensdele . Gibbon. Og er han glad , gaar det stadig godt ? Synger han endnu om Morgenen ? Ja der skal spørges ad . Ikke de blændende Kunster alene var det der hævede Mennesket over Dyret , det var udrustet oprindeligt med en Evne ingen af alle de andre Trin i samme Grad havde udviklet , Evnen til Godhed . Den hidrører fra Skovmandens og alle Dyrs Mødre , fra Ungers Leg og fra Søskendefølelse , fra Velbehaget i at beskytte , Godhed er kommen af Lykke og af at være flere om Lykken , af at føle sig i Fremgang sammen og nære sig sammen , og være to sammen , naar 328 TILBLIVELSEN Natten kommer og Angsten stiger op af Mørket og man er ene , deraf kommer Godhed . Hvordan er det med Kilden til al Godhed nu ? Mennesket som har udviklet alle Egenskaber har vel ogsaa uddybet den ? Men ser man tilbage er der Grund til at tro at Urmennesket har haft personlige , oprindelige Egenskaber som Menneskeslægten siden , ikke til sit Held , er falden fra . 326 TILBLIVELSEN TILBLIVELSEN NOGET af det sidste jeg har lagt Haand paa er et Værk om Evolution jeg blev opmærksom paa under et Ophold i Amerika kort før Krigsudbrudet : Prehistoric Life , af Percy E . Raymond , Professor i Palæontologi ved Harvard Universitetet , netop udkommet , 1939 . Bogen er nærmest en Lærebog , Forelæsninger bragt i en samlet Form , men ogsaa med andre end Studerende for Øje , livlig og oplagt skrevet , endogsaa med et Ornament nu og da hentet fra Poesien , Klassikerne citeret paa rammende Sted , en Udvidelse i Tanken som paa velgørende Maade bringer et strengt videnskabeligt Stof til at slutte ind i almindelig menneskelig Begrebsverden . Det er i det hele taget et Træk i amerikansk Publikationsform , man er ikke der af den Anskuelse at videnskabelig Rang finder sin Afstempling ved Fraværelsen af Læselighed . I Amerika har moderne Journalistik virket revolutionerende paa Udtryksmaaden . Pressen er den store Landevej der fører direkte til Publikum , Udbredelsen , som er at foretrække for Medbør i smaa afsides Smagscirkler . Bevidstheden derom har ogsaa sat sig Spor i Universitetskredse , man finder det Umagen værd at dyrke Sproget , ved Siden af sin Videnskabsgren , en kultiveret Form for Reportage , til Fordel for Oplysningen , uden dog at forfalde til Cliché eller forloren Folkelighed . Vid og Anskuelighed i Sproget krydrer Raymonds Bog , foruden at han ved Besked . I en levende Fremstilling indeholder den en Sammenfatning af hele Udviklingsforløbet , hvordan Arterne blev til , aflæst paa Rækken af jordfundne Fossiler . Som den sidst tilkomne Haandbog kan man gaa ud fra at den har optaget alle de seneste 330 TILBLIVELSEN Forskningsresultater i sig , lige til danske Ekspeditioners Fund for nylig af de saakaldte „firbenede Fisk " fra Devontiden paa Grønland , Ichthyostega og Ichthyostegopsis , Overgangsformer mellem tidlige Fisk og de første Amfibier , der faar deres Plads i Raymonds Bog . De zoologiske Betegnelser , der gaar for Varianter af uddøde Panserfisk , forekommer mig heldigt valgt , de vordende Amfibier kunde næsten have sagt saadan selv , idet de gik paa Land , ligesom det koax , koax , brekekekex Aristofanes lægger Frøerne i Munden . Af anden Tilknytning til dansk Videnskab finder man Gerhard Heilmans Arbejde om Fuglenes Oprindelse anført som den af flere Hypoteser der maa anses for den staaende . Amerika er særlig begunstiget som palæontologisk Forskningsomraade , en stor Del af Kontinentet henligger som Ørkener , nedbrudte sedimentære Lag , bad lands og canyons , i hvis Brudsider Fossilerne blottes ; geologisk set er Landet som en udstrakt Kirkegaard for uddøde forstenede Fortidsdyr , op gennem en Skala af flere Jordperioder ; det kan falde i enhvers Lod at gøre Fund af Fossiler , saa nogen præhistorisk Kundskab er oppe i de flestes Bevidsthed . Indicierne er saa nærliggende ; et Sted i Californien , Rancho La Brea , findes der en en Gang flydende Asfaltpøl , et Sodoma , ligesom ved det døde Hav , gammelt Vulkanudbrud , hvor Dyrene er gaaet i og er omkommen en Gang i Pleistocæntiden , Skeletter og hele mumificerede Dyr fremdrages der , Eksemplarer af Sabelkatten , under Omstændigheder der gør at man næsten kan se hvad der er hændt . De amerikanske Museer har de fineste Samlinger i Verden , fremmest imellem dem „ The American Museum of Natural History " i New York . Førende har amerikansk Palæontologi været , ledet af en Stab af Videnskabsmænd , med Henry Fairfield Osborn i Spidsen . Om dens Friskhed og Ekspansionskraft vidner den endnu erindrede store Ekspedition til Mongoliet under Roy Chapman Andrews , der bragte saa opsigtsvækkende Resultater . En Impuls fra Fossilrigdommen i Sydamerikas Knoglehuler naaede , mere i det Stille , at befrugte dansk Videnskab gennem P . V . Lund og Herluf Winge .Der skal her gives en kort Oversigt over Indholdet af Percy E . Raymonds Bog , med særlig Vægt lagt paa Partier der maa antages at være helt nye for Flertallet af Læsere , visse Sider ved Tilblivelsen , Livets Formmangfoldighed og det Indtryk man faar deraf , af simpel Nødvendighed i Naturen , uden nogen anden tilgrundliggende Retning eller Plan end den elementære Vækstlighed selv . Andre Forskere har lagt Studiet af Fossilerne til Grund for Rekonstruktionen af det Milieu hvori Fortidsdyrene har levet , og de Forandringer i Naturbetingelser der har virket paa dem , vendt mod en bredere Læsekreds , stofrige og fængslende Værker f . Eks . af den østrigske fremragende Palæontolog Othenio Abel : Lebensbilder aus der Tierwelt der Vorzeit ; Palæobiologie , hvis Indhold fremgaar af Titlerne . Men ogsaa her er Amerika i Spidsen , med en rig Literatur , som uddrager Liv af Stoffet , projicerer Studiet af Fundene bagud , naar Udgravningen og Laboratoriearbejdet med Mejsel og Tandlægebor er endt . Navnlig paa Illustrationsomraadet , rekonstruerede Tegninger af uddøde Dyr , har Amerika været førende ; et af alle kendt Navn ogsaa udenfor Amerika er Charles R . Knight , hvis Billeder gaar igen i ethvert evropæisk naturhistorisk Værk . Som Kunstner er han betydelig , en meget dygtig Tegner , og har forstaaet at underkaste sig videnskabelig Instruktion , hans Navn er knyttet især til Palæontologen O . C . March , virksom fra 1831 til 1899 , hvem en Række af de første store opsigtsvækkende Fund paa amerikansk Omraade skyldes ; de to Navne kan man sige betegner Grundlæggelsen og Kulminationen af amerikansk Palæontologi , saavel i høj videnskabelig Rang som i den Aabenhed og Anskuelighed hvormed Palæontologien som Fag her vender sig mod Publikum . En meget betydelig Part af Udviklingslærens Fundamentering og Udbredelse i Almenbevidstheden , først i Amerika og derfra forplantet igen til Evropa , kan føres tilbage til denne Retning indenfor amerikansk energibetonet Videnskab . Det gælder her som paa andre Omraader at man i Amerika lægger Im - 332 TILBLIVELSEN petus og Bredde til , Tempo , ogsaa naar det gælder Aandsaffærer . Om Fundforholdene i Amerika , Træk til Palæontologiens Historie og Teknik som Videnskab , indeholder Raymonds Bog indledende Bemærkninger , der skærper Nysgerrigheden som et Detektivmateriale man faar i Haanden . Og har man set de Regioner i Amerika der har Ry som Fundsteder , Grand Canyon f . Eks . i Arizona , de endeløse bad lands i Wyoming og andetsteds , ved man noget om de Himmelstrøg hvor en Fortidens Dyreverden har færdedes , og hvor Levningerne af hvad der en Gang var aandende Væsner nu findes som Sten i Sten . Grand Canyon aabner sig som et svimlende Ginnungagab i Jorden , 2000 Meter ned i Grunden , hvor Coloradofloden syner som set fra en Flyvemaskine , Slugten er opbygget som et System af Hylder , der hver repræsenterer en Jordperiode , fra Grundfjeldet nederst , der aldrig har herberget Liv , op gennem cambriske og siluriske Lag , med de første primitive Livsformer , og videre til hele den geologiske Skala , Kulperiode , Reptilalder o . s . v . et vertikalt Gennemsnit af Jordhistorien . Det nedbrudte plane Ørkenland med Spor af udslukte Vulkaner derimod man rejser igennem dagevis i Vesten giver ligesom i horisontal Udstrækning et Begreb om de umaadelige Tidsrum , Aarmillioner , der er gaaet hen over Jorden her . Netop hvor de forstenede Levninger af et overvældende rigt Dyreliv i Fortiden findes har man nu Indtryk af den mest fuldkomne Forladthed , Hundreder af Kvadratmile Malurtheder og Tørstestepper , der har fostret de tornede Kaktus , lokale for Amerika , ligesom Klapperslangen . Store Naturkatastrofer har i Amerika grebet ind i Udviklingen , til Tider udslettet hele Faunaer , som man mener ; Amerika var da Mennesket kom dertil , geologisk set igaar , et dyrefattigt Kontinent , artsmæssigt set , men i Jorden findes Rester af samme varierede Dyrebestand som den vi kender fra tropisk Afrika , Løver , primitive Heste , store Tykhude . Paa et eller andet Tidspunkt maa et pludseligt Omslag i Naturbetingelserne være gaaet hen over Kontinentet , i Lighed TILBLIVELSEN 333 med Vulkanudbrudet paa Martinique for nogle Aar siden , og have dræbt alt Levende . Det er da ikke for Menneskehaand alene det store Vildt har maattet vige paa Jorden . Siden er en langsom Udtørring traadt ind , som gør sig gældende over det indre Midtamerika endnu . I store Maalestokke giver det en Forestilling om at Udviklingen bestemmes ikke af sin egen iboende Lov alene , men er kategorisk afhængig af Omgivelserne og Kaar , alt Levende danner saa at sige Resultanten af to hinanden modstillede Kræfter , Vækstligheden og Mulighederne fra Naturens Side , noget man vel ved , men som Palæontologien leverer den grelle Belysning af , idet Udsvingene der lader sig observere . Af de Naturfaktorer der har grebet aktivt ind i Udviklingsforløbet er der to der falder indenfor det Tidsrum der har set Menneskets Opstigning fra Dyreriget , og har været den direkte Aarsag dertil , Dannelsen af Bjergkæderne paa det eurasiatiske Fastland , der skilte mellem Nord og Syd , og Istiderne , som foranledigede Urmennesket til at udvikle en Kultur . Forud for disse forholdsvis nære Epoker er alle de øvrige Jordperioder forløbet , over alt Begreb lange Tidsrum , hvor den lavere Dyreverden lagde Trin til Trin , under svingende klimatiske Forhold , der har sat deres Præg paa Udviklingen . I det store betegner Linjen en Fase i Jordens Afkøling , med Tilbageslag og Spring , men fremadskridende i det lange Løb ; i samme Forhold er Livsformerne tiltaget i Udfoldelse og Magt . En ydre Modstand indgaar som positiv Bygningslov for alt Liv af organisk Oprindelse paa Jorden . Det gælder til en vis Grænse , hinsides den giver nogle Livsformer efter for Modstanden , dør ud , eller efterlader sig Relikter , mens andre forvandler sig , med endnu et Trin i Levedygtighed lagt til , og fører Midterlinjen i Udviklingen videre , som almindelig kendt fra Overgangen fra Krybdyr til Pattedyr og Fugle , der hænger sammen med at Aarstiderne har begyndt at gøre sig gældende . Hvordan det første Liv paa Jorden er begyndt vides ikke ; Problemet falder ind under Kemi og Fysik , endnu ukendte Sammen - 334 TILBLIVELSEN hænge ved Kul - og Kvælstofforbindelserne , Forbrænding , og en Form for Straaling . Den indre Tilkendegivelse af Liv er os ikke fjern , vi besidder den i vor Tanke , uden at Princippet derfor i og for sig lader sig isolere . Et Bevidsthedsmoment maa være tilstede allerede i de første mikroskopiske Former for Liv , siden Kombinationen deraf , Mennesket ikke undtaget , er Cellesamfund bygget op af de samme oprindelige Elementer . Bevidsthed hænger sammen med Bevægelse ; naar Amøben rører paa sig er det Bevidsthed der ytrer sig i en infinitesimal Grad . Bevidsthed opstaar ved Overgang fra en Tilstand til en anden . Paa Straaling fra Solen beror alt Liv , en Gnist i Stoffet , af uransagelig Natur , som er gemt i Cellekernen , en Lilleverden igen indenfor Urslimen , af individuel Natur og med Kimet i sig til Vækst , Formering ved Deling , som er alt organisk Livs inderste Hemmelighed . Det første Liv paa Jorden kan man tænke sig som en geleagtig Substans i Overfladen af varme Ferskvandssøer , Vandet kan have været tykt deraf , men hver Cellekerne med sit Slimhylle om sig har holdt sig som en usynlig Partikel for sig , uden anden Funktion end fra Tid til anden at dele sig , hvorved Gelemassen i Vandet øgedes , uden iøvrigt at forandre Karakter . I Jordens varme Aldre opstod denne solfødte , amorfe Form for Liv , og havde Varmen holdt sig konstant vilde det organiske Liv maaske ikke være kommet over dette første Stadium som ynglende Protoplasma , Frøæg lig , som man ser dem om Foraaret i en Sig , Havet vilde være endt med at stivne deraf , og alt Liv vilde være hørt op igen , simpelthen naar alt Vand var absorberet ! Men da Solvarmen er Kilden til alt Liv , og Jordens Afkøling en gennemgaaende Faktor i Udviklingsforløbet , er der Grund til at tro at det ogsaa er den der har foraarsaget den første Overgang fra enecellede til mangecellede Organismer . Allerede Begrebet Celle forudsætter en Paavirkning der har bragt den nøgne Protoplasmamasse til at beskytte sig med en Hud ; at flere herefter slutter sig sammen om at eksistere kan have samme Aarsag , i Forbindelse med Ernæ - TILBLIVELSEN 335 ringsproblemer . Det der sker er at de nye Individer , der fremkommer ved Delingen af et enkelt Protoplasmalegeme , ikke frigøres som uafhængige Enkeltindivider , men bevarer en Forbindelse med hinanden og danner en Koloni , hvis Eksistens som Individ i ny Forstand kommer til at bero paa en Arbejdsdeling mellem de oprindelige Enheder . Hvorledes Formforandringen fra encellet til flercellet Individ er gaaet for sig , uanset Aarsagen , derom er der anstillet forskellige Gisninger . En umiddelbar Betragtning paa egen Haand afgrænser Problemet indenfor de rent tekniske Muligheder , beroende paa Rumforhold og den organiske Vækstligheds Natur . Hvis man gaar ud fra Cellen som et Punkt kan den formere sig lineært , idet alle Individerne danner en Kæde med hinanden , et Mønster man finder i Svampenes Rodtraade , Myceliet ; en Forgrening kan finde Sted , ved Deling ud fra Stammen , i samme Plan , eller i to Dimensioner , som hos Gærceller , i saa Fald er den Tegning allerede anlagt der gaar igen i Bygningen af et Træ . Deler Cellerne sig horisontalt i samme Plan , som en Kage , et Princip man kender fra Lavarterne , eller ethvert Blad paa et Løvtræ , Bestræbelsen efter at møde en Paavirkning med saa stor en Flade som muligt , saa er der her naaet saa vidt som der kan naaes . Endnu staar den Mulighed aaben for Celledelingen at formere sig kubisk , hobe sig sammen i en Klump , en Koloni hvor Fordelen kun vilde være paa de yderste Lags Side , mens de indre Lag ingen Mulighed havde . Der skulde nu ikke andet til end at de forfaldt , hvorved der opstod et hult Legeme , med en Aabning ind i , saa at de indre Cellelag ogsaa blev sikret Ernæring ; og det er netop det der har fundet Sted . Hermed er Principet anlagt for en Mave , Urorganet , som genfindes i ethvert Dyr , og som er det tilgrundelæggende System der skiller mellem Dyre - og Planteriget . Planten lever af Lys , Luft , Vand og Jord , de Gamles Forestilling om Elementerne . Dyret ernærer sig sekundært , af hvad Planterne har opsamlet i sig , eller af andre Dyr , en endnu lettere Genvej ; dette Princip med en Mave , en Pose eller en Pung , Ophav til Hunger , til Fortæring , hvad har det ikke ført til ? TILBLIVELSEN 331 De tidligste Mavedyr var sækformede og tilbøjelige til Stillesidden , som Søanemonerne endnu , der danner en Slags Skovbund i Havet , og som ikke er andet end en Mund andre Skabninger forvilder sig ind i , modtaget med aabne Fangarme , en Levevej der gaar igen i enhver Butik . Søanemonen kender sin Besøgelsestid ; men den er dog afhængig af at Næringen kommer til den ; mere Fremtid for sig havde de Mavedyr der bevarede Bevægeligheden og selv opsøgte Byttet . Paa dette Forhold , Samspil mellem Mave og Bevægelse , grunder sig Udviklingen af alle de øvrige højere Dyreformer . Det maatte komme ved at Maven gjorde sig lang , fremmende for Fart gennem Vandet , det var Vejen til Ormen , af den blev Fisken , og saa fremdeles , Padden , Firbenet , Insektæderen , Lemuren , Troglodyten , Alexander den Store . Allerede i „Dyrenes Forvandling " , 1927 , var jeg ved en simpel Betragtning af Udviklingens Logik slaaet ned paa dette Forhold som skelsættende i Naturen , nærmere begrundet i Kapitlet „Ormen " . Den langstrakte Form betegner i sig selv en Retning , Overgangene fra stillesiddende Mavedyr til fritlevende Kryb , med et Initiativ ; af Maven , det blotte Hulrum , bliver der en Tarm , Krybet begiver sig paa Vej , borer , svømmer , med en Fremtid for sig , mens Mavedyret , hvoraf det er kommen , bliver hvor det sidder . Den direkte Overgang fra Mavedyrene til Ormene har man søgt mellem Pighudene , deraf nærmere bestemt Søpølserne , der som Navnet viser nærmer sig den langstrakte Form ; jeg fulgte her Boas i den Forklaring jeg har i „Dyrenes Forvandling " . Dog Formen er kun en Analogi ; nyere Undersøgelser bliver vel ved Pighudene , Echinoderma , men en anden Klasse , Søpindsvinene , bedst kendt som de forstenede Former der gaar under Navn af „Sebedeistene " . Det bikubeformede Dyr lever paa Havbunden , men er ikke aldeles sedentært , det kan flytte sig lidt paa kummerlig Maade ved at stylte sig frem paa de Pigge der overalt beklæder det og ved Hjælp af talrige Sugefødder derimellem . Denne Sideudvikling fører jo ikke TILBLIVELSEN 337 til Ormen . Man har haardt ved at forestille sig hvordan der af denne Mave , for hele Dyret er ikke andet , oven i Købet delt i fem Kamre , som en Appelsin , hvordan der af den skal blive et Kryb . Men det sker ved at Naturen stryger hele Særudviklingen , Forvoksningen , og begynder forfra : det er fra Søpindsvinets Larve den nye Form udgaar . Som hos mange andre fastsiddende lavere Dyr er Ungen fritsvævende i de første Stadier , som Ægget , Urcellen er det , og Søpindsvinets Larve er af aflang Form , Mavesækken trukken i Længden , og med en Aabning i hver Ende , Munden og Gattet . Den mikroskopiske lille Mave sværmer omkring i Vandet ved Hjælp af en Bræmme , Svingtraade , Cilier , langs Randen , det første Bevægelsesmiddel , knyttet til Cellen , og i Principet ikke meget forskelligt fra en Kaproningsbaad . Men selve den langstrakte Form indbyder til at bugte sig , Larven har noget fladtrykt , der leder Tanken hen paa Iglen , som svømmer ved at bugte sig op og ned , ikke sideværts ; det begynder med Cilier , men ender med at vrikke sig frem med hele Kroppen . Visse komplicerede anatomiske Forhold knytter sig til Søpindsvinelarvens Overgang til en Urorm , Ombytning af de to Kropsaabninger vist endogsaa , men det er at gaa i Sagkundskaben ; hvad der her er Opgaven er at efterspore den spontane Følgenødvendighed i Naturen , der har ført fra fritlevende Organismer til fastsiddende , og fra fastsiddende til fritlevende igen . Man vilde næppe have ventet at Søpindsvinet er at regne for et Led i vor Stamlinje ; der er Grund til at omfatte „Sebedeistenen " med mere end overfladisk Deltagelse som et Fossil der taler om svundne Jordperioder , og som vi meget langt ude er i Slægt med . Springet over i en ny Dyreform er her gjort ved at gribe tilbage til et tidligt Udviklingstrin , som foreligger i Dyrets Larve , en Lov i Naturen , der gør sig gældende hver Gang Naturen fornyer sig . Forklaringen af de naturlige Aarsager der ligger til Grund for Ormens Oprindelse kom jeg til i sin Tid ved en Analyse af de statiske og motoriske Muligheder der foreligger i Naturen , uden anden Kilde end Fænomenerne selv . At man skønt fjernt fra hin - 338 TILBLIVELSEN anden , nødvendigvis maa komme til samme Slutning kan man læse sig til i Percy E . Raymonds Bog . The physical change was from a more or less spherical to an elongate one , from spherical to bilateral symmetri . Den fysiske Forandring fra en mere eller mindre sfærisk Form overgik til en aflang , fra sfærisk til tvesidig Symmetri , siger han om Overgangen fra Sækdyrene til de smækre jagende Skabninger der skulde føre Initiativet fra Havet op paa Land og befolke Jorden . Ellers har han kun antydende Bemærkninger om Tilblivelsens første dunkle Etaper , der vel ogsaa henhører dels under Evolutionsfilosofien , som ad den logiske Slutnings Vej søger at indordne Fænomenerne i en Sammenhæng , en Metode der er fulgt her , eller Arvelighedsforskningen , som gaar i Stoffet , den mikroskopiske Undersøgelse af Organismens inderste Konstruktion . Ægcellen skjuler det selvsamme Problem som det allerførste Livs Tilblivelse paa Jorden . En gennemført Behandling derimod har Raymond af en anden Kausalitetssammenhæng , der har været bestemmende i Roden for Formforandringen i Dyreriget og Slægternes Plads op gennem hele Udviklingsforløbet , et af de Skel der har grebet dybest ind i selve Anlæget og præger alle Dyreformer endnu , nemlig den fysiske Indflydelse Havvandets Beskaffenhed har haft for hele Grundlæggelsen og Udspaltningen af Dyrerigets forskellige Typer og Trin . Fra før den cambriske Tid , som regnes at have taget sin Begyndelse for ca . 540 Millioner Aar siden , har man ikke sikre fossile Spor , uagtet Ledeformerne i cambrisk Tid , i første Række Trilobiterne , staar saa relativt højt at en lang Udviklingshistorie maa forudsættes at være gaaet forud , andre ca . 500 Millioner Aar . Om Grunden til at disse forudgaaende Trin ikke har sat sig Spor har man forskellige Hypoteser . De kan være bleven udslettet ved vulkansk Omdannelse af de tidlige vandafsatte Lag der gaar forud for de cambriske Aflejringer . Organismerne har ikke efterladt sig Spor fordi der endnu ikke var TILBLIVELSEN 339 mineralske Bestanddele nok i Havvandet til at forsyne dem med faste Forstærkninger . Havvandet kan have reageret surt i før - cambrisk Tid , hvilket vilde have hindret Udskillelsen af Kalk til Dannelse af Skeletdele . Alle præcambriske Lag kan have været aflejret i Ferskvandssøer paa Land med et ringe mineralsk Indhold . Endelig er der fremsat en Teori om , at de præcambriske Organismer har været uden faste Bestanddele fordi de levede i Overfladen af Vandet , hvilket Skeletdele vilde have hindret dem i . Til denne sidste Antagelse slutter Raymond sig , med en Følgeslutning deraf , idet han gaar ud fra at den indre eller ydre Udskillelse af faste Stoffer i saa Fald er begyndt ved at nogle af de svømmende Organismer har søgt Bunden og har udviklet sig videre der . Han skelner mellem aktive Organismer og stillesiddende , og vender i den Anledning op og ned paa en gammel hidtil urørt Anskuelse om Dyrenes Temperament , med hans egne Ord : It is commonly said that armored animals are sluggish because well protected , and that the unarmored are active because they must seek safety in flight . As a matter of fact , cause and effect are reversed in this oft - repeated remark ; the truth is that animals are probably armored because of their sluggishness or entire lack of movement . „Det er en almindelig Anskuelse at pansrede Dyr er sene af sig fordi de er beskyttede mod Angreb , og at de upansrede er hurtige af sig fordi de maa sikre sig ved Flugt . I Virkeligheden er Aarsag og Virkning vendt om i denne ofte gentagne Antagelse ; Sandheden er mere sandsynlig den at Dyr er pansrede paa Grund af deres Langsomhed eller totale Mangel paa Bevægelighed . " Ikke for at beskytte sig har fastsiddende Bløddyr paa Havbunden indkapslet sig i Kalk , den almindelige Antagelse , som forudsætter en Hensigt i Naturen , de har overlevet fordi Skallen har lukket til over dem ; til Gengæld er de heller aldrig kommen videre . Det er Muslingens Saga . Raymond ser paa Kalkudsondringen som en uundgaaelig kemisk Funktion , foraarsaget af Dyrets Omgivelser , en som han siger i Grunden patologisk Sammenhæng , med de mest indgribende 340 TILBLIVELSEN Følger for fastsiddende Dyr . Alle Organismer har maattet skille sig ved den Kalk de optog i sig gennem Havvandet , de har afgivet den igen , enten i Form af et Panser , eller simpelthen paa det Underlag , hvor de har holdt til , som Koraldyrene , et i og for sig nøgent Mavedyr , der opbygger hele Bjerge af Kalk under sig , indtil Overfladen er naaet og en Koralø Resultatet . Skallerne af Mikroorganismer i Havet synker til Bunds og danner kilometerdybe Kridtlag , gammel Havbund , som hele Danmark hviler paa og som viser sig i Møens Klint , hvor Kalken vasker i Havet , et Kredsløb fuldbyrdet , der har noget at fortælle om Tiden . De mere aktive Organismer har holdt sig frie af Kalken , har ikke laaset sig inde , og de har ført Udviklingen videre , ad frie Baner , Ormenes Vej , de har krøbet , forandret Plads , har været hængt ud som et let Bytte undervejs , som Regnormen er det endnu , men det har skærpet Aktiviteten , Ormen har øget Farten , der er bleven en Aal af den , ikke beskyttet af et ydre Skelet , men med et indeni ; og hvordan er nu det kommen ? Ja Raymonds Forklaring er den at Kalksekretionen ogsaa kan finde Sted internt , idet Dyret først ad den Vej søger at skille sig af med Kalken og siden ombygger sig i Forbindelse med en Fordel derved . Et Eksempel paa det første Tilfælde har man i de faste Kalkdannelser der findes i Bløddelene i den tiarmede Blæksprutte , kendt som de Kager man anvender til Fuglefoder , eller de Belemniter , „Vættelys " , vi kender ogsaa her i Landet , der stammer fra en uddød tiarmet Blæksprutteart , Sekretionen har her saa at sige Karakter af en indvendig Affaldsophobning . Men en indre Kalkaflejring der er draget Nytte af , og som har ført til de overlegne Dyreformer , har man i Hvirveldyrenes Skelet . Det er kommet som en Forstærkning af Rygstrengen , der er gaaet forud , paa Trin mellem Ormen og Fisken , endnu repræsenteret af tidlige Bruskfisk , som Lampretten , og Raymond har den sindrige Forklaring paa Ryghvirvlernes Opstaaen , et System der paa een Gang fremmer Stivheden og Bevægeligheden , at de har dannet sig , TILBLIVELSEN 341 trods Aktiviteten , paa Knudepunkter som er i Ro under Dyrets Svømmebevægelser , efter en Lov i Fysiken om Hvile - og Svingningspunkter ved visse Bølgebevægelser paa langs ; som han udtrykker sig : It is at the motionless nodes in the cartilaginous axial support that calcifications , vertebrae , are produced , whereas the internodes remain unossified . „Det er i de Knudepunkter der ikke er med i Bevægelsen af den bruskede Støtte gennem Dyrets Akse at Kalkudskilningen , Dannelsen af Hvirvlerne , finder Sted , hvorimod Mellemrummene mellem Knudepunkterne forbliver uforkalkede " . Hvis man følger Raymonds Opfattelse af Kalken som et oprindeligt Fremmedlegeme i Organismen ligger den Tanke nær her at søge Aarsagen til den Aareforkalkning der følger med Alderdommen : svigtende Evne hos Cellerne til at frigøre Vævet for faste Aflejringer ? Med Rygraden er naaet det Bygningssystem , udgrenet i Ribben , Kranium og Lemmer , der gaar op gennem hele Hvirveldyrklassen , først vandret i Form af en Bro , endelig opretstillet som en Stige , hos Mennesket . Dette er i de korteste Træk Essensen af Raymonds Analyse af et Skel i Naturen som fra først til sidst deler mellem Dyregrupperne , nogle der er bleven staaende paa et lavt Udviklingstrin , Forsøgsstadier , som de har udviklet relativt højt , man tænke f . Eks . paa en farvestraalende Konkylie , der er efterladt som et Kunstværk af Naturen , naar Bløddyret er dødt , iøvrigt en Uendelighed af Sidelinjer og Variationer , der udspiler Zoologien , og saa dem i den opstigende Midterlinje der gennem simplere , oprindeligere og lykkeligere Former har naaet sin Kulmination i Hvirveldyrenes Karriere . Loven deri er at der ingen Lov har været , men at Udviklingen , naar man ser tilbage paa den , atter og atter har været gjort afhængig af en Modstand , tilfældig , men kategorisk , som under Omstændigheder har virket hemmende og laasende paa Formforandringen med et Resultat i sig selv , under andre Omstændigheder har frigjort Vækstligheden , ad Omveje , idet Formerne stadig er bleven mere sammensatte og har tiltaget i Kapacitet . 336 TILBLIVELSEN Denne de betingede Muligheders Lov , der ytrer sig gennem Udfaldet , gør sig gældende ogsaa udenfor den organiske Verden . Der gives intet andet Middel til at forvisse sig om Tilværelsens Mening , selv paa det tilsyneladende selvvalgte Kulturtrin vi nu lever under , end ved at orientere sig i Fortiden , fra Tilblivelsen og op til Samfundsmennesket . Fremtiden kan ikke studeres , og selv det moderne Menneskes Destination hviler paa Anlæg med en millionaarig Rod i Naturen , der vedvarende sidder os i Kødet . Den Form for Tilblivelse der er omhandlet her , og som beror paa Mulighederne , betegner den eneste Retning for Udviklingsforløbet der har ført til det Resultat vi kender . Saa meget , Udfaldet , kan vi se . Man kunde føle Trang til at sige med den ukendte Nordbo der en Gang har formet Vøluspaa : Vitud er enn eda hvat ? Er der Nogen der ved mer ? 342 TILBLIVELSEN BAVIANEN I Cairos zoologiske Have havde jeg i sin Tid Lejlighed til at iagttage Kappebavianens Familjeliv og hele Adfærd nøjere og gjorde Brug af mine Indtryk af dens Karakter i et Kapitel af „Dyrenes Forvandling " , som et Stadium i den almindelige Udviklingsopstigning der kunde give en tilnærmet Forestilling om Overgangen mellem Dyret og Mennesket . ( S . 304 f . ) . Stadiet var dog fastholdt snarere i en vid æstetisk Betydning end en biologisk , fra Kappebavianen sluttedes til et generelt , tænkt Væsen , hvis Art Ingen dog er i Tvivl om , Caliban , en af Shakespeares Fantasifrembringelser , som næsten har Rang med Naturens . Caliban gaar uden Forklaring for Uhyret i Menneskeskikkelse , Natsiden i den menneskelige Natur . Navnet er en Forvanskning af Kanibal , som igen er en Forvanskning af Kariber , Menneskeæder , Datidens svævende Forestillinger om de nyopdagede Lande og hvad man hørte om de Vilde ; heraf dannede Shakespeare sit Menneskedyr , der har mindre af Naturhistorien end af Monstrene oppe paa Notre Dame ; ikke desto mindre har han med Figuren ramt noget af det i den menneskelige Natur der fører over til Dyret . Folkeeventyrets Trolde er da heller ikke helt og holdent overnaturlige Væsner ; en vis Erindring har Mennesket medbragt om en lodden Oprindelse . At Mennesket virkelig har gennemløbet en Udvikling og endnu bevarer nedarvede Træk som fører hen til Dyret er man jo klar over ; man taler om Atavisme , Spring i Slægten bagud , naar Typer fra et tilbagelagt Trin dukker op ; ethvert Individ afspejler under Opvæk - 344 TILBLIVELSEN sten hele Afstamningshistorien , paa et ungdommeligt Tidspunkt er der ikke saa langt til „Bavianen " . Den systematiske Rækkefølge af Arter og Trin foreligger fastslaaet , men en videnskabelig Udformning af Trinrækken , Stadierne , psykologisk vurderet , findes ikke endnu uden i spredte Tilløb , ikke en Gang nogen rigtig klar Sprogbrug . Her har man hjulpet sig billedligt , med hvad Menneskenaturen selv har anet og afsløret om sine tilbagelagte Instinkter ; Afstamningen har jo da gjort sig gældende ogsaa før man vidste noget om den . En anden intuitivt omfattet Figur , som har opsamlet primitive Træk i sig , har man , foruden Caliban , i Mefistofeles , der skyldes Goethes Dybsind , efter at allerede Folkefantasien havde arbejdet paa den . Den indeholder i en digterisk Bearbejdelse Elementer af den raa Natur , kendt i Forvejen i den kristne Tradition som det Ondes Fyrste , den gamle Satan . Forestillingen om denne livsfjendtlige og fordærvede Aand bunder i de ældste Kulturer , nede ad Syden og Østen til , og forener Træk af en skrankeløs , sadistisk Menneskenatur , hentet fra Oldtidsfolkene selv , med Egenskaber der direkte er laant fra Dyreriget . Hestefoden , som man nordpaa har udstyret det urene Væsen med , stammer lige ned fra Antikens Faun med Underkrop som en Buk . Men ogsaa fra Aben , det rigtige Spor , har Figuren medbragt Træk , Oldtidsfolkene sydpaa stod i nær Berøring med Aber , de store Bavianer , og har ikke kunnet undgaa at modtage Indtryk af deres paa en Gang menneskelignende og kompromitterede Natur . Virkelige Iagttagelser er flydt sammen allerede tidligt , endnu inden man begreb Slægtskabet . Selv Myten ernærer sig af noget virkeligt . En moderne Tankegang skruer Myten tilbage til sit Udgangspunkt , noget ikke udenfor Mennesket , men beroende i Afstamningen , et Trin langt tilbage . Fra Goethes Haand er Mefistofeles jo hensat som en langt grundigere studeret og farligere Figur end den bestialske , blot voldsomme Caliban , det er Stadiet indefra , i et højere Plan , ganske anderledes gennemlyst , Mefistofeles er den intellektuelle , polerede Djævel , ikke 345 BAVIANEN en Figur der er Mennesket modsat , men Mennesket selv , Driftsiden deraf , hvad der ligger under i menneskelig Natur , og givet med Undernaturens egen , bestikkende Dialektik . Fastholdt er her det Ondes Type , ikke som staaende , men set under Forvandling . I Instinktet har Goethe fattet Udviklingen . Han er Monist . Til Grund for Figuren ligger en af Smagen bestemt Forestilling om Trin . I Fantasifrembringelser af den Art efterlader Menneskenaturen sine gamle Hamme , paa Vej mod Fremskridtet . Psykologisk har man haft slige Hjælpemidler , naar man ønskede at bidrage til Opklaringen af den menneskelige Arv af Instinkter og deres mulige Sammenhæng dybt nede med Trin man endnu kan danne sig en Forestilling om gennem de mest nærstaaende Arter indenfor Dyreriget . Maalestokken vil forblive mere eller mindre æstetisk ; men ogsaa ad den Vej kan der træffes noget sandt . Udviklingen kundgør sig ureflekteret i Smagen . Biologisk , eksakt er man imidlertid i Arbejde med at samle et Materiale ved direkte Studium af det dyriske , umælende Trin , hos Aber og Menneskeaber , der gives flere Stationer , vidt adskilt fra hinanden , hvor Undersøgelserne finder Sted , og en lang Række Værker med de publicerede Resultater . Mest kendt er vel de Forsøg man har anstillet for at komme til Klarhed over Chimpansens aandelige Kapacitet , praktiske Eksperimenter der skal vise hvorvidt Dyret har rationel Hukommelse og Overlæg eller ej . Man vil ikke synes Udfaldet beløber sig til stort . Chimpansen kan afrettes til næsten hvad det skal være , køre paa Cykle , spise ved Bord , den optræder i Film , og gør her Indtryk af at være det eneste besjælede Væsen i Ensemblet ; ser man hen til hvad Chimpansen kan lære af udvendige Menneskefagter berøres man af en Frygt for at vor hele , højt priste Civilisation ikke er andet . Men naar det kommer til virkelig Prøvelse af Chimpansens Aandsevner falder den igennem . Den kan drive det saa vidt som til at staa op paa en Kasse for at naa en Banan , der er ophængt udenfor Ræk - 346 TILBLIVELSEN kevidde . To Stokke der begge er for korte , og hvoraf den ene har et Rør i den ene Ende , dem har den fundet ud af at sætte sammen og har derved endelig naaet Frugten ; det er man forbavset over , men det er ogsaa Toppunktet af hvad Chimpansen kan regne ud . Men har man prøvet at lade den snøre sine Støvler og binde en Sløjfe ? Det kan et tre Aars Barn . I intellektuelt Niveau kommer den udvoksede Chimpanse ikke meget ud over Børns Standpunkt i den Alder hvor de endnu bliver baaret . Afstanden mellem den bedst begavede af Menneskeaberne og Mennesket giver en Forestilling om hvilke Tidsrum Udviklingen har strakt sig over , en Faktor som aldrig bliver tilstrækkelig vurderet . Under de Forsøg man anstiller over Abers Aandsevner gaar man frem efter det Princip at man strengt udskyder alt hvad man paa Forhaand mener at vide om Forsøgsobjektet og kun noterer sig hvad der fremgaar af Dyret selv som Fænomen , dets Adfærd , med et Ord paa Engelsk , behaviour , der er bleven et Nøgleord , og behaviourism , hvormed menes hele Metoden . Et Arbejde indenfor denne Skole er en nylig udkommen Bog : The Social Life of Monkeys and Apes , af S . Zuckerman , Anatom ved Zoological Society i London , 1932 . Den beskæftiger sig som Udgangspunkt med Kappebavianen og har nogle originale , indgaaende Undersøgelser der overgaar alt hvad man hidtil har vidst eller tænkt sig mulig om denne Abeart . Overfor Aber ligger Faren særligt nær for at lade sig narre af en menneskelig Tilbøjelighed til at se Tingene i sit eget Billede , en Cadeau til de fleste Dyr , der dog undertiden forurettes derved , f . Eks . Æslet . Hangen til at forveksle Iagttagelser med Iagttageren har man med et besværligt Ord kaldt Antropomorfisme , men det dækker nu en Gang hvad man mener dermed . Da Aberne giver Stikordet allerede ved deres Habitus bliver det antropomorfistiske Moment saa meget vanskeligere at fjerne . For paa Forhaand at rense sig begynder S . Zuckerman med en kort historisk Oversigt over hvad der i det hele taget har været vidst BAVIANEN 347 om Aber , populært og videnskabeligt . Og det kan ikke nægtes , Resultatet er beskæmmende , man har Ingenting vidst . I Stedet har der gaaet nogle Legender i Svang , haardnakket overleveret lige siden Antikens Tid , og aldrig underkastet Prøvelse , lige fra umulige Gysehistorier , som at de store Menneskeaber skulde bortføre Kvinder , til Jægeres og Rejsendes Beretninger , som de har haft fra hinanden , Clicheer der er gaaet over i Zoologien , og som maa gaa ud af den igen . Til dette Øjeblik ved man meget lidt positivt om Aber i Frihed , deres forborgne , flygtige Liv i Træerne vanskeliggør virkelig Iagttagelse af dem . Hvad der vides skyldes Aber holdt i Fangenskab . Selv et saa elementært Karaktertræk hos Aberne som at de skal efterligne alting reducerer sig ved nærmere Undersøgelser til et antropomorfistisk Paahit . Trækket er omtrent det eneste der i almindeligt Omdømme hænger ved Aben og har givet Anledning til en Mængde lykkelige Historier , funderet paa „Selvsyn " . Vor Barndoms Læsebog havde en kær Historie om den Rejsende ( Troværdighedsvidnet ) der lagde sig til at sove under et Træ , efter først at have taget en Nathue paa , af en Forsyning han har i en Kuffert . Saa saare han er falden i Søvn kommer Aberne ned fra Træet og plyndrer Kufferten , og da den Rejsende vaagner ser han dem allesammen med Nathuer paa oppe i Træet ! Hvad er der at gøre nu ? Naturligvis , den kloge Købmand gør det ene rigtige , han river Nathuen af sit Hoved og slynger den mod Jorden — og i samme Nu var det som om det sneede med Nathuer ned fra Træet ! En rigtig Historie fra „Oplysningstiden " ! Hvad efteraber Aben ikke ? Den har leveret Glosen til selve Begrebet Efterligning . Og saa har der aldrig nogensinde været det ringeste om det ! I Virkeligheden er det aldrig bleven set at Aben har gjort Forsøg paa at efterligne nogetsomhelst . Oprindelsen til Legenden kan kun ligge i at Aben i selve sit Udseende paatrænger sig som en Efterligning af Mennesket , heraf den videre førte Forestilling om at den skal eftergøre Alting . En umiddelbar Iagttagelse siger at det hænger saadan sammen , hvis man mærker sig hvad man ikke ser . S . Zuckerman gennemgaar Literaturen over de Forsøg der er foretaget for at faa Rede paa det , paa forskellige Stationer hvor Aber studeres rationelt , og kommer , alt lagt sammen , til et negativt Resultat . Det er jo ogsaa netop det der har holdt Aben paa det Udviklingstrin hvor den er bleven staaende , i Modsætning til Mennesket , at den ikke har kunnet gaa i andet Spor end sit eget . Børn efterligner , gør alt efter hvad de ser , den menneskelige Retning der arbejder i dem , et fornyet Fund af Anlæg . Deres Leg er en Genopleven af Stadier Slægten har tilbagelagt . Aberne er for korte i Opmærksomheden , de har ingen Hukommelse , man kan se det paa dem , Ingenting bliver i Hovedet paa dem , de er Gliedermænd . For at efterligne noget maa man da i hvert Fald have lagt Mærke til det , men man ser indenfra , og Aberne har ingen Mønstre i Sjælen der sætter dem i Forbindelse med nogen anden Verden end deres egen . De er ikke i Vækst . Det Bundt Reflekser der knytter Aberne til Tilværelsen er det nu altsaa S . Zuckerman har undersøgt for Kappebavianens Vedkommende . Efter at have gjort op med al tidligere falsk Overlevering om Aberne stiller S . Zuckerman sig paa bar Bund og foranstalter en ren laboratoriemæssig Undersøgelse af en Gruppe Kappebavianer , bragt under hensigtsmæssige Studieforhold i Londons zoologiske Have , et kunstigt Klippeparti , som det Bavianerne lever paa i deres Hjemland , uden Gitter , men afspærret ved en Grav ; her paa Monkey Hill , levede Aberne frit overladt til sig selv og kunde til enhver Tid iagttages . Udbyttet foreligger i den publicerede Bog . Det er Faglæsning . Behaviourismen har sit eget Idiom , en Begrebsverden der udelukker al Illusion . Metoden er præget af den strenge Bestræbelse efter ikke at lægge mere i Fænomenerne end der fremgaar af dem selv , rent fysiologisk . Der ses bort fra Initiativ hos Forsøgsdyrene , tales kun om Impulser og Reflekser , Responser , Dominanser , den organiske BAVIANEN 349 Mekanik ; og naar det er den man undersøger venter man heller ikke andet . Enhver Livsytring opfattes som i sig selv spontan , efter Behaviourismens Metode , Vekselvirkning af Organisme og Omgivelser . Rigtigt ; men der er dog Forskel paa de galvaniserede Frølaar og saa Frøen . Naar man længe nok har læst om Bavianen som et avtomatisk System af Aarer og Nerver og Muskler ender man med at vende tilbage til det haarede , aktive Bestie som man kender ham , Kappebavianen lever , og har en forfærdelig Sjæl . Trods al Forebyggelse mod antropomorfistisk Infektion plumper den renlivede Behaviourist da ogsaa i og gør Brug af Ordet Harem for at karakterisere Kappebavianens Familjeliv , et Begreb hentet fra Menneskeforestilling , nærmere bestemt Tyrkers Form for Ægteskab . Men det kan jo nu ikke siges paa anden Maade , Kappebavianen lever i Flerkoneri , et rent Ejendoms - og Terrorforhold , hvor de stærkeste Hanner tilegner sig saa mange Hunner som de kan overkomme , helst dem alle . Kun den tilstedeværende Bestand begrænser Antallet af Hustruer ; og her lægger Hannerne sig selv Hindringer i Vejen , idet de under Skærmydslerne indbyrdes om Hunnerne sønderriver en stor Part af dem , et Minus for Rivalen , men ogsaa for En selv . Man faar i Zuckermans Bog udførlig Underretning , som afgivet i et Spejl , om Kappebavianens Familjeliv , og det er behaviour saa det kan blive til noget , en Rædsel fra først til sidst , Helvede paa Monkey Hill . Det oplyses at af 33 Dødsfald mellem Hunnerne skyldtes de tre en naturlig Død , 30 omkom i Kampe mellem Hannerne om Besiddelse af dem ! Man maa sige , der er Rift om de unge Abefrøkner , Wallflowers er de ikke , de kommer fra Ballet med afrevne Arme og Ben eller ligget ihjel under Dyngen af bejlende , kæmpende Hanner . Og naar man saa betænker hvordan Bavianinderne ser ud , tynde som Edderkopper , sammenkrøbne , omkringlistende som Skygger , Billedet paa den mest krybende Underkastelse og Frygt , Spøgelser 350 TILBLIVELSEN af sig selv , og paa hvordan de er naar de er yndigst i Hannernes Øjne , naar deres kvindelige Blomstring indtræffer , i Form af de kendte tomatfarvede Hævelser bagpaa , der ligner uhyggelige Svulster , ja saa har man Hannernes Smag , sindssyg , ubegribelig , synes man ; men hvad der ellers henhører under et Galehus er nu bleven Norm mellem Bavianer . Hannerne , de fuldt udvoksede , mankebærende Eksemplarer , der terroriserer hele Resten , og som Zuckerman kalder overlords , han maa til Adelen og Benævnelsen for det højeste Væsen for at give en Forestilling om deres Magtfuldkommenhed , Hannerne er mere end dobbelt saa store som Hunnerne og dem flere Gange overlegne i Vægt , muskuløse , med et Tandsæt som de store Rovdyrs og et naadeløst Temperament . Forholdet mellem Kønnene er den groveste Form for Sadisme . Det maa undre at Arten i det hele taget overlever , da Naturen lader til her at have rettet sig mod en Udryddelse af Individerne selv indbyrdes . Det maa dog erindres at Iagttagelserne er gjort af Aber i Fangenskab ; i Frihed har de svagere Individer vel nok større Betingelser for at undslippe . S . Zuckerman har iøvrigt ikke nogen egentlig zoologisk Beskrivelse af Kappebavianen , han præsenterer den som man kan gaa hen og se den paa Monkey Hill . Her i vor zoologiske Have har vi da ogsaa i Øjeblikket et Par Eksemplarer . Den iøjnefaldende Forskel mellem Kønnene leder Tanken hen paa andre Dyreformer , hvor den sekundære Kønskarakter hos Hannerne er gaaet til Ekstrem , et Tegn som det synes paa Udartning , Naturen paa Afveje , selve Artspræget i Færd med at tippe over . Hos simple Dyr er Forskellen mellem Kønnene ikke stor , Gnaverne f . Eks . , de bevarer sig livskraftige . Man har Eksempler paa saa vidt dreven Forskel mellem Kønnene , hos de lavere Dyr , at Livstypen saa at sige er forladt . Forskel til Yderlighed mellem Kønnene markerer en eller anden Grad af Forfald . 348 TILBLIVELSEN Det kan man se hos de tre store Menneskeabearter , Skovmændene som de hedder med en god gammel dansk zoologisk Benævnelse , af dem er Chimpansen den hos hvem Kønsforskellen er mindst paafaldende ; den er ogsaa den der staar Mennesket nærmest , den friskeste Art , med endnu aabne Udviklingsmuligheder ; Gorillaen derimod , hvor Hannen i Størrelse og Type fjerner sig afgørende fra Hunnerne , er ogsaa i andre Henseender en Særling , til en Side , med Broen til en Fremtid afbrudt ; Orang - Utan - Hannen skiller sig ud fra Hunnen baade ved Størrelse og særlige Udvækster i Ansigtet , den er endnu særere end Gorillaen , med Træk i sin Levevis der næsten kan minde om Dovendyret ; den Vej den hanker sig i Træerne fører ikke frem , men tilbage . Af Sind er den gammel , indslumret , som Gorillaen er utilgængelig , mærket af en klosteragtig Tilværelse ; Chimpansen derimod er levelysten , aaben , bevægelig , ogsaa i Temperamentet ytrer sig et Haab for dens Vedkommende , Udsigtsløshed derimod for de andres . Men Kønsforskellen er hos Bavianerne drevet til det monstrøse . Der gives Eksempler paa at Forskellen mellem Kønnene kan være i Hunnens Favør , Naturen er ikke bornert , det ligger Bavianerne fjernt ! Overudviklingen af Hannerne er saa stor at man næsten synes man staar over for to forskellige Varieteter af samme Art ! Hunnen har et almindeligt , mellemabeagtigt Præg , der fører hen til en tidlig Type Arten har udviklet sig af ; men Variationen er gaaet over paa Hannen alene , den er sin egen Types Barok . Forklaringen maa søges i Kappebavianens særlige Karriere , den lever i det Aabne , har maattet væbne sig mod Rovdyr og andre Fjender , en Aktivitet der er tilfaldet Hannen , Bavianen er ligesom steget nedad i Dyreriget igen , har genudviklet en firføddet , hundeagtig Habitus , som indgaar i Slægtens zoologiske Navn , den korte Abekæbe er paany bleven lang , med et Rovdyrgebis . Hertil kommer en skærpet Udvælgelse mellem Hannerne selv indbyrdes , idet Kampen om Hunnerne driver Størrelsen i Vejret ; den største Prygl sikrer sig Forplantningen . Men skønt den raaeste Tilværelseskamp 352 TILBLIVELSEN mellem Firføddede mærker Bavianen bevarer den de fremadrettede Øjne , ekstra tætstillet , Menneskeblikket , men kriminelt , den har endnu Hænderne , endda paa alle fire Lemmer , en vis ædel Afstamning , udslettet af Fald fra det Hænderne ellers skulde føre til , og erstattet med uhyggelige , farlige Kræfter . Lagt sammen har disse Egenskaber gjort Kappebavianen til en paa en Gang fremskreden og dekadent Skabning , dyrisk og pseudomenneskelig , et ituslaaet Spejl , hvori ikke noget Indtryk er helt , uden Skrækken der udgaar derfra . Den er selvisk og grusom , brutal , for Brutalitetens egen Skyld , smudsig , i Besiddelse af en udviklet Bevidsthed om sig selv som Han og Bøddel , graadig og lysten , kender kun tre Former for Liv , at mætte sig , uden at andre faar noget , end ikke hans egne , at forplante sig , med Vold , endelig Drab . Selv et overfladisk Studium af den gamle Kappebavian siger at man her befinder sig i Nærhedene af Forlæget for det sataniske som Begreb , den fysiske Rod dertil . Naturen som den er naar den er værst , Bavianens vanslægtede , skyldige og forrykte , ondsindede Karakter . Uden at give Kappebavianen Skudsmaal bidrager S . Zuckerman til dens Biologi med flere nyt iagttagne Træk vedrørende dens behaviour , med Sigte paa den fysiologiske Mekanik der betinger og udløser dens Instinkter . Højst mærkværdig og uden Tvivl paalidelig er Opklaringen af en psykisk og fysisk Sammenhæng der knytter sig til Abernes Behaaring og er af en dybt indgribende Betydning . Enhver har set den ene Abe „lyske " den anden og gaar ud fra som givet at de opsøger og spiser Utøjet paa hinanden . Det de fører Munden ned til , naar de har skilt Haarene ad , skal ikke engang være Utøj , men Skæl fra Huden , der smager salt . Men Beskæftigelsen med hinandens Pels har et helt andet Motiv , indvokset i hele Abens selskabelige og seksuelle Nerveliv , nucleus næsten til dens Eksistens . At Aberne tager sig af hinandens Haarklædning , pusler hinanden , forklares som en elementær BAVIANEN 353 Genkendelse , velvillig Tilnærmelse , ledsaget af vennesæle Grynt , som kan efterfølges af flere Fredstegn . Selve Forplantningen er bundet ogsaa til andre Reflekser , som skal klappe , betinget af Synet , hertil hører Hunnernes føromtalte Udstilling af et farvet - og opsvulmet Sædeparti , for Hanaben et Blik ind i Himlen . Men det bundne Instinktliv der knytter sig til Pelsværk er af særlig Vigtighed for Ungen og Moderen og derved for hele Artens Bestaaen . Det første den nyfødte Unge faar mellem Hænder , bogstaveligt talt , er Moderens Pels , som den hænger sig op ved med alle fire Lemmer , dens Liv afhænger deraf ; det er som om Fornemmelsen aldrig gaar den ud af Hænderne igen . Og Moderen , som faar den lodne nyfødte Ting mellem Hænder , slutter den til sig , ammer den og beskytter den , en gammel dunkel Refleks om at hænge ved noget loddent , at det er Livet , eller hvad der nu foregaar i Abemoderen . At der ikke foregaar noget af hvad vi vilde kalde fornuftigt lærer videre Forsøg . Det viser sig nemlig at hvis Abeungen dør har Moderen den samme behaviour tilovers for den , behaviour lader i det hele taget til at være en konstant Værdi , den slæber omkring med den døde Unge og er omhyggelig for den , selv efter at Ungen er gaaet i Forraadnelse , den beholder den indtil der kun er en indtørret Skindlap tilbage , Resterne af en Mumie , som man har set den spise lidt af fra Tid til anden . Tager man nu den døde Unge fra den og giver den en død Rotte i Stedet slæber den omkring med den og er omhyggelig for den , ogsaa efter at Rotten er gaaet i Forraadnelse og der kun er en lille Stump Pelsværk tilbage . En Farmer i Sydafrika , der holdt Aber i Fangenskab , fandt , efter Zuckermans Fortælling , paa at give Abemødre , som havde mistet deres Unger og desaarsag var tungsindige , en Pelslap i Stedet , og endogsaa det gik , Abemødrene slæbte rundt med Pelslappen , saalænge der var noget helt af den . Det lader altsaa til at det er Haarene alene der er afgørende , den Impuls der udgaar fra dem sætter hele Resten af Reflekser og Responser i Bevægelse . BAVIANEN 351 En Parallel ligger nær her , som S . Zuckerman besynderligt nok ikke har noget om , den seksuelle , maniske Afhængighed af en Behaaring , paa et begrænset Omrade , ogsaa hos Mennesket . Det begrænsede Omraade skal ikke omtales nærmere . Forholdet hører til det skjulteste af hvad der udøver Tiltrækning mellem Kønnene og er af en Tvangsart , i Forbindelse med megen hemmelig Hede , der altid har beskæftiget Folkefantasien . Omfattet vulgært , eller med medicinsk tilkæmpet Kølighed , det vil altid hænge saadan sammen , saa længe Forplantning finder Sted , ellers holder den op , og der vil da ikke føres yppig Snak i Krogene mere . Naturen har sine Pudsigheder , men selve Livet gaar derigennem . Det er nu saadan at Udviklingen har ikke kunnet naa sit Højdepunkt uden at slæbe en drastisk Begyndelse med ; selv Mennesket med den oprejste Holdning maa nedlade sig i den Anledning , og vil gerne . Dette bundne Sjæleliv , der er knyttet til Behaaringen , forklarer hvorfor Personer med krøllet Haar er populære i visse naive , sværmeriske Samfundslag . Ogsaa den udbredte Hundetilbedelse bunder deri . En Dame i Pels har vendt mere udad af sit Væsen end hun ved af ! Zorn har malet en stor Pige der sidder ganske nøgen midt i en Masse Pelsværk , som der ikke er andre Grænser for end Rammen , Zorn dog , Zorn ! Men skal vi nu ikke sige sat sapienti , som Forfædre med en Dannelse og store Børneflokke plejede at udtrykke sig ! Hvad Naturen har begravet , Underbevidsthedens Løndomme , grav det dybere ned ! Men nærværende Antydninger rører Problemet om Menneskets Afstamning og kan nok , i Forbindelse med Zuckermans Oplysninger om Aberne , give Stof til Eftertanke . Beløber Moderkærligheden hos Bavianerne sig nu ikke til mere end hvad Behaviourismen paaviser , den fuldkomne vidløse Respons overfor Paavirkningen af Haar mellem Hænderne ? Sikkert er der BAVIANEN 355 noget mere , som ikke lader sig bestemme ad rent fysisk Vej , selv om man heller ikke anerkender noget frit sjæleligt Princip som Forklaring . Det fysiske og det psykiske er en Enhed . Men den Maade hvorpaa Indbegrebet af Livsprocessen ytrer sig indadtil , man behøver ikke en Gang at tale om Bevidsthed , kan ikke udtømmes ved hvad man ved om Hjernens og Nervernes Funktion . Sjælen er Indslaget netop af det legemlige , til Forskel fra Aand , som hænger sammen med Viden ; Dyrene er derfor ofte sjælfuldere end Mennesket . Naar Abemoderen hænger ved sin haarede Unge er det fordi hun elsker den ! Nu ikke igen nogen Forklaring ! Hvilke Nervereflekser Naturen saa opererer med , Livet ytrer sig . Katten slikker sine Killinger , rimeligvis en Respons der stammer ned fra at spise , Lækkerbidskener lige for Tanden , ligesom det at kysse har sin Oprindelse i at bide , men den æder da ikke sine Killinger ! Og dog , selv Menneskemødre kan man se næsten gøre Mine til det ! Hannen derimod æder Ungerne , hvis den kan komme til det , en ekstra Aarsag for Moderen til at gemme dem og sørge for dem . Katten er Moder , hun har givet Liv , hun elsker og beskytter sine smaa Liv . Der er da Ting der har svunget sig op over det kødelige , selv om de vedblivende bunder deri , og som det ikke fremmer Livet at analysere . Hellig er Katten med sine Killinger . Naturen har sat en Grænse for Udviklingen . Det kreaturlige kan selv fremskredne Væsner ikke hæve sig over , men de kan skjule hvad der ikke er Grund til at være stolt over . Selv vilde Folkeslag har Undseelse for det rent vegetative . Som Resumé af sine Undersøgelser stiller S . Zuckerman Spørgsmaalet om der nu ogsaa kan sluttes fra Kappebavianernes , i det hele taget Abernes , selskabelige Liv til Menneskets og har nogle Betragtninger over Polygami og Monogami , som dog ikke bringer noget væsentligt nyt . Det er jo klart at der ikke kan være Tale om nogen direkte Ned - 356 TILBLIVELSEN arvning fra Kappebavianerne , ikke engang Menneskeaberne , men Iagttagelser af dem kan give Nøglen til et tidligere Stamtrin , som Aber og Mennesker har tilfælles , nu ikke mere levende Former , som altsaa i hvert Fald maa rekonstrueres i Fantasien . En saadan Rekonstruktion har man i „Bavianen " , naar man dermed mener menneskelige Egenskaber som leder Tanken hen paa en primitiv Oprindelse . Det kan ikke nytte at nægte det : Bavianen er midt imellem os . Vi huser ham i eget Bryst ; en Smule Affekt , og han stikker Snuden ud mellem Vesteknapperne ! Han er virksom i Tiden , alt hvad der hedder Terror . Goethe skrev ham af sig , heraf Mefistofeles . Goethe fjernede her sin Ungdoms ufølsomme Instinkter fra sig , til Fordel for en erhvervet Modenhed . Hans Udtryk , des Pildels Kern , hvormed menes den Onde , forstaas bedre naar man vender det om , det er Pudelen selv der er Kernen : Bavianen : Dyret . Men naar Sandhed skal siges , saa er Mefistofeles mere i Tidens Aand end Faust . Unægtelig , han er ogsaa morsommere . Har mon Goethe ikke af sin Dobbelthed spædet lidt rigeligt af sit Vid over paa Fristeren og ladet Faust staa med Nethedens og den fristede Parts flove Rolle ? Faust føler man dog Trang til at give en paa Siden af Hovedet . Et Kvantum Salt skader nu ikke Menneskenaturen . Gode Sæder giver sig imidlertid ikke tilkende hverken spirituelt eller flovt ; det er en Retning i Naturen som ikke har Replik , men som gør sig gældende . 354 TILBLIVELSEN TUPAJAS FORFREMMELSE DA kun et forsvindende Antal Mennesker , Zoologer af Fag , eller Folk der har været i Troperne , ved hvad Tupaja er for en Skabning , præsenteres den straks : Tupaja er det videnskabelige Navn for Egernspidsmusen ( S . 293 ) . De fleste er lige kloge , har aldrig hørt om den heller . Paa Engelsk hedder den tree - shrew , den i Træerne levende Spidsmus . I zoologisk Literatur støder man hyppigt paa den , som en Slags Skillemønt ; den repræsenterer et af Stadierne i Pattedyrenes Udviklingshistorie . Menneskets Stamtræ gaar langt ude gennem det Trin hvoraf Egernspidsmusen er en endnu overlevende Form . Et Chok udebliver ikke , naar Menneskets Afstamning bringes paa Bane , nu er man vakt ; tør det haabes at Nidkærheden vil have lidt tilovers for nogle oplysende Træk , der knytter sig til Tupajas Naturhistorie ? Hvis man søger at følge med i international antropologisk Literatur og f . Eks . er slaaet ned paa et Skrift , Man ' s Place among the Anthropoids af William King Gregory , kan man danne sig en Forestilling om hvordan det staar i Øjeblikket med Udforskningen af Menneskets Afstamning , hvad man endnu er uenige om , og hvad der kan anses for fastslaaet . William King Gregory , Ph . D . , F . G . S . , F . Z . S . , er Medlem af The National Academy of Sciences of America , Professor i Hvirveldyrenes Palæontologi ved Columbia Universitetet , samt Leder af Institutionen for sammenlignende og menneskelig Anatomi ved det naturhistoriske Museum i New York . Skriftet bestaar af tre Forelæsninger holdt i University College , London , og ved Oxford University , 358 TILBLIVELSEN i 1933 , og er foranlediget af et andet antropologisk Værk : Man ' s Place among the Mammals , af en anden kendt Anatom , Frederic Wood Jones , der indeholder Anskuelser som William King Gregory polemiserer imod . Han karakteriserer selv sit Standpunkt som den ortodokse Darwinisme , til Forskel fra de Slutninger Frederic Wood Jones kommer til . Kortelig bestaar Uoverensstemmelsen i at Professor Wood Jones vil lede Menneskets Afstamning saa langt tilbage i Udspringet at der end ikke bliver Tale om noget Fætterskab til Aberne , de to Linjer mødes ikke før helt nede hos Tarsius , et særstillet Led i Halvabernes Udviklingsrække . Herimod fastholder William King Gregory den almindelige Opfattelse , at Aber og Mennesker har Stamtræ tilfælles , og at Afgreningen først finder Sted forholdsvis sent , paa et Trin hvor den fuldt udviklede Abe og det primitiveste Menneske endnu staar i Linje med hinanden . Man forstaar at disse divergerende Anskuelser jo ikke beror paa Skøn , eller Ønsker om at det skal se saadan eller saadan ud , de er Resultatet af livslange , minutiøse Undersøgelser i den sammenlignende Anatomi , Knogler af nulevende og uddøde Dyr lagt ved Siden af hinanden paa Videnskabsmandens Bord og studeret og endevendt , en til den yderste Finesse dreven Kundskabsgren , hvori Herluf Winge for Danmarks Vedkommende var Mester . Rækken af de kendte Fossiler har Huller , manglende Led , her maa der springes , det kan derfor ikke være anderledes end at forskellige Forskere kommer til afvigende Resultater , i Detaillen , saa længe Fossilrækken ikke er fuldstændigere . Den udvides stadig ved nye Fund , saa der er Udsigt til at der engang kun vil være een Anskuelse , naar alle Led har aflagt deres Vidnesbyrd . Er der nu altsaa Uenighed mellem de Lærde med Hensyn til hvor langt Menneskets Afstamning skal føres ned , til et Trin fælles for de nulevende Menneskeaber og de første Mennesker , eller helt forbi alle Aber , ned til Roden , de tidligste Firhændede , saa er der ingen Uenighed om at her er Menneskets Oprindelse i hvert Fald gaaet igennem , saavel som Abernes . Primaterne , den øverste Pattedyrklasse , omfatter Mennesket , Aberne og Halvaberne ; som et Gennemgangsled staar uimodsagt Tarsius . I den antropologiske Literatur er Tarsius en Skillemønt , ligesom Tupaja , en Jeton der gaar af den ene Haand i den anden , en Gang for alle vurderet ved de Nuancer i Tænder og Benbygning der placerer den som en Samleform med Træk fælles for flere Linjer . Winge stiller Tarsiiderne nederst paa et Udviklingstrin der har ført op til Halvaber og Aber . I de lærde Processer der føres mellem Zoologer og Palæontologer er Tarsius en Hob smaa Knogler i en Skuffe , men ellers er det da virkeligt et Dyr , som lever paa Malakka og de store Tropeøer , en paafaldende Skabning , af under en Rottes Størrelse , foldet sammen som en Frø og med enormt store Øjne , ligesom et Par Lamper i Ansigtet . Det er et Natdyr , som lever paa utilgængelige Steder i Bambuskrattet , hvor den gør lange Spring ganske som en Frø . Navnet er afledet af det latinske Ord for Fodrod , Tarsius har tre Længder paa Benet , Laar , Skinneben og den abnormt forlængede Fodrod , der lægger til Benet som et Par Stylter , i oprejst Stilling minder den om visse Springgnavere . Men den har de Mærker , Fingre og Negle , i Stedet for Klør , der giver den Rang mellem de Firhændede . Spøgelseabe hedder den paa Dansk , ikke noget lovende Navn , Tyskerne kalder den Koboldmaki , heller ikke helt hyggeligt ; er det virkelig saadant et lille Utyske vi stammer fra ? ( Se Billedet S . 295 ) . De øvrige Halvaber , Lemurer , mest udbredt paa Madagaskar , er hemmelighedsfulde Natdyr , som der hænger Mørkerædhed ved , Navnet har de faaet fra det gamle latinske Navn for onde Aander , anvendt som man ved i Goethes Faust . Til Natsiden i Menneskets Natur svarer Træk fra dets tidligste animalske Oprindelse . Nu maa Tarsius ikke opfattes i bogstavelig Forstand som en Stamform , den er en genlevende Art af en Familje med oprindeligere Træk ; personligt , om man maa sige saadan , har den udviklet sig til Monstrositet , en Specialisering som forbliver hos Arten , mens andre af Tarsiiderne , Slægtninge der enten er uddøde eller gaaet op i senere Former , har ført Udviklingen videre . Disse Slægtninge har haft et 360 TILBLIVELSEN almindeligere pattedyragtigt Præg ; vil man vide noget om Typen kan man søge længere tilbage i Stamtræet , og der vil man støde paa Tupaja , Egernspidsmusen . Som Navnet siger er det en Insektæder , med noget i Habitus der har laant Betegnelse fra en Gnaver . Stamlinjen fra Insektæderne gaar igennem den , op til Tarsius og videre til de forgrenede Slægter indenfor Primaterne . Indtil fornylig har man holdt Tupaja for en Insektæder , men nu er Professor Wood Jones , den samme der vil føre Menneskets Stamtræ tilbage helt hinsides Aberne , gaaet saa vidt at han til Gengæld forfremmer Tupaja og giver den Rang imellem Primaterne ! Slige svære Beslutninger tages imellem Anatomer , efter aarelang Syslen med smaa Kranier , lagt i Række til Sammenligning med hinanden , og efter Kongresser og Udveksling af Resultater indbyrdes , saa kommer det , ubemærket , Verden skænker det ikke en Tanke , et stille Knald indenfor Videnskabsmændenes Kreds . Men det skal ikke gaa ubemærket hen . Den rigtige Videnskabsmand , for ham er Orgiet knyttet til hans Skeletter og Bensamlinger , hvad han har under Hænder , hans Jetons , vi vil gaa ud i Naturen , til Tupaja selv , og trykke dens Pote og se nærmere paa hvad det er for en Skabning der uden at den aner det er gjort til Genstand for en saa høj Udmærkelse som at blive forfremmet til Primat , en Værdighed der er indstiftet af hans Majestæt Mennesket selv , og stemplet af ingen anden end den store Linné . Egernspidsmusen ser ganske ud som et Egern , Malajerne kalder den Tana , og staar i et Venskabsforhold til den , som vi gør til Egernet , den er et fortroligt Dyr , et Dagdyr , der bliver set i Træerne og gebærder sig nysgerrigt og visnæset , med intelligent struttende Hale ; man vilde tage det vævre Dyr for et Egern , hvis ikke den lange griseagtige Tryne havde røbet et andet Familjeskab ; saa man den paa Tænderne vilde man opdage at det ikke er en Gnaver , men en Insektæder , i nær Slægt med Spidsmusen , Muldvarpen og Pindsvinet hos TUPAJAS FORFREMMELSE 361 os . Den er en Insektæder , som i sin Tid , nede ad Kridttiden til , er gaaet i Træerne og af alle Spidsmus har lagt Grunden til den Karriere der ad en lang , lang Vej ikke er endt før hos Mennesket . Det lyder som et Eventyr , og er det ogsaa , men af den Slags Virkeligheden byder paa . Spørger man hvor Insektæderne er kommen fra , saa siger Zoologerne at det er omdannede Pungdyr , som har bevaret noget af Formen fra det oprindelige Pungdyr , Pungrotten , Opossum , kendt fra Sydstaterne i Amerika og omfattet med Kærlighed af Negerbefolkningen , som spiser den — uden at have Krydderi nødig til Maden . Opossum er igen kommen af et forvandlet Krybdyr . Opossumansigtet stikker igennem endnu oppe hos de smaa Rovdyr , Mongusen , Ichneumon , Ilderen . Men den Fortsættelse af den der som Spidsmus gik i Træerne udviklede sig i en helt anden Retning . Det er Livet i Træerne der har ført til højere Pattedyrs Overlegenhed , om man vil deres Opstigning , idet det dog bemærkes at det paa et givet Trin blev nødvendigt at stige ned fra Træerne igen , for at bringe det videre . Træerne er en Skole Primaterne har maattet gennemgaa ; og ethvert Menneske har da som Dreng haft Tilskyndelsen i Lemmerne endnu . I Anledning af Tupaja og dens ret store Hjerne , som udvider Hjernekassen , siger Winge paa sin simple Maade : „Livet som klatrende giver vist Lejlighed til at bruge Hjernen mere end hos de mere jordbundne Slægtninge . " Hvorfor da Egernet ikke ogsaa har gjort Karrieren op til et saa intelligent Væsen som f . Eks . Kaspar Hauser ? Ja her var Tænderne i Vejen ; en Gnaver vilde have arbejdet sig op med Munden , som Bæveren har gjort , og forsømt Hænderne , som er den afgørende Faktor , der befrier Forlemmerne og fører til det oprejste Menneske . Desuden Egernet er en Jordperiode bagud ; hvad den kunde være bleven til , om en anden Million Aar var bleven den undt , i samme Frihed som Menneskets Aner , udelukket nu , er der Ingen der ved . Men at Uddannelsen i Træerne kan føre til samme Resultat hos vidt forskellige Dyr , i den Grad at det er til Forveksling , som hos 362 TILBLIVELSEN Egernet og Egernspidsmusen , taler stærkt for den Logik der ligger under i Udviklingen : samme Betingelser , samme Udfald ! Parallelismen kan gaa vidt , og det er derfor ikke aldeles hen i Vejret at forudsætte sideordnede Udviklingslinjer , selv gennem meget lange Tidsrum , der er endt med Typer som synes nær beslægtede , som de højere staaende Aber og Mennesket . Mennesket bevarer anatomiske Træk der er oprindeligere end alle andre Primaters og gaar tilbage lige til Roden ; i en vis Forstand er Mennesket det yngste af alle Pattedyr . Ja der er dem der vil paastaa at Menneskets Fod aldrig nogensinde har været en Gribefod . De har ikke set en Malaj gaa op i et Træ og knibe sig fast med Storetaaen som med en Tang . Hvis man falder ret meget i Tanker foran Chimpansens Bur i Zoologisk Have vil man nu hælde til William King Gregorys Anskuelse , snarere end til Frederic Wood Jones ' . Spørgsmaalet faar staa aabent . Men paa det Punkt hvor de er enige , med Hensyn til Tarsius og Tupaja som Stationer paa Menneskets Vej op fra Insektæderne , kan man følge dem med fuld Musik . Der bør jubileres lidt i Anledning af Tupajas Forfremmelse , selv om den kun er formel og iværksat med en stærk Anatoms sidste Kræfter . Tupaja ( S . 293 ) er at træffe i Urskoven paa Malakka eller paa Sumatra , et oplagt Nys oppe i et Træ og en elektriceret Hale fortæller at den er paa Insektjagt , og der er nogle Basser at springe efter iTroperne , Knælere af en Langemands Størrelse , et afskyeligt Insekt , Biller saa store som Valnødder , en hel Hummer for Egernspidsmusen at faa serveret paa en Gang . Den er iøvrigt ogsaa begyndt paa Plantekost , hvilket har sat sig Spor paa Kindtænderne , Vejen til Primaterne , som er Altædere . Men ellers er den ikke vidt . Kløerne er ikke bleven Negle endnu , og Tommelen ikke udviklet , Øjnene sidder paa Siden af Hovedet , ikke rettet fremad , som hos Aberne , et meget vigtigt Træk , den har næsten alting at lære endnu . Ikke desto mindre siger Tænder og Benbygning at den er rykket op i yngste Klasse , og at TUPAJAS FORFREMMELSE 363 det Skridt har maattet gøres som den har gjort , for en Gang gennem en lang Skole at forvandle et firføddet Dyr , først til et firhændet , og derfra til det tohændede Menneske . Ikke paa noget ydre Tegn skulde man se at Egernspidsmusen er mellem Menneskets Aner . Og dog , læg Mærke til Øret . Tupaja har Menneskeøren ! De der har været i Troperne ved at der i Urskoven kan være Steder hvor der har dannet sig hele Broer eller Øer oppe mellem Kronerne paa de højeste Træer , hundrede til to Hundrede Fod oppe , vævet sammen af Lianer , gammelt Løv , som er bleven til Muld , hvori et Vildnis har slaaet Rod , hele hængende Haver og Jungler oppe i Luften , et Eden , hvori Slangen ikke fattes , luftigt beboet af Papegøjer , og en Mistbænk for Larver og Insekter ; her , med en Rebstige af Lianer op til , har Tupaja til Huse . Et Plyndringstog af Aber suser derigennem , naar de gode Frugter deroppe er modne , Morgen og Aften hører man den langarmede Gibbon , Hulock , hujende Koleraturer , som giver Genlyd fra et Skovbjerg paa den anden Side Dalen . Det er det Folk Tupaja i sin Tid blev sat i Flugt imod , men som den for sit Vedkommende ikke naaede op til , mens andre nære Slægtninge af den gjorde Springet . Hvorfor nu netop den blev tilbage paa et Begynderstandpunkt , uforandret gennem en Jordperiode , naar Udviklingen tog et saa mægtigt Opsving for andre af Slægten , der var begyndt paa ganske samme Trin ? Der er kun een Forklaring : de Betingelser der havde virket paa Tupaja blev ved at være de samme , den holdt sig i Træerne , men gik efter Varmen , og derfor er den at finde i Troperne , mens de Væsner der blev nordoppe , hvor Klimaet forandrede sig , forandrede sig dermed . Egernet blev nordoppe , den bygger sig en Bolig og samler Forraad , det lærte Vinteren den , et Trin Egernspidsmusen slet ikke har drevet det til , den har det ikke nødig ; men andre af dens Type , som blev nordpaa , drev det dertil , og videre endda . Her ligger Udviklingens Skillelinje . I en Skov i det nordlige Asien , hvor nu de store indreasiatiske Ørkener findes , lagdes Grunden til Udviklingen af de Pattedyrgrup - 364 TILBLIVELSEN per vi kender , gennem uhyre lange Tidsrum , hele Tertiærtiden , og en god lang Tid forud , under Betingelser hvor der først var sammenhængende Skov , siden Savanner , aaben Parkskov , som i Afrika nu , endelig Steppe . I den Periode viste Løvtræerne sig paa Jorden , som Følge af at Aarstiderne gjorde sig gældende . Til Løvtræerne er Menneskets Urhistorie nøje knyttet . Det er en lang Historie . Sydpaa vil man finde alle Begyndertrinene , de bevarede sig uforandret ved at gaa med Skoven , nordpaa lever de forvandlede , udviklede Typer , de gik mod Skoven . Det er hele Udviklingskausaliteten krammet sammen i en Nød . Anden Nøgle gives ikke . Vedkommer hele dette Stof nu andre end Zoologer af Fag ? Skal man sidde paa Skolebænk og have Lektier for igen ? Vil man hellere se en Film ? Det kan man godt faa . Tupajas Forfremmelse er netop egnet for en rigtig Tegnefilm . Walt Disney burde tegne den . Men i Mangel deraf faar man tage til Takke med et verbalt Flimmer . Skuepladsen er Pattedyrenes Stamtræ , et rent Ygdrasil af Forgrening og Udstrækning . Ved Roden skimtes Kloakdyrene , Næbdyr og Myrepindsvin , de kan knebent komme med , for de er ikke fri for at lægge Æg , ligesom Krybdyrene . Over dem paa de nederste Grene ses Pungdyrene , et Australien for sig , og ovenover dem Insektæderne , ret uanselige , men værd at lægge Mærke til , fra dem kan alle øvrige Pattedyr , inklusive Mennesket , nedlede deres Herkomst . En stor Gren er besat af Hovdyrene , lige fra Dverghjorten op til Elefanten , en Gren man ikke kan faa sine Øjne fra , med Hesten , Næsehornet , Tapiren og Dromedaren , Hjortene , Kvæget , Giraffen , Flodhesten , og hvilken Verden af Forestillinger følger der ikke med , Globen rundt ! Paa en anden Gren fordeler sig Rovdyrene , farlige og smukke ; meget forgrenet , men monoton , er Gnavernes Afdeling ; Gumlerne gemmer sig i Løvet paa deres ikke meget betydelige Gren . Højere oppe , hvor Forgreningen præges af en streng Rangforordning , sidder Primaterne , med hver sin Plads paa Stigen , nøje overholdt , som ved et kongeligt Taffel . TUPAJAS FORFREMMELSE 359 Og nu begynder Højtideligheden . Paa en lille Kvist for sig , men udsprungen direkte af Stammen , i Insektædernes Niveau , sidder med Gratie Tupaja , den Visnæsede , næppe til at skelne fra Egernet , som imidlertid befinder sig langt derfra , yderst ude i Toppen - af Gnavernes Gren . Tupaja er nervøs og dirrer helt ud i Halespidsen , men lykkelig , den skal forfremmes . En Røst lyder helt oppe fra den allerøverste Top af Pattedyrenes Stamtræ , som fra Gudfader , det er Professor Frederic Wood Jones der læser et Manuskript , i Henhold til hvilket Tupaja , af Tupaiidernes Familje , kaldet Tana , som før har været regnet til Insektædernes Orden , fra nu af , grundet paa afgørende osteologiske Prøvelser , regnes for optaget mellem Primaterne . Da Menneskets Plads mellem Pattedyrene er ført tilbage forbi Abelinjen , helt ned til Grænsen mellem Lemurer og Insektædere , og Tupaja samtidigt er rykket op , væsentlig under Hensyn til Knudetænderne , staar man overfor Valget : enten at betragte Mennesket som en udviklet Insektæder , eller Tupaja som en begyndende Primat ; man har bestemt sig for det sidste . Et Knips lyder fra oven , den Lyd der fremkommer naar en Eksaminator knipser med Neglene paa et Papir : Karakter givet : Bestaaet . En Bevægelse løber over hele Stamtræet , alle Dyrene har lyttet og læner sig ud fra Grenene for at se hvordan Tupaja tager Forfremmelsen . Elefanten slipper Damp ud af Snabelen som et Lokomotiv , et Udtryk for at den har tænkt og billiger Udmærkelsen . De store Rovdyr ser til med krusede Knurhaar og de tungeste Øjenlaag , som Adelen i en Loge , og Gnaverne tygger paa det . Højt oppe i en Trætop luder Orangen sig ud og ser ned , med sovende Træk , lukker Løvet over sig igen , ikke noget for Orangen . Men længere nede , i Bavianernes og Marekattenes Lejr , bliver det et Skrig : skal vi have ham op til os ? Det skal de . Tupaja har gjort sig rede og tager Afsked med sine Frænder i Insektæderverdenen , Spidsmusen , som ikke er rørt , Muld - 366 TILBLIVELSEN varpen , der ikke kan se noget , men som giver Haand , og sikken en Haand ! Over Pindsvinets Pigge løber der en Iling , som kan betyde baade det ene og det andet ; det kan være Bevægelse , og det kan være Skepsis , naar man flytter hele Huden paa sig . Som moden Almuesmand gør Pindsvinet sig maaske sine Tanker med Hensyn til Fordelene ved at blive optaget mellem de Store . Ingen af dem udtaler sig , men de ser efter Tupaja med vaade Øjne , idet den forsvinder i Højden . Tupaja har nedslagne Øjne , men fører sig godt frem , der er jo ikke nogen stor Distance fra Insektæderne op til de nærmeste Lemurer , med et klædeligt lille Hop er Tupaja oppe i Primaternes Regioner og sætter sig beskedent til Rette , lige ved Siden af Tarsius , Spøgelseaben , som , det kan nok være , ser paa den med store Øjne ! Hele Stamtræet er Vidne til Forflyttelsen , med al Agtelse . Ingen Kommentarer kommer til Orde . En to Minutters Pavse sænker sig som af sig selv over Stamtræet fra øverst til nederst . I den Stilhed høres saa meget des tydeligere en vulgær , lydelig Piben , som kommer nede fra Pungdyrenes Etage , det er Opossum , som med en Rad Unger paa Ryggen , rinket op ad Snohalen , betror sig til sin Naboerske , Pungdjævelen , himmelhøjt hviskende . Opossum lægger ikke Skjul paa at det er med blandede Følelser man ser sine Descendenter modtage Æresbevisninger , aldenstund de jo daarligt er kommet et Trin højere tilvejrs op paa Stigen end en anden en , siger Opossum , før de af al Magt ser ned paa og fornægter det Pungdyr de er kommet af ! Og med denne erfarne Ytring slutter Filmen om Tupajas Forfremmelse . TUPAJAS FORFREMMELSE 365 SKOVMÆNDENE OG MENNESKET UNDER Krigen isolerede jeg mig med nogle antropologiske og etnografiske Studier , „Vor Oprindelse " , 1941 , „Folkeslagene i Østen " , 1943 . Hertil føjede jeg senere to sammenhørende Artikler om vor Afstamning , den ene om de spontane , rent statiske Aarsager til Afspaltningen inden for de Firhændede og Menneskets fælles Udviklingslinje , den anden om Oprindelsen til vore psykiske , emotionelle Egenskaber , der f . Eks . giver sig Udtryk i Musik og Dans . I Bestemmelsen af Menneskets Afstamning har jeg i „Dyrenes Forvandling " , 1927 , fulgt Herluf Winge , der betragter Gibbonen som nærmeststaaende Led af de fire Menneskeaber , der i en Fortid har haft Oprindelse tilfælles med Mennesket , en Anskuelse der beror paa anatomiske Bestemmelser , og som deles af mange . Yngre Forskere stiller Chimpansen nærmere ved Menneskets Stamtræ , som omtalt i „Vor Oprindelse " , Forhold ved Pandehulerne , som skal være afgørende . Unægtelig , et rent fysiognomisk Indtryk taler mere for Chimpansen , hvis Type genkalder Neandertaleren , end for Gibbonen , som i hele sin Form leder Tanken hen paa de lavere Primater . I engelsk Sprogbrug sondrer man mellem monkeys og apes , hvori der ligger Forestillingen om en Udviklingsgrad , fra primitive til mere højtstaaende Former , vi har ikke noget tilsvarende paa Dansk . For at fastholde en Udviklingslinje kunde man bruge de gamle folkelige Betegnelser „Marekatte " og „Skovmænd " , der har Hævd i Sproget , idet Marekatte , rundt forstaaet , udgør hele Slænget af smaa , saa at 368 TILBLIVELSEN sige mindreaarige Abeformer , og Skovmænd den voksne Portion , der staar ogsaa Menneskets Oprindelse nærmest . Zoologisk menes med Marekatte , Cercopithecus , en egen Slægt , tidlige Former , som i Type fører over til andre ; brugt i rummelig Forstand kan man dermed mene hvad Englænderne mener med monkeys , Stamformerne hvorfra apes er udgaaet . Betragtet som saadan en Samletype lader der sig fra Marekattene slutte til alle andre Varianter af de tidlige Firhændede , idet Forandringen i Habitus i hvert Tilfælde siger noget om Aarsagerne dertil . Som en Sidelinje udgaaet fra Marekattene kan man saaledes betragte „Bavianerne " , hvis Særudvikling beror paa en Nedstigning fra Træerne , dog udenfor den Retning der førte til Mennesket . Samtlige Aber fordeler sig inden for en vidtløftig Systematik ; ser man hen til Udviklingsgraden kan man inddele dem i disse tre Former , Marekatte , Bavianer og Skovmænd . Det der her søges er Aarsagsforholdet til Variationen og det endelige Udfald deraf . Den mindste af Skovmændene , Gibbonen , minder endnu om „Marekattene " , den ringe Størrelse og det hele vindige Præg taget i Betragtning . Den har skilt sig ved Halen , men har endnu Spor af Sædeknuder . I Ansigtet , det forskelligt farvede Arrangement af Haar og Skæg , leder Gibbonen fysiognomisk Tanken hen paa en af „Marekattene " , vel forstaaet , Colobus , en afrikansk Form , saakaldet Stumpabe ; Typen giver en tilnærmet Forestilling om hvilket Trin Gibbonen og de øvrige Skovmænd en Gang er gaaet igennem . Gibbonens monstrøst lange Arme er et individuelt Træk , de er bleven lange af at række med dem og hænge i dem , ligesom for Orangens Vedkommende ; man kunde kalde saavel Gibbonen som Orangen for „Svingklatrere " , efter deres Bevægelsesart i Træerne , kun at den lettere Gibbon flyver fra Gren til Gren , mens Orangen langsomt hanker sig frem , Størrelsen og Vægten der gør sig gældende . Begge er i Stand til at rejse sig og balancere paa Bagbenene . Heri , den oprette Stilling , og i Haleløsheden , skiller Skovmændene sig afgørende fra Marekattene . Om dette Træk , der giver en Side af Primaternes Udvik - SKOVMÆNDENE OG MENNESKET 369 ling , som man kunde kalde den statiske , er det der her skal gaaes i Enkeltheder . Skovmændene har forladt de primitive Abers , som i det hele taget Pattedyrenes , broagtige Holdning af Kroppen , støttet af alle fire Lemmer , og har lagt Tyngdepunktet op og ned , som en Stige , Begyndelsen til hvad der er bleven til Menneskets oprejste Gang , og fælles for alle fire Menneskeabearter , med Modifikationer . Den oprejste Gang er associeret til Opholdet paa Jorden , men i Virkeligheden allerede indledet i Træerne . Selve Betragtningen af Pattedyrenes statiske Opbygning som en Bro skylder jeg den amerikanske Anatom William King Gregory , med samt Henvisningen til den oprette Stilling hos Gibbonen , Aarsagen dertil , og Følgerne deraf . Synspunktet rummer et Perspektiv som det er værd at uddybe , ud fra umiddelbare Slutninger , da det viser hvilke Momenter der har ført op mod Topudviklingen af Primaternes Stamtræ , og hvilke der har ført derfra . Den oprette Holdning maa have sin første , isolerede Aarsag i en foretrukken Brug af Forlemmerne ved Klatring i Træerne , med Udgangspunktet fra Haleaberne , der bevæger sig paa alle fire , springer med alle fire , under Benyttelsen af Halen som Styrestang , hos den ny Verdens Aber endogsaa varieret som Snohale , et femte Lem ; her er Pattedyrets broagtige Ligevægt fordelt paa alle fire Lemmer , som den er overtaget fra Lemurerne , der igen har den fra Insektæderne . Ved at Legemets Vægt fortrinsvis ophænges i Forlemmerne opstaar derimod af sig selv den vertikale Holdning . En af Aarsagerne dertil ligger det nær at søge i den tiltagende Vægt der karakteriserer Forskellen mellem Marekattene og Skovmændene ; det tunge Legeme har mere Holdepunkt behov end det katteagtigt lette . Tiltagende Vægt hos Bavianerne derimod har gjort dem mere plantet paa alle fire end før , de er paa Retur til Pattedyr af hundeagtig Type . Vist er det , de der greb mere for sig med Forlemmerne og strakte sig efter Holdepunkter , inden de sprang , af dem blev der Skovmænd . Ved at forflytte sig med Forlemmerne , mens Kroppen hænger 370 TILBLIVELSEN efter , opstaar den vertikale Holdning . Og da Bevægelsen kommer til at ligge paatværs af Kroppens Akse , ikke i Fortsættelse af den , som hos de Firbenede , bliver Halen overflødig og i Vejen , den atrofierer og afarves ; det gælder alle antropomorfe Aber . Gibbonen er stærkest præget af dette Begynderstadium som Svingklatrer , som om den var Stadiet selv , til Ekstrem , som en Luftakrobat er et Ekstrem mellem Mennesker ; den Stamform der menes at have været fælles for Gibbonen og Mennesket har haft Arme af mere normal Længde . Men med Fradrag af Forvoksningen giver Gibbonen den mest tilnærmede Forestilling om Overgangen fra Marekatten til Skovmanden . Hos de øvrige Menneskeaber er Indtrykket varieret , Oprindelsen mere eller mindre overskygget af individuel Særudvikling . Ligesom Gibbonen har Orangen forstrakt sig i Armene , med et disharmonisk Tillæg af forøget Vægt , der har gjort Arten til Tardigrad ; af den nulevende Variants Forkrøbling skal man dog ikke slutte at Orangen staar Menneskets Stamtræ fjernere end de andre Skovmænd . Det mere praktiske Forhold mellem Lemmernes Længde , altsaa Træk fra en oprindeligere Fællestype , er bevaret hos Gorillaen og Chimpansen , mest den sidste . Hos Gorillaen gør en Forskel mellem Kønnene sig gældende , ligesom hos Bavianerne , Hannens ekstreme Vægt der forviser den fra Træerne og reducerer den til en firføddet Gangart igen , skønt den stadig er i Stand til at rejse sig paa Bagbenene og indtage den oprette Stilling ; Udviklingen gaar her tilbage mod Pattedyrene , den broagtige Holdning af Kroppen , Specialiseringen som altid afgørende for en Arts Skæbne . Mest harmonisk og alsidig er Chimpansen , der bevarer oprindelige Træk og lægger Størrelse til , men ikke er for tung til at færdes i Træer , den bruger Armene som en Trapezkunstner , men er ogsaa i Stand til at løbe paa Bagbenene henad en Gren , paa Jorden klarer den sig , paa fire eller paa to ; den er den af Skovmændene der mest har undgaaet at blive Særling . Kønsforskellen er hos Chimpansen meget lidt udpræget , et primitivt Træk , der nærmer den mere til fælles Afstamningstrin end de andre tre Antropoider . Chimpanse og SKOVMÆNDENE OG MENNESKET 371 Gorilla gør fysiognomisk Indtryk af at være Varianter af et og samme nære Udspring , Gorillaens Særudvikling altsaa af forholdsvis sen Dato ; fjernere staar Orangen , og som den mindst hominide Gibbonen . Ved Sammenligning vil man bemærke at Chimpansens Øjne er mindre tætstillet end hos de øvrige Primater , ogsaa et Træk der taler for nærmere direkte Slægtskab med Mennesket end for de andres Vedkommende . En betænkelig Vej er Chimpansen og Gorillaen slaaet ind paa , de gaar ikke paa Haandfladen , naar de færdes paa fast Grund , som dog Bavianerne gør det , de støtter sig paa Knoerne , saadan som man ser gamle Folk stemme Knoerne mod Bordpladen , naar de skal rejse sig op ; Sædvanen er hos de store Menneskeaber saa indgroet at den begynder at præge Haanden , hvor i Forvejen Tommelen er paa Retur , andet Led paa Fingeren har en hornagtig Fortykkelse , som hvis den blev ført videre vilde true Haandens Førlighed ; med en Fremtid for sig kunde man tænke sig de store Skovmænd udvikle en Klumphaand eller en Slags forkrøblet Hov paa Forlemmerne . Det har Mennesket undgaaet ; til Gengæld er Gribefoden sat til under et langt Tidsrum paa Jorden . Udviklingen fra en broagtig Holdning til en opret , der betegner Skridtet fra Marekattene til Skovmændene , kan man faa for Øje hos Smaabørn , der under Opvæksten afspejler Træk fra Oprindelsen i Slægten . Paa et Tidspunkt , omkring Etaarsalderen , hvor de begynder at lære at gaa , tager de Forlemmerne i Brug paa en Maade der minder om en fjern Etape i Skovmændenes Udvikling , ligesom Forholdet mellem Benenes og Kroppens Længde hos Barnet er parallelt med Chimpansens Proportioner : efter paa Pattedyrvis at have krøbet over Gulvet paa alle fire rejser de sig op ad et Møbel og hanker sig sidelængs , med Hænderne slaaet godt i , og forsigtigt skønnende om de kan naa næste Møbel ; man er her direkte Vidne til hvordan Overgangen fra den broagtige Holdning til den oprette er kommen i Stand , Bevægelsesarten er kun flyttet fra en Skov over i en Stue . De motoriske Vaner med deres Nuancer er her analyseret som 372 TILBLIVELSEN aarsagsbestemmende ved Overgangen fra en Type til en anden i Naturen , hvad der har ført til den opstigende Linje mod Mennesket , og hvad der har ført derfra , Udviklingens ikke paa Forhaand designerede Praktik , dens Lykke . Naar hertil lægges anatomiske Træk ser det ud til at Chimpansen maa opfattes som den der har bevaret sig mest uforandret fra en fælles Stamme , hvorfra ogsaa Menneskets Forfædre er udgaaet . I Virkeligheden , Skridtet fra Chimpansen til Neandertalmennesket kan lignes ved at passere fra en Zone ind i en anden ved at skræve over Krebsens Vendekreds , Grænsen er imaginær . I Almindelighed søger man at nedlede Menneskets Afstamning til een af Antropoiderne , og ikke fra flere . Er det holdbart ? Da Familjeligheden trods Divergenser er saa nær , kan Træk fra dem alle saa ikke være gaaet op i Menneskestammen , der jo dog omfatter mange Varianter ? En gammel bibelsk Forestilling der fører Slægten tilbage til et enkelt Menneskepar synes her haardnakket at tilspidse Undersøgelsesfeltet bagud , skønt det jo i Virkeligheden udvider sig , ikke til Antropoiderne alene , men før dem til hele Pattedyrriget , der igen udgør een stor udbredt Familje . Paa et Punkt rører alle fire Menneskeabers Afstamning hinanden , længst tilbage hos den sagnagtige Dryopethekus , kun kendt af nogle fossile Tænder , men med Karakterer samlet der senere har fordelt sig over Skovmændene , eller andre nærstaaende Led , flere opstigende Linjer ; saa Sandsynligheden taler for at Mennesket med sine universelle Anlæg har noget fra dem allesammen , saavel Gibbonen som Gorilla , Chimpanse og Orang Utan . Udviklingen kan lignes ved en Figur som et Timeglas , foroven en Forgrening der gaar mere og mere i Bredden , forneden en Spredning som et Rodnet af hvad der er optaget af tidligere fællesanimalske Træk ; hvor Spidserne mødes har en afgørende Artsforskydning fundet Sted , for Primaternes Vedkommende da en eller flere marekatlignende Aner lagde sig efter at bevæge sig i Træerne mere ved Brug af Forlemmerne alene end ved Spring med alle fire Lemmer . Alle Udviklingstrinene eksisterer for sig endnu , saa Variationen der har SKOVMÆNDENE OG MENNESKET 373 ført til Opstigningen af Mennesket lader sig se , med Nuancer hos de fire endnulevende Arter af Skovmænd . Menneskestammen som den nu deler sig i Racer , skønt man opfatter den som en Enhed , ikke een Rod men flere ligger til Grund for den , man kan ligne den ved en gotisk Pille , som bestaar af flere sammenknippede Ribber , der tilsammen stræber i Højden og forgrener sig under Hvælvingerne , et rigtigere Billede end hvad man ellers forestiller sig ved et Stamtræ . Den første Afvikling af Pattedyrpræget , Firbenetheden , skylder Mennesket Udviklingen af sin Balance i Træerne ; hertil kommer alle de andre Udviklingsfaktorer , Udvælgelse , Placering , Istidernes Skole , Tilegnelsen af Ilden ; indtil vi er bleven det vi er . M ens Faglærde , Anatomer og Palæontologer , gransker de fysiske Afstamningskarakterer , med en Grundighed i Detailler der minder om en Retssag , beundringsværdigt og fængslende , og af fundamental videnskabelig Rang , uden at Forskerne dog altid er enige , hører man mindre om de psykiske , arvede Egenskaber , der tillader at slutte fra vore nærmeste Forgængere til os selv , eller omvendt ; Iagttagelserne er her af flygtig , intuitiv Natur . Naar Mennesket slutter bagud aftrykker det sig selv som Cliché , man tænke paa den lykkelige Deltagelse der ødsles paa Aber man har klædt paa , med Halen stikkende ud af Bukserne , og som optræder i Cirkus . Chimpansens Lod i Fangenskabet er at sidde til Bords , spisende med Ske , ja dens Lærvillighed gaar saa vidt som til at køre paa Cycle , et Træk der næsten stempler den som indfødt Københavner . De samme trange Sjæle der ikke har Fantasi til at forestille sig , eller ikke vil vide af , at de nedstammer fra Firhændede , finder Tilfredsstillelse i at pynte en lodden Skovmand med et Par Tricks af deres egen Smule Dressur , uden at Selvmodsigelsen deri gaar op for dem . Et Abeteater samt Publikum kan ikke andet end bibringe den Tanke at Viddet noget nær er i samme Niveau paa begge Sider . Hvordan vore animalske Forfædre gaar igen i vore Tilskyndelser 374 TILBLIVELSEN er et langt Kapitel at komme ind paa , her indskrænket til hvad man ved om de antropomorfe Aber . I „Dyrenes Forvandling " findes Temaet behandlet i Slutkapitlet „Ariel og Caliban " , et Modsætningsforhold i Menneskets psykologiske Arv , en Dagside og en Natside i vore Instinkter , hvoraf den ene viser frem , den anden tilbage . Den første er skildret ved Træk hentet fra Gibbonens Liv i Naturen , den anden gennem Indtryk af Kappebavianen i Cairos zoologiske Have , i det ene Fald et Lykkemoment , med en opstigende Linje i sig , i det andet hæslig Forvoksning , ud over Anlægene , med et Vrængbillede bevaret af dem . — Nærmere Undersøgelser forstærker Indtrykket af Bavianerne som en retrograd Form og en hundsk Karikatur af oprindeligt menneskelignende Anlæg . Hos Gibbonen finder man Retningen i en Midterlinje endnu uforstyrret , fraregnet de forvoksede Forlemmer . Selv om Gibbonen skydes ud som Sidegren til Fordel for Chimpansen er det ikke udelukket at Mennesket kan have Arveanlæg der gaar tilbage til en tidligere fælles Udspaltningsform ; visse Træk hos Mennesket er jo endda ældre , rettere sagt yngre , end alle højere Abeformer . Fætterskabet til Skovmændene har efterladt tydelig Slægtskabslighed mellem Gorilla , Chimpanse og ekstreme afrikanske Typer , Negre og Pygmæer , i en forhistorisk Tid det diluviale Menneske ; Orang Utan og mongolide Folk danner tilsammen en asiatisk Type ; hvad da den tredje af de tre Grundstammer man skelner imellem , den europide ? Ja der er jo altsaa Gibbonen tilbage at tænke paa . Fysiognomisk er den den mindst menneskelignende ; men hvad jeg er gaaet ud fra er noget i Temperamentet , som jeg har fundet mindede om Luftaanden Ariel . Gibbonen , man erindre forøvrigt at der er flere Afarter , Hulock , Siamang , Lar , er musikalsk , med et Toneleje der nærmer sig vort Nodesystem og minder om hvad vi kalder Koloratur . Skal man søge en Arv herfra , en Klang fra Skoven og Slægtens Ungdom , hos Evropæeren , siden de andre større Antropomorfe dækker Resten af den gamle Verden ? Musikalskhed er et primitivt Træk . Endnu længere SKOVMÆNDENE OG MENNESKET 375 tilbage , hos den ny Verdens tidligere Marekatformer , hører man om Brølaber , et Navn de næppe har faaet uden at lægge Stemmemidler for Dagen . Og i en udvidet Forstand , saa er vokal Forlystelse , Sang , dog vel Oprindelsen til alt hvad vi forstaar ved Poesi . Det er Slutninger i Luften , men den musikalske Udvidelse af Sindet , Tone i Livet , som man siger , er det ikke ogsaa et Kendemærke , af sjælfuld Natur , og noget som vi har bragt med os fra vor Oprindelse ? En lang Udviklingslinje ligger forud for de Former for Musik og Poesi vi har bragt det til nu . Er Gibbonen musikalsk , saa findes der hos Chimpanse og Gorilla Begyndelsen til en udtalt rytmisk Sans , derimod ikke noget som helst Tegn hos den indslumrede Orang , saa vidt mig bekendt . Ogsaa Chimpansen udlader sig i vokale Præstationer , den begynder sin Dag i fri Tilstand i Troperne med en Morgenkoncert ligesom Gibbonen , mange i Kor , men efter Skildringerne mere en gennemtrængende Skrigen og Brølen end Sang . En lignende Hujen kender man fra naar Drenge er i Skoven , elementær Tilfredsstillelse ved at give sig Luft og vække gjaldende Genlyd i Skoven . Chimpansen elsker at tærske paa hule Træer , en Tilbøjelighed den fører med sig i Fangenskab , hvor den i Timevis kan forlyste sig med at tromme paa et Bølgeblikstag , eller blot at slaa i et resonerende Gulv med den flade Haand . Ihærdigheden og Vellysten ved at være Ophav til Larm gaar igen hos ethvert Barn i Toaarsalderen der er i Besiddelse af en Ske og en Kasserolle . Trommens Oprindelse gaar saaledes tilbage til det hule Træ og til Chimpansens Henrykkelse over at aflokke det Klang . Men Behaget ved at tromme hænger sammen med en Trang til rytmisk Udladning , et vitalt Overskud , der er Fader til Begrebet Dans . Chimpansen danser , plumpe Antydninger , en Stampen i Jorden , men dog præget af Rytme , en vis Takt . Hos en Chimpansehan i Zoologisk Have har jeg iagttaget en saadan Stampedans paa Gulvet i Buret , paa alle fire , en Udladning af Lystfølelse , som tydeligt var præget endda af en vis synkopisk Takt . Oprindelsen til Negerstep ligger lige for , i Forbindelse med Trommen og ekstatisk Hengivelse i Rytme , 376 TILBLIVELSEN et Himmerig der med Negerslaverne er ført til Amerika , og derfra igen har bredt sig til hele den civiliserede Verden i Form af Jazz , Junglen der er vendt tilbage . Det er Chimpansehannen der danser ; dog skal et enkelt Tilfælde være observeret af en dansende Hun , i Abestationen paa Teneriffa , under afvekslende Taktslag i Gulvet roterede hun om sig selv , et kvindeligt , henført Træk , som man vil bemærke hos Smaapiger , derimod ikke hos Drenge . Sansen for Rytme og Klang giver sig et mærkeligt Udslag hos Gorillaen , efter nærmere Iagttagelser , den trommer sig paa Brystet , er altsaa hult Træ selv , og forstærker Lyden ved at hule Haanden . I alle tidligere Skildringer har man hørt at Gorillaen i oprejst Stilling trommer sig voldsomt paa Brystet , naar den bliver angrebet , en udfordrende og selvhævdende Gestus , som da heller ikke er ukendt for Menneskets Vedkommende , hvor Udtrykket at „slaa sig for sit Bryst " er gaaet over i Sproget . Det er muligt at Gorillaen benytter sig af denne Gestus i Forsvarsøjemed , men Trækket stikker dybere , det er dens Form for rytmisk og musikalsk Udladning , som der foreligger Iagttagelser om af en Dame , Belle J . Benckley , fra Dyreparken i San Diego i Californien . Den trommende Lyd skal endda hidrøre mere fra den hule Haand end fra Brystkassen . Sammen med den rytmiske Trommen udlader Gorillaen sig i en Slags hoppende Dans , iagttaget endogsaa hos en Unge , hvoraf der gives et fotografisk Dokument . Disse Træk af Musikens og Dansens Psykologi kan følges tilbage til en endnu fjernere Oprindelse , Begrebet Leg , biologisk opfattet . Som et Skel i Udviklingen har jeg i „Dyrenes Forvandling " , ( S . 324 ) , kendetegnet Leg som et Overskud af Kræfter der hæver over den blotte Ernæringskamp , den overflow of energy Herbert Spencer taler om . Skellet indtræder paa en Grænse mellem de koldblodede og de varmblodede Dyr . I Virkeligheden er det vist kun Pattedyrene der kender Leg i typisk Forstand , selv om der i Krybdyrs og Fugles Parringskamp kan være noget der minder derom . Aarsagsbestemt hænger Leg , i Forbindelse med et vitalt Overskud , sammen med Opøvelse 377 SKOVMÆNDENE OG MENNESKET af Dyrets specielle Færdighed og ses derfor hos Ungerne , Kattekillinger f . Eks . , der leger Snigjagt og Overfald , som senere skal blive deres Erhverv . En vis Fantasi , Indbildningsevne lægger sig for Dagen naar Killingen selv med Poten puffer et Nøgle i Fart og saa kaster sig over det for at indhente det . Fangstøvelsen har Karakter af Spilopper , som hører det unge Dyr til , Ungdommen , det raske Blodomløb , Vækst ; gamle Hunde afslaar at lege , de vender sig forulempet bort med et fortrædiget Blik bagud , hvis man vil lege med dem . Leg taler om Liv i Vorden , en Merhed , som Udviklingen øser af . Børns Leg er een lang Afspejling af hvad Mennesket har været , og hvad det skal blive . Har Leg indfundet sig hos Pattedyrene , saa har det sidste Led af dem før Mennesket føjet endnu en Evne til , nyt Skel i Udviklingen , Opfindelsen af Rytme , i Forbindelse med Klang , en anden Form for Leg , med en ny Retning i . Er Leg umiddelbart Udbrud af en gryende Form for Indbildning , saa er Rytme og Dans i Forbindelse med Klang , det første bevidste Tilløb til en Øvelse for Øvelsens egen Skyld , Lystfølelsen ved Takt . Musik , Vokalmusik , er udviklet af Fuglene , længe før Pattedyrene udtrykte sig med andet end Brøl ; ogsaa deres Parringsdanse maa tages i Betragtning , den roterende Udstilling af Fjer for Hunnens Øjne man kender f . Eks . fra Duen ; Kønnet er nok et af de Motiver der har ført til Dans i senere udvidet Betydning ; Dans er begyndt som en maskulin Øvelse . Men i sig selv er Rytmik af en egen selvberoende Art . Naar Elefanten staar og rokker , under Forflyttelse af sin Vægt paa Stedet , ser dette Muskelspil ud som Begyndelsen til en Rytmik , i en ureflekteret Form . — Rytmik derimod som er udløst i Takt , med Klang , som man enten aflokker sig selv eller et dertil egnet Middel , noget at tromme paa , forudsætter et Bevidsthedsmoment , aaben Livsfølelse , som ellers er de primitivere Pattedyr nægtet . Denne Vaagenhed , en Vækst i Bevidstheden om egen Natur , maa bero paa en Ekspansion af Hjernevirksomheden og synes at være indtraadt hos de antropomorfe Aber ; hos Marekattene og Ba - 378 TILBLIVELSEN vianerne er der saa vidt vides endnu ikke Tegn dertil . Problemet om Rytmikens Oprindelse og dens Sammenhæng med Udviklingsgraden har jeg ikke set behandlet ; det ligger lige for i Naturen . En lang Kulturudvikling , hvis senere Led er bekendt , udspringer deraf . Den rækker fra Chimpansens Trommen paa hule Træer og frydefulde Stampen i Takt dertil til Tarantelen i Syden med Tamburin og Kastagnetter , endnu mindende om Skoven , og slutter med Onestep til Lyden af Hanegal og Saxofon i et Orkester , ad en Omvej hentet fra Negerlandsbyen . Det fysiske og psykiske Ensemble der knytter sig til Rytmik og artificiel , stiliseret Larm gennemtrænger Menneskehedens hele Opstigning . Det viser sig arveligt hos Børn og kan hos dem tydes som en Stimulans af Øret , Sanserne i Vækst , en Salighedstilstand , forbunden med refleksmæssig motorisk Trang . Hos alle primitive Folkeslag er Dans og Gongong en nødvendig Livsfunktion , tør siges at udgøre Tredjeparten deraf , hvis man regner Mad for den ene Part , Drab og Kvinder for den anden . Major Barttelot , der fulgte Stanley paa Ekspeditionen efter Emin Pascha , blev dræbt , fordi han ikke taalte at en Negerkvinde i Lejren nød sin Aftentromme ! En lige saa hellig Larm er Klaver i civiliserede Stæder . Om Pygmæerne i Afrika , de yngste af alle Vilde , af Børnestørrelse , og Børn ogsaa i Sind , beretter Martin Johnson med ledsagende Fotografier , at de ved enhver Lejlighed , naar de ikke er beskæftiget paa anden Maade , bryder ud i Dans , spontant , rytmiske Trin paa Stedet , eller i Rundgang med hinanden , en egen bunden Bevægelse , som er deres simple Form for at hæve sig momentant over Tilværelsen ; og hvem har ikke set Børn i en Børnehave gaaende rundt i en Kreds med hinanden ; saadan begynder det . De store voksne Vilde kan anderledes , Krigsdans med nøgne Vaaben , over hele Afrika , Corobory i Australien , et langt Kapitel , som opfylder Etnografien . Paa et fremmeligere Trin udvikler Dans sig til en Ritus og indgaar i Forening med Religion , hvoraf den har udgjort en Portion , man tænke paa Oldægypten , Palæstina , David der danser for Jahve , græske Optog ; en sidste beroliget Form er vel de endnu eksisterende højkirkelige katolske Processioner . En anden Forgrening gaar til Poesien . Overgangene markeres i det gamle Hellas , hvor Dans og Musik udgjorde en væsentlig Del af Opdragelsen , Lyrik har endnu Navn efter et oldgræsk Strengeinstrument . Rytme og Takt er gaaet over i Sproget , en abstrakt Form for Musik : Metrik , som da er Poesiens Virkemiddel endnu . Det er ikke nødvendigt at forfølge Temaet videre , det gennemtrænger en Side af moderne Dannelse , Literaturen og Scenen . Men den arvebestemte Retning fra primitive Forfædre i Skoven lader sig ikke fornægte . Denne Flugt gennem Dansen og Musikens Oprindelseshistorie giver sit Bidrag til Belysning af hvad der i Roden knytter os til Skovmændene , Anlæg som endnu har bevaret sig hos dem , men som man kan gaa ud fra har været mere prononceret hos vore fælles Stamfædre , siden de har naaet os med de Udviklingsmuligheder de har . At de stagnerer i Sidelinjen , hos Skovmændene , hører til noget gennemgaaende i Naturen , hvor Typer i Anlæg findes ved Siden af højtudviklede Former , hvorhen man ser , Forhold der har deres Forklaring i staaende Kaar for Stamformernes Vedkommende og varierede , andre Omgivelser , ny Tilpasning og nye Muligheder , til Fordel for de udviklede Former . Skønt det stadig maa erindres at Skovmændene staar i en Sidelinje afgiver de et værdifuldt , synligt Dokument for vor Afstamning , Stedbrødre , som blev hjemme i Træerne , mens en anden Gren af Familjen havde Lykke og udvandrede og steg til dine Højder , O Læser . Den forkomne Slægtning giver os dog en Forestilling om en Natur i fri Tilstand en Gang vi uigenkaldeligt har forladt , og som kun Ekko raaber til os om med en fjern Klang naar vi er paa Skovtur . SKOVMÆNDENE OG MENNESKET 379 KREBSENS FORVANDLINGER IFØLGE en nyere Anskuelse om Udviklingens Kausalitet , belyst i en Recension af et amerikansk palæontologisk Værk , „Tilblivelsen " , maa Skaldyrenes , f . Eks . Muslingens Beskyttelse gennem et fast Hylster tydes omvendt , ikke som en Tilstræbelse af Naturen , men som en Organisation der hændelsesvis har haft Betingelser for at overleve i Tilværelseskampen . Den oprindelige Aarsag skal have været Tilstedeværelsen af Kalksalte i Havvandet , som optages af det nøgne Bløddyr og udskilles igen , enten gennem Huden , hvorved en fast Indkapsling af Dyret finder Sted , Værn mod Efterstræbelser , og varieret i en Uendelighed af Former , men laaset som Livstype ; eller ogsaa aflejres Kalken indenfor Organismen , Oprindelsen til en Benbygning , og en Retning med alle de Muligheder der fører gennem Hvirveldyrene lige op til Mennesket . Man kunde herefter dele hele Dyreriget i to store Hovedafdelinger , Organismer med et ydre , og Organismer med et indre Skelet . De første er fastsiddende , de øvrige med Bevægeligheden i Behold . En Modifikation midt imellem har man i Leddyrene , som vel har et ydre Skelet , men er fritlevende , med en leddet Skalbeklædning , som tillader Dyret at røre sig og at udvikle Lemmer . Ikke for at beskytte sig er de pansrede , men de har hævdet sig fordi de var det . Indenfor deres Begrænsning udgør de en af Dyrerigets kraftigste og mest udbredelsesdygtige Forgreninger . Tager man en almindelig Zoologi for sig finder man Leddyrene KREBSENS FORVANDLINGER 381 omhyggelig beskrevet og inddelt , for Krebsenes Vedkommende som maalt med en Alen , i Smaakrebs og Storkrebs , og unægtelig , Størrelsen er forskellig ; Brehm har noget mere , om Krebsenes Levevis i Naturen . Men om Aarsagerne til Variationen , Forvandlingens Logik , som har frembragt Arterne , og Overgangene derimellem , vil man forgæves søge Oplysning . Da Krebsene er en af de Dyregrupper hvor Variationen motiverer sig selv og kan aflæses , blot man har Øjne , skal der her stilles nogle Træk sammen , som er Frugt af privat , simpel Iagttagelse og Slutning . Andre Temaer er utilgængelige ; i Mangel af Rejser fordyber man sig i nogen Naturhistorie , som gør Verdensdelene og Havene levende for en . Allerede i Antikens Tid gjorde Krebsen sig bemærket , den afgav Navn til et Stjernebillede , som siden er gaaet over paa Vendekredsen , Skellet mellem det tempererede Klima og Troperne . I nyere Tid er dens zoologiske Navn , cancer , bleven ensbetydende med den perniciøse , omsiggribende Svulstdannelse , Kræft , afledet af en Lighed med Dyrets fligede Form ; der knytter sig ikke hyggelige Associationer til det leddede og tornede Kryb med en tandet Klosaks i hver Arm . Paa et historisk Tidspunkt har Mennesket selv hentet Træk fra Leddyrenes Armering , i Middelalderen , da man klædte sig i Panser og Plade . Af Ydre havde en Riddersmand i fuld Rustning og en Hummer meget tilfælles , ogsaa i Karakteren , især naar man tænker paa det engelske Ord for Hummer , lobster , en anden korrumperet Form for lokust , der kommer af Latin og betyder Græshoppe , en af Ægyptens Plager . Til Krebsens Bevægelsesform knytter sig en almindelig Vildfarelse , som har fundet Udtryk i Talemaaden at gaa Krebsegang . Krebsen gaar ikke baglængs ; kun naar den bliver skræmt retirerer den ved at klappe Haleviften voldsomt ind under Kroppen og fare baglængs gennem Vandet ; Hummeren hummer sig . Man kender den kraftige klappende Lyd af Halen naar Hummeren kommer i Køkkenet . Ellers 382 TILBLIVELSEN i roligere Tempo svømmer Krebsene forlængs , ved Hjælp af Aarefødderne under Halen , ligesom de gaar forlængs . De typiske Krebs arter sig væsentlig ens , lige fra Rejen til Krebsen , og kulminerer med Hummeren . Naar Rejen og Langusteren ikke har udviklede Klosakse hænger det antagelig sammen med mere omkringsværmende Vaner , hvorimod Krebsen og Hummeren fører en tilbagetrukken Tilværelse , i Huler eller mellem Klipper , hvor Klosaksene rager udenfor som opstillede Rævesakse . Det er altsaa her en Mangel paa Aktivitet der har fremmet en Særudvikling . Den ene Klosaks er gerne større og plumpere end den anden , vel fordi den tjener til Dækning , mens der fares ud og fanges med den anden ; man maa her igen tænke paa Ridderen med hans Skjold og hans Lanse . Den store Klosaks benyttes i nogle Tilfælde ligefrem til Laag for Indgangen til Skjulestedet , som hos Eremitkrebsen , hvorom mere siden . Forskellen i Størrelse , fra Rejen til Hummeren , beror ligeud paa en Tiltagen i Vækst , proportionalt med det større og større Rov der lader sig overvælde , uden at Formen iøvrigt undergaar afgørende Forandring , ligesom f . Eks . hos Kattene , der bevarer samme Type , lige fra Huskatten til Kongetigeren . Anderledes naar Levekaar og Vaner griber ind paa Formen . Det gælder for Krabbens Vedkommende . Den hummer sig ikke , den gaar sidelængs . Enhver kender fra Ophold ved Badestranden de let bevægelige Krabber man støder op næsten under Foden paa lavt Vand , og som lynsnart bener tilside for at forsvinde i en Sky af Sand et andet Sted , hvor de i et Nu graver sig ned . Bevægelsen sidelængs har noget fintende og beregnende , som bibringer Forestillingen om en egen skruet Karakter , ikke aldeles ukendt heller hos visse Mennesker , der krabber sig sidelængs frem , et Udtryk for Skyhed og Selvudslettelse , som man alligevel skal tage sig i Agt for ; jeg skulde tro Figuren kendes fra Scenen . Krabbens Bevægelsesart , der er normal for den , og vistnok ellers uden Sidestykke i Naturen , udspringer ikke af et Sind , men har vist sig som en heldig Faktor i Tilværelseskampen , den er begyndt at KREBSENS FORVANDLINGER 383 echappere sidelængs naar en Fisk stødte efter Fronten af den . Følgen er bleven Ikkebrug af Halen , der som et Rudiment holdes bøjet ind under Kroppen , og en Udstrækning i Bredden af hele Dyret , som om en ny Bevægelsesakse er lagt derigennem . Den har haft Tid til Forvandlingen , de første fuldt udformede Krabbeformer kendes fra Juratiden , samtidig med Øglefuglen , for mellem 120 og 150 Millioner Aar siden . Svindet af Krabbens Hale er et Tilfælde af negativ Udvikling , med en Erstatning , som Naturen har Eksempler nok paa . Krabbens Taktik har bevaret den aktiv , den er selvhjulpen , allestedsnærværende og altædende , med et flugtberedt , hærdet Gemyt , noget af en Krøbling , men levedygtig , som egnet for en Storby , for det kan man vel nok kalde Havet . Hvilke Svind og Forvoksninger vil Bymennesket undergaa i en Fremtid ? I Krigspuds er Krabben en Kunstner , længe før der var noget der hed Kamouflage , den hober Alger og Tangstumper op paa sig , beklæder sig med Svampe og andet Kryb , til gensidig Fordel , Krybet som ikke selv kan flytte sig bliver Partner ved Krabbens Madsteder , og Krabben maskerer sig mod Overfald og udøver uskyldigt forklædt Overfald selv . Ja der findes Krabber som dækker sig med haarde Genstande , Stene , som de giver en Angriber at bide paa som et Skjold og efterlader i Fjendens Klør , mens de selv finter tilside , endogsaa Glasskaar , som man har observeret , hvad der maa give dem et Udtryk af at gaa med Monocle ! Om Krabbens betydelige selvopholdende Intellekt er der ikke Tvivl . Der er bleven fantaseret om at Leddyrene vil besætte Verden naar Mennesket en Gang er gaaet ; Krabben vil da stile mod Førstepladsen , ikke ligepaa , men sideværts , ad en Resultant , som gennem lige meget af Svig og Overfald fører til Maalet . Hvordan Verden vil se ud til den Tid , hen derad , kan man danne sig en Forestilling om ved flere Rejsebeskrivelser , f . Eks . en Lystkutters Besøg paa den vulkanske ubeboede Ø Trinidad ud for Sydamerikas Kyst en Gang i Firserne . Den har en egen isoleret Fauna , ligesom Galapagosøerne , hvor Kæmpeskildpadder og dragelignende Øgler gør det ud for Indfødte ; 384 TILBLIVELSEN paa Trinidad er det Søfugle og store Landkrabber . Den ene Ø giver altsaa Indsigt i Reptilalderen , for nogle Aarmillioner siden , den anden aabner Udsigt til en Fremtidsverden , hvor Leddyrene vil faa deres Tid . Krabberne paa Trinidad gjorde Mine til at æde de Søfarende , som paa en af de Øer Sindbad kom til ; om Natten mens de sov ved et Baal maatte de udsætte Vagter , som holdt Krabberne fra Livet med Knipler . Efter at de var rejst har Krabberne nok holdt en Plenarforsamling og erklæret de Fremmede for krabbefjendtligt og nærigt Pak . Krabberne vil uden Vanskelighed besætte Landjorden , for de er allerede amfibiske , nogle aander helt ved Lunger . Det er uafgjort af Zoologer hvorvidt Krebsene ikke oprindeligt har været Landdyr og har søgt Vandet , for siden at gaa i Land igen ; de egner sig ligegodt for begge Elementer . En Form for Krebs leder Tanken hen paa Landjorden , Søknæleren , som har en skuffende Lighed med Insektet af samme Navn , mantis religiosa , fransk prie - dieu , tysk Gottesanbeterin , Navne Folkefantasien har givet den paa Grund af dens knælende Stilling med oprakte Arme som en Nonne hensunken i Bøn . Spørger man hvilken Orden hun hører til , saa er det Kakerlakkernes og Græshoppernes . Under Nonnens Bøn griber hun Byttet med de himmelvendte Arme , som er forsynet med piggede Klosakse . Kendt er hun for at opæde sin Gemal . Ligner Søknæleren et Insekt , saa kan man vel ogsaa tale om Skorpionens krebselignende Habitus . Bogskorpionen , chelifer , hvilket betyder Saksebæreren , er steget til Literaturen , den gaar sidelængs som en Krabbe . Naa ja , Leddyr , „Skælbidere " , bliver det samlede Kryb i hvert Fald . Et udførligt Kapitel for sig fortjente Eremitkrebsen . Efter Navnet at dømme er den som Knæleren en Helgen , dog det er mest Eneboertilværelsen der har givet den Navn , ikke Udtryk for Gudhengivenhed . Som bekendt bemægtiger Dyret sig en Konkylie , stor nok til at den kan skjule sin nøgne Hale deri og trække Resten ind , paa nær et Par væbnede Klør og en af Klovene , der lukker for Ind - KREBSENS FORVANDLINGER 385 Søknæler (Squilla harpax). Ostindien. (Foto Møhl-Hansen). gangen . Ligesom Sneglen slæber den nu sit Hus omkring med sig , armeret som en Tank ; og vokser den fra det bemægtiger den sig et nyt , efter først at have ædt Ejeren ud . Hvordan er det nu gaaet til at en normal Krebs en Gang er kommen ind paa denne Levemaade , og er det den der har gjort Panserklædningen paa Halen overflødig ? Hele Dyret er skævt , ensidigt udviklet , af at rette sig efter Vindingerne i Sneglehuset , selv de haarde Dele , saa Forvandlingen er af gammel Dato . Literaturen forsøger ingen Forklaring . Den forekommer mig at ligge nær , Aarsagen er at søge i Krebsenes Hudskifte . For at vokse maa de i Perioder afkaste hele Pansret , en kritisk og vanskelig Overgang , og Eksemplet paa at Naturen under Omstændigheder kan lægge sig selv uforudsete Hindringer i Vejen . Efter Hudskiftet er Krebsen nøgen og værgeløs som en 386 TILBLIVELSEN Sydevropæisk Knæler (Empusa). (Foto Møhl-Hansen). Orm , hvilket den vel har været en Gang i Jordens Ungdom , før Trilobiten blev til ; Krebsen er let Bytte i den Tid da den saa at sige barsler , den holder sig skjult , i hvilket Hul den kan finde , og et Antal redder sig over , indtil næste Hudskifte . Naar den nøgne Krebs søger et Hul skulde det være sært om den ikke er stødt paa en tom Konkylie ; det har huet den godt , den er bleven deri ; og det er i sammentrængt Form hele Forvandlingens Historie ; læg hertil hundrede eller to Hundrede Millioner Aar til at gaa gradvis frem , og have sin sarte Bagkrop i Sikkerhed , og blive skæv , og forlænge Øjenstilkene ekstra , for at kunne se sig godt om efter Rov , mens den selv er beskyttet i sit stjaalne transportable Fort . Som Krabben er Eremitkrebsen en Kunstner i Kamouflage . Med Forkærlighed læsser den en eller to Søanemoner paa sig , Mavedyr med giftige Fangarme , der holder Fjender paa Afstand og selv til KREBSENS FORVANDLINGER 387 Eremitkrebs i Kong (Eupagurus bernhardus). Island. (Foto Møhl-Hansen). Gengæld nyder godt af hvad der falder af , naar Værten slagter . Symbiosen synes fuldt bevidst fra Eremitkrebsens Side , den tager Polypen om Livet og løsner dens Sugeskive , hvorpaa den flytter den over paa Konkylien ; og Søanemonen lader det ske , tugtigt lukket sammen saa længe Bortførelsen staar paa . Naar den har faaet nyt Fodfæste aabner den sig igen som en Blomst , hvoraf Navnet , og Symbiosen er i Orden . I Almindelighed gælder det som en Lov at Udviklingen aldrig gaar tilbage ; Hesten vil ikke nogensinde faa sine fem Tæer igen . Ikke desto mindre gives der en Variant af Eremitkrebsen , birgus latro , som har forladt Sneglehuset og er gaaet i Land , hvor den er bleven planteædende . Den lever paa kokosbevoksede Øer i Sydhavet , bl . a . Keeling Island , hvor Darwin traf den og beskrev dens Levevis . Den er saa stor som de største Hummere og i Besiddelse af saa 388 TILBLIVELSEN stærke Klosakse at de er i Stand til at flaa det ydre Dække af en Kokosnød og trænge ind til Kernen . Hul paa Skallen faar den ved at bearbejde et af de tre Kimmærker der findes i den ene Ende af Kokosnødden , hvorpaa den piller Indholdet ud med en mindre Klosaks paa et af dens mange Ben . Den kan være en à to Dage om at aabne en Kokosnød . Ikke en Gang Aberne er naaet saa vidt , hverken i Overlæg , Stadighed eller Teknik . Overhovedet Leddyrenes Aandsevner ? Myrerne ! Den kokosædende Eremitkrebs graver sig Huler og aander delvis ved Lunger , paa Vej til helt at forlade Søen , og uden Tvivl sikker paa en høj Stilling i Fremtidens Leddyrstat . Birgus med Tilnavn latro , Røver , har opholdt sig saa længe paa disse Eventyrøer at den har rettet Skævheden nogenlunde ud igen . Halen er endnu nøgen , men i Færd med at regenerere , med Begyndelsen til en tilbagevendende Skjoldbeklædning ovenpaa . Men den forhenværende Eremitkrebs er jo ikke mere den samme , den har forvandlet sig , et andet Element , anden Ernæring , en ny Type lagt til Krebsens Plasticitet . Det lader saaledes til at Krebsene kommer positivt fra Udviklingen , til hvad Side den saa gaar ; selv Nitter i Tilværelsen gør de sig Fordel af . Berøver man Krebsen et Lem gror det ud igen , ligesom Hovederne paa Hydra , den er rettet paa Næringen , uden Hensyn , selv Individer af egen Art fortæres , hvis de er mindre . Med en saadan Vitalitet , i Forbindelse med relativt fremragende intellektuelle Anlæg , vil man kunne naa vidt . Man forestiller sig Byer af Landkrebs , ligesom man jo allerede har Myreboer , hvorfra en hvislende Lyd kan høres , naar man lægger Øret til ; hvordan vil det ikke knipse og skralde fra Krebsenes Chicago ! Den rige Næring Birgus latro forskaffer sig som Copraæder aflejrer sig i Halen som et Fedtlag , der ved Afkogning skal give en velsmagende Olie . Eremitkrebsen regnes i de Lande hvor den forekommer for en Delikatesse , ligesom Hummeren og Rejerne hos os ; ogsaa Krabben yndes af mange . Krebs er endda særlig skattet . For KREBSENS FORVANDLINGER 389 Palmetyv (Birgus sp.). Nagasaki. (Foto Møhl-Hansen). at vide det skal man have set Svenskere spise Kræfter , hvordan de med Maden i begge Hænder og Suppe i Fingergabene lydeligt suttende og knurrende bøjer sig over Fadet , lykkeligt raabende til hinanden , mens de hyppigt fugter Livretten med Indholdet af langstilkede , duggede Snapseglas , der ligner Tulipaner , under Afsyngelsen af hedenske rituelle Omkvæd ; Krebsen kunde ikke vederfares større Retfærdighed . En Smag fra Stenaldertiden i Valget af Mad hentet fra Kyster og Floder , i Forbindelse med Ufølsomhed for Larm , synes at have fulgt Mennesket uforandret op til vor Tids Kulmination af Luksus : Liv paa Restauranter . At spise i Flok betegner Højdepunktet af Civilisation ; dog ikke delt af alle Folkeslag , efter hvad Samuel Baker 390 TILBLIVELSEN noterer skal man f . Eks . aldrig have set Shilukernes Konge tage Næring til sig . Folk er forskellige . Nogle ser et Adelskab i at sidde paa Restaurant og lade en kardinalrød , meningsløs dyr Hummer servere for sig , i et Babel af Konversation , og under Dyrebrøl fra et Negerorkester , ved Nattetid og i en skærende Belysning reflekteret fra Spejle , som i Lampehuset i et Fyrtaarn ; andre har jeg set indtage Øllebrød og Sild , tavse omkring Bordet , Klokken fire om Morgenen . AMFIBIET Haletudsen og den firbenede Fisk . DER gives Etaper , Overgange i Tilværelsesformerne , hvor Udviklingen tager en hel ny Retning . Det første var encellede Organismers , Protozooers , Overgang til flercellede , Metazooer , det næste Ormen , foran omtalt ; af Ormen kom Fiskene , og af dem igen Amfibiet . Indtil da var al Udvikling foregaaet i Vandet . Med Amfibiet gaar Skabningen i Land . I en Forkortning kan dette Spring , der strakte sig over en Jordperiode , belyses ved at følge Frøens Udvikling gennem en Sommer . Der gives Damme eller Smaasøer af periodisk Beskaffenhed , foraarsaget af Nedbør om Efteraaret , Tøbrud og Oversvømmelser om Foraaret ; i Løbet af Sommeren tørrer de ud lige til Bunden ; Sige kalder man dem i Jylland paa Grund af deres stillestaaende , ubestandige Natur . Jeg har kendt saadan en Sig , den laa paa aaben Mark , en rund , mergelgravagtig Fordybning , sagtens oprindeligt hvad man kalder et Jordfaldshul , Sænkning i Overfladen paa et Sted hvor en Rest Is har ligget begravet under Fylden og er smeltet senere end Resten , efter sidste Istid . Hvert Foraar stod Sigen fuld lige til Randen , kuldeblaa og heftig bevæget i Paaskeblæsten , som vilde hele Vandspejlet hoppe ud af Pløjemarken , og klar helt ned i Bunden . Men efterhaanden som Varmen kom groede den til med Grøde , Vandplanter , hvis Rødder havde 392 TILBLIVELSEN holdt sig i det indtørrede Dynd , Bukkeblad og svømmende Pileurt med de røde Blomster som Lys ude i Vandspejlet , omsværmet af Guldsmede og blændet i Solbranden . Under Vandskorpen rørte sig en hel Dyreverden i det Smaa , Insekter og Kryb , det første Indblik i Naturhistorien for en videbegærlig Dreng . Jeg har fortalt om denne Sig før , men her er der en særlig Aarsag til at jeg vender tilbage til den : et i Øjeblikket meget omtalt Fund af Forsteninger oppe i Grønland , „den firbenede Fisk " , Amfibiet , det Led i Dyrerækken hvortil ogsaa Mennesket kan nedlede sin Afstamning . For at gaa fra noget kendt til noget fjernt og ikke mere eksisterende , der ikke desto mindre har hørt Virkeligheden til , er det jeg tager mit Udgangspunkt fra en Sig ; og hvad jeg slaar ned paa er Haletudsen , det endnu levende Amfibie , hvilket vil sige en Skabning der fordeler sin Tilværelse baade i Vand og paa Land . I Mangel af at se den firbenede Fisk for sig , der levede i en Jordperiode man kalder Devontiden , og som man regner ligger ca . 300 Millioner Aar tilbage , kan man nærme sig Haletudsen , som endnu den Dag i Dag gennemløber den samme Udvikling der saa fjernt tilbage foranledigede en Slægt af Hvirveldyrene fra et Liv som Vanddyr , der aandede med Gæller , til at gaa i Land og aande med Lunger . Det var Begyndelsen først til Padderne , der endnu ikke helt havde sluppet Vandet , siden til Krybdyrene , som var helt tørre , saa at sige , endelig Pattedyrene , hvortil vi selv hører . Tidligt om Foraaret hørtes det paa Afstand som om Sigen havde faaet Mæle , det boblede og knurrede dernede som en fjern , kvalt Gøen , og nærmede man sig fandt man Sigen i Uro , Ringe i Vandet mellem Planterne , et Liv der pludselig hørte op , samtidigt med at de gøende Lyde forstummede , naar ens Skridt hørtes , det var Tudser der havde travlt i det blændende Vandspejl , hvor man saa Hovederne stikke op , stort Familjestævne og megen Hede , uagtet man stak i Vand , det lød som en Koncert af Smaatrolde og var aabenbart et almindeligt Tudsebryllup der fandt Sted . Siden viste Æggene sig , AMFIBIET 393 slimede Strenge mellem Vandplanterne , for Frøernes Vedkommende flydende Hobe i Vandskorpen , geleagtigt gennemsigtige , smaa klare Glober med hvert et sort Korn i Midten , som en Celle med en Cellekerne , opbuldnede og bryggende i Solilden ; og det bryggede da ogsaa til Liv i dem , af hvert sort Korn blev der en Haletudse . Tager man nu nogle Tudse - eller Frøæg hjem i et Akvarium vil man snart se at de runde Korn bliver aflange , ganske som ethvert Foster paa et tidligt Stadium , og i Virkeligheden , Ægget er som en nøgen Celle med en Udvikling udenfor Moders Liv , som man kan følge fra det ene Trin til det andet . Paa et Tidspunkt ser man det sorte Komma røre sig og slaa med Halen inde i Celleslimen , for Halen er allerede ved at danne sig ; nogen Tid efter er Æggehylstret opspist og de smaa Haletudser fri , spredt rundt i Akvariet . Og nu vokser de hurtigt , ivrigt svømmende omkring i den kendte Haletudseskikkelse , Krop og Hoved i et , fortil , og en vrikkende Svømmehale bagtil , Padden paa sit Fiskestadium . I Sommerens Løb naar Haletudsen sin fulde Størrelse , brusket og halvgennemsigtig som den er , man skelner tydeligt det lille Paddeansigt med de udstaaende Øjne ; og nu begynder den at knoppe sig , nyt Fosterstadium , smaa Fremspring der vokser ud og bliver til Lemmer , Bagbenene først ; samtidigt svinder Halen ind . Man vil bemærke at Haletudsen paa dette Trin hyppigt nærmer sig Vandskorpen , den er begyndt at tage Luft , Lungerne der er under Udvikling ; og en Dag ser man den er „gaaet i Land " , og i dette Tilfælde krøbet op paa Akvariets Glas , hvor den sidder som et bittelille vaadt og nøgent Spædbarn , med endnu en lille Halestump bevaret . Rører man ved den gør den allerede livlige Hop , fuldfærdig Padde ; nu skal den kun vokse i Størrelse ; Forvandlingen er fuldbyrdet . Alt dette gaar for sig i Sigen i de varme Sommerdage , et hemmeligt Liv der ; og imidlertid sker der det at Vandstanden synker ; katastrofalt , hen paa Eftersommeren er Sigen totalt udtørret , Vegetationen vissen og dyndet , Bunden haard som et Gulv . En sidste mudret Pyt har vrimlet med Levende , hvis man har bemærket det , Igler og Vand - 394 TILBLIVELSEN kalve , hvorimellem ogsaa en Ormegaard af store Haletudser . Men de har just faaet Ben , og netop som Sigen tørrer ud gaar de i Land og aander op , heldigvis , nu kan man da trække Vejret ! Resten af Kravlet enten dør eller graver sig ned i Dyndet , for at vaagne til Live næste Aar , naar Vandet i Sigen stiger igen . Paa dette Tidspunkt , henimod August , naar Aaret er modent , vil man finde de smaa Tudseunger oppe i Land , en hel talrig Udvandring af dem , undertiden tværs over den asfalterede Vej , i Nærheden af en Mose ; Mængden af dem , i Forbindelse med Regnvejr , som sætter ind i August , foranledigede i sin Tid Almuen til at tro at Tudserne regnede ned fra Himlen . Ligheden med Spædbørn kan maaske ogsaa have bidraget til en Forestilling om at Menneskebørnene kommer fra Mosen , hentet derfra af Storken . Skønt Ammestuesnak er der en fjern Sandhed deri , vi er virkelig en Gang kommen fra det Vaade , for 300 Millioner Aar siden , da Amfibierne , Stamfædre til Pattedyrene , gik i Land . Og den Omstændighed at Haletudserne forlader Vandet som fuldt udviklede Padder , fra det ene Element til det andet , netop som Sigen tørrer ud , genfortæller hele Historien om Amfibiets Tilblivelse , kun at det er Aarstiderne der griber ind i de nulevende Padders Liv , mens det var en langstrakt Vekslen af Kaarene i Jordens tidligere Perioder der foranledigede Fisk til at udvikle sig til Amfibier , Aarsagsforholdet ogsaa her Udtørring , men med et Forraad af Tid for sig , som Resultatet taler om , Millioner af Aar efter at det er tilbagelagt . Devontiden , et Navn der stammer fra et Landskab i England , hvor Bjergarterne indeholder de Forsteninger , der har bestemt Periodens Alder , havde endnu ikke set Dyr med Rygrad , Hvirveldyr , paa Landjorden ; der gaves en begyndende Vegetation og sandsynligvis et Insekt - og Ormeliv , men ellers tilhørte alle Rygraddyr Vandet , var „Fisk " , i en primitivere Betydning , Bruskfisk , hvoraf der er bevaret noget af Typen i Nutidshajer , Stører og Ganoider . Udviklingen fra primitive Fisk , som i den Overgang var udstyret med et Panser i AMFIBIET 395 Huden , fandt Sted i Ferskvand og Floder , og her er det man mener at en Udtørring , enten periodevis eller over et længere Tidsrum , har været aarsagsbestemmende ; efter Resultatet at dømme gives der i Virkeligheden ingen anden Forklaring . I tidlig Devontid ved man at en Foldningsproces i Jordens Overflade gav Anledning til Dannelsen af Bjergkæder i det nordlige Evropa og i det nordøstlige Amerika , med deraf følgende forandrede Klima - og Nedbørsforhold , Udtørring over store Strækninger af Søer og Vande , som i nogle Tilfælde bragte Panserfiskene til Uddøen , hvorfor de findes saa rigeligt i Forsteningslagene , i andre Tilfælde nødte til en Forvandling , trinvis , gennem Aartusinder , indtil en ny Dyreart fik Fodfæste paa Land , bogstaveligt at forstaa , Amfibiet , som er i Stand til at optage Ilt direkte fra Luften . Fodfæstet muliggjordes ved at omdanne de to Par Fiskefinner , to foran , og to bagtil , til Lemmer , med fem Tæer , oprindelig en Luffe ; og disse fem Tæer fortsætter sig gennem hele det følgende Hvirveldyrrige , lige til Mennesket . Altsaa i Analogi med at Haletudsen gaar i Land fuldt udviklet , naar dens Element er udtørret , har de første Amfibier gjort sig egnet til at leve paa Land , efterhaanden som Vandverdenen svandt under dem , snarere end at de gik i Land maa man derfor tale om at Landet kom til dem . Forvandlingen er skematisk udtrykt , men det har været Retningen deri . At Fisk under andre Omstændigheder har været inde paa samme Vej , uden en tilsvarende Forvandling , har man Eksempler paa i Lungefiskene , hvis Navn siger at de er i Stand til at aande paa Land , de kendes fra Egne paa Jorden med lange Tørkeperioder , eller genkommende Oversvømmelser ; under Tørketiden overlever de i Huller i Jorden , hvor de optager Ilt fra Luften , altsaa her samme Aarsag og samme Virkning . En anden Fiskeart bibringer en Forestilling om at et vist Initiativ ogsaa kan have bidraget til Forvandlingen , foruden den opsummerede Omdannelse af Organerne , det er Dyndspringeren , en lille fingerlang Fisk af Kutlingfamiljen , der findes i Troperne i Mangrovebæltet 396 TILBLIVELSEN ved Kysterne , hvor den gaar i Land under Ebben og meget vel forstaar at støtte paa Brystfinnerne som et Par Forlemmer , foruden at den kan kaste sig frem i lange Spring med Halen . Den har meget bevægelige Øjne og gaar i Land , helt op paa Mangroverødderne , for at fange Fluer . Gællerne paa den er allerede saadan beskaffen at den kan aande delvis i Luften . At den er kommen saa vidt taler for at Ebbe og Flod kan udvikle Vaner hos en ellers højtudviklet Fisk , i Lighed med hvad Tørlægning i stor Udstrækning har betydet for Amfibiet . Et vist Initiativ hos nogle af den truede Fiskeverden i Indsøer kan være Aarsag til at de har overlevet og forvandlet sig , muligvis ogsaa Fordelene ved at gøre Jagt paa Insekter i Land , som Tudser og Frøer gør endnu . I Forkortning kan Forsteningslæren , og alt hvad Videnskaben har uddraget deraf , sammenfattes saadan for Amfibiernes Vedkommende at de er omdannede Panserfisk , som paa Grund af Indskrænkninger af Levemulighederne i Vandet har uddannet Lunger og ved Brugen af Finnerne paa Landjorden deraf har udviklet Lemmer . En Overgangsform netop paa dette Stadium er det man har fundet Forsteninger af i Fjeldene paa Grønland , Aflejringer fra Devontiden , da Klimaet der var omtrent som i Nordafrika nu , et Fund man har ladet løbe med Navnet „den firbenede Fisk " , ikke korrekt , hvis man tænker paa Sild eller Torsk , men dog indeholdende den Besked at Skabningen har været paa Grænsen mellem et Vand - og et Landdyr , men med fire Ben , omdannede Finner , altsaa i Stand til at gaa . Nulevende Padder er Stilstandsformer der har bevaret de første Amfibiers Dobbelttilværelse , en Fiskealder , fra de er kommen af Ægget og til de er udvoksne , og saa en Landalder , hvor de har taget et nyt Element i Besiddelse . En Nuance , fra et Trin til et andet , gør sig her gældende , Frøen gaar nok i Land , men bliver Vandet nær , gerne ikke længere derfra end at den med eet , favnelangt Hop kan bjerge sig deri , den er vaad og bulden endnu ; Tudserne derimod er tørret ind , forlader Vandet helt og er at finde langt inde i Land , i Jordhuler eller Tørvehuse . Men tilbage til Vandet maa den , naar AMFIBIET 397 den skal lægge sine Æg . En lignende Etape har de første , nu uddøde Amfibier gennemgaaet , de har tilbragt deres Voksetid i Vandet , en Larvetilstand , saa at sige , og Artens Udvikling gentaget i Individet ; efter at de er bleven voksne er de gaaet i Land . Den videre Udvikling tegner sig som en fremadskridende Udtørring , som om den oprindelige artsdannende Aarsag bliver ved at virke i Amfibiets Efterkommere ; det afgørende Trin er her Overgangen fra at lægge Æggene i Vand til at lægge dem paa Landjorden , som Krybdyrene gør . De er forvandlede Padder , der nu er helt tørre , med Skæl i Stedet for den vaade Hud , og med Fiske - eller Larvestadiet sammentrængt indenfor Fostrets Ophold i Ægget , saa at de kommer fuldbaarne , omend i Ungestørrelse , til Verden . Resten af Udviklingsrækken er bekendt og dokumenteret ; af Krybdyrene er Fuglene kommen , forvandlede Firben , til den ene Side , og Pattedyrene , opstaaet ogsaa oprindeligt af smaa Firbenarter , til den anden . Retningen har været : mere og mere Afstand fra Vandet , skønt nogle har søgt det igen , som Pingvinerne , eller Hvalen . Om Mennesket som det sidste Skud paa Pattedyrrækken kan det nok siges at han af Natur er en Vandskrækker , ligesom Katten ; dog naar han svømmer ligner han sin fjerne Stamform , Frøen . ROBERT CHAMBERS DET er i Aar godt hundrede Aar siden et Værk udkom der paa det Tidspunkt vakte stort Røre , men nu er traadt i Baggrunden , saa lidt kendt at jeg f . Eks . forgæves har søgt Bogen paa Det kongelige Bibliotek ; først efter Krigen er det lykkedes mig at faa et Eksemplar antikvarisk fra England . Bogen hed „ Vestiges of the Natural History of Creation ", og udkom anonymt i 1844 . Den gjorde straks Opsigt og genoptryktes i flere paa hinanden følgende Oplag , trods kraftig Indsigelse , især fra kirkelig Side , som forstaaeligt efter Bogens uortodokse Indhold . Titlen kan efter Meningen oversættes ved „ Beviser for Skabelsens naturlige Oprindelse ", og Bogen indeholder en klar Formulering af Udviklingstanken , endnu før Darwin , skønt uden den gennemgribende Dokumentation The Origin of Species senere bragte det til , i 1859 . I det indledende Kapitel af dette Værk , Historical Sketch , hvor Darwin opregner de Forskere der skridtvis har bidraget til Udformningen af Udviklingslæren , omtaler han ogsaa det anonyme Værk „ Vestiges of Creation ", ikke uden Kritik , for det indeholdt Synspunkter der maatte betragtes som uholdbare , men dog med udtalt Anerkendelse af Grundtanken deri : „ He argues with much force on general grounds that species are not immutable productions ". Han gør med megen Styrke gældende , af umiddelbare Grunde , at Arterne ikke er uforanderlige Frembringelser ; og det er og bliver dog det centrale i Udviklingslærens Begrundelse . „ The work ", slutter Darwin , „ from its powerful and brillant style , though displaying in the earlier editions ROBERT CHAMBERS 399 little accurate knowledge and a great want of scientific caution , immediately had a very wide circulation . In my opinion it has done exellant service in this country in calling attention to the subject , in removing prejudice , and in this preparing the ground for the reception of analogous wiews ". Værket fik straks en meget vid Udbredelse , paa Grund af dets kraftige og blændende Stil , endskønt det i de første Udgaver ikke lagde megen sikker Kundskab for Dagen og i betydelig Grad savnede videnskabelig Forsigtighed . Efter min Mening har det gjort udmærket Fyldest her i Landet ved at vække Opmærksomhed for Sagen , bekæmpe Fordomme og lægge en forberedende Grund for Modtagelsen af analoge Anskuelser . Dette , med Darwins egne Ord , er den korteste og mest fyldestgørende Karakteristik af Bogen og dens Værd . Hvem var nu Forfatteren , som Darwin end ikke vidste Navnet paa ? Det kom først for Dagen 13 Aar efter Forfatterens Død , ved den sidste , tolvte Udgave af Vestiges i 1884 . Det viste sig altsaa at Forfatteren var Robert Chambers . Han fødtes i 1802 og døde 1871 , nu altsaa for 75 Aar siden . Skønt næppe mange her i Landet har hørt hans Navn før var han en i Skotland og England i sin Tid meget kendt og anset Personlighed , tilligemed Broderen , William Chambers , Lederen af en omfattende Publicistvirksomhed . De var begge begyndt som Boghandlere i det Smaa , men endte med at drive en storstilet Bogtrykkeri - og Forlagsaffære , der var præget af Oplysningstidens Bestræbelser efter at bringe Kundskaber ud i de brede Samfundslag , en Virksomhed nogle af Titlerne giver en Forestilling om : „ Chambers Information for the People ", „Chambers Educational Course ", „History of the British Empire ", „History of the English Language and Literature ", „Chambers Encyclopædia ", der endnu kom i Oplag i 1894 . Dette Værk maa ikke forveksles med en anden tidligere Encyklopædi af en Forfatter med det samme Navn , Chambers , men med Fornavnet Ephraim , der i 1728 udgav en „ Encyclopædia , or an Universal Dictionary of Arts and Sciences ". En Oversættelse deraf til Fransk skal have givet Diderot og d ' Alembert Ideen til deres Encyclopédie . Op - 400 TILBLIVELSEN lysningstiden var da ikke , som mange er tilbøjelige til at tro , alene en fransk Bevægelse , den havde Centrer ogsaa i England , hvorfra bl . a . Voltaire vides at have hentet Impulser . En Mangfoldighed af anden oplysende Literatur udgik fra Brødrene Chambers ' Etablissement . Personligt var Robert Chambers en universelt kyndig Mand , skønt siddende i en praktisk Bedrift og uden videnskabelig Faguddannelse . Hans Fortjenester og hele aandelige Standard gjorde ham til Medlem af The Royal Society i Edinburgh . Som praktisk og samtidig belæst Mand leder han Tanken hen paa Benjamin Franklin , tilhører som Type det 18 . Aarhundrede . Et Portræt af ham minder om Hans Christian Ørsted , man vilde næsten sige en Familjelighed , de samme ærbare , humane Træk , præget af en egen mild Energi . De betegner en Tid , den voksende Erkendelsesstandard , fra det 18de Aarhundrede ind i det 19de , i Modsætning til Begrebsforvirringen i det 20nde . Robert Chambers besad grundige Kundskaber paa Zoologiens , Palæontologiens og Geologiens Omraader . Som privat Geolog udgav han originale Arbejder , efter personlige Undersøgelser i flere Lande . Geologien er i England et nærliggende Studium , de ældste forsteningsførende Lag , den cambriske og siluriske Periode , Devontiden , har Navn efter Bjerglokaliteter i England . Og det var det umiddelbare Indtryk af Jordens Aldre og de Spor de forskellige Perioder har sat sig i Form af Forsteninger , Naturens Bog , , der bibragte Chambers den paa Kendsgerninger hvilende Overbevisning om at samtlige Dyrearter ikke kunde være bleven til ved en Skabelsesakt paa et eller andet bestemt Tidspunkt , men at de havde indfundet sig trinvis , op igennem de forskellige Jordperioder , de lavtstaaende først , Mollusker og Orme , siden Fisk , derefter Padder og Reptiler , Fugle , Pattedyr , og endelig Mennesket . Ingen Type fra et højere Forsteningslag var nogen Sinde fundet paa et lavere . Forklaringen maatte da være den at enten var Skabelsen ogsaa foregaaet trinvis , en ny Akt for hver ny højere Art , eller ogsaa var Arterne fremgaaet af hinanden ad Naturens egen Vej , altsaa hvad man forstaar ved Udvikling . Den Dag i ROBERT CHAMBERS 401 Dag er Palæontologien , Tydningen af Fossilernes opadstigende Rækkefølge , det uigendriveligste Bevis for at der har foregaaet en Udvikling . 402 TILBLIVELSEN Chambers nægter ikke en Guds Tilværelse , tillægger ham endog en Grad mere Almagt og Visdom , siden Skabelsen trods faktiske Vanskeligheder dog har fundet Sted , meget forsigtigt , men Vanskelighederne springer i Øjnene , og Tanken i sig selv lod sig ikke afvise . Hvor farligt det var endnu paa det Tidspunkt blot at udtale Anskuelser om en anden Forklaring paa Tilblivelsen end den gængse viser den Omstændighed at Chambers udsendte Bogen anonymt og bevarede Anonymiteten til sin Død ; han kunde ikke udsætte sig for Tilbageslag paa den udstrakte Virksomhed han drev , en alt for let Aktion , i Mangel af Argument , at give sine Modstandere i Hænde . Modstanden ytrede sig , men uden at kunne naa Ophavsmanden , og Bogen gjorde sin Virkning . Der er ingen Tvivl om at den bidrog til at jævne Vejen for Darwin , som han selv erkender . Endda havde Darwin en haard Opinion at kæmpe imod , som han har tildels endnu , nærede store Betænkeligheder for Følgerne før Udgivelsen af „Arternes Oprindelse " ; de udeblev heller ikke . Chambers ' Indsats i Udviklingslærens Udvikling er præget af den empiriske Metode , der er et engelsk Særkende , den robuste aandelige Vane at slutte fra Naturen til dens Sammenhæng , i Stedet for at slutte fra givne Anskuelser til Naturen . Englænderne har i den Henseende gjort sig mere fortjent af et klart Syn paa Aarsagssammenhængen , Kendsgerningen , end andre Folk . Naar Robert Chambers kalder sig Bog „ Vestiges .. kan man i bogstaveligste Forstand tænke paa de forstenede Fodspor man har af uddøde Krybdyr fra en svunden Jordperiode , og som Chambers har Afbildninger af , de taler , de er som en Klippeskrift fra en Side i Jordens Bog gaaet over i hans . Uden Fejltagelser og uholdbare Slutninger er Chambers ' Bog ikke . Under Bestræbelserne efter at paavise Arternes Opstaaen af Virknin - ROBERT CHAMBERS 403 ger i Naturen selv , kommer han for Skade at anføre Eksempler , der skal være bevist , f . Eks . at Insekter er bleven til fuldt færdige ved en given kemisk Proces , en Naivitet der minder om en endnu eksisterende folkelig Tro paa at Lopper bliver til af Fejeskarn , en Anskuelse Leonora Christina ogsaa i sin Tid gik ind for . Paa visse Punkter er det som om Chambers ikke selv har naaet det Udviklingsstade han er med til at samle Beviser for . Men Hovedtanken i hans Bog er uangribelig , og den har en Friskhed som altid følger med Gryet af nye Tanker . Ikke som Fagvidenskabsmand skal han læses , men som det aabne Sind der nærmer sig Naturen fra alle Sider , on general grounds , som Darwin siger , og af det fulde Indtryk danner sig en Anskuelse om Aarsagssammenhængen i Naturen . SANDHED, KUNDSKAB , INSPIRATION FRA Amerika er kommen den moderne Museumsteknik , som man nu ogsaa begynder at følge i den gamle Verden , Indretningen af komponerede Anskuelsesopstillinger , i Stedet for et Masseindtryk af udstillede Sager , et System der tager Sigte paa Oplysningen og vender sig mod Publikum , i Modsætning til en ældre Opfattelse af Museer som Studiesamlinger for Fagfolk ; fra et demokratisk Land som Amerika kunde en saadan Fornyelse ventes . Det førende Museum i Amerika er , med Institutionens fulde Navn : The American Museum of Natur al History , beliggende i New York . Som Titlen angiver ligger Vægten paa Naturhistorie , hvortil dog ogsaa kommer Arkæologi og Etnografi , et Omfang altsaa som man tænkte sig Nationalmuseet og Zoologisk Museum i København slaaet sammen . Videnskab , Forskning , Ekspeditioner , Oplysning , er de fire Grundøjemed Museet knytter til sit Navn . Beliggenheden er den skønneste i Verden , frit og aabent ud til den store Avenue der løber langs Vestsiden af Central Park , Byens nobleste Kvarter , præget af en blomstrende borgerlig Kapacitet , hvortil Museet lægger et Stempel af Skole og høj aandelig Bevægelighed . Begrebet Viden har her til Huse i borgagtige Bygninger , som ledes af ingen andre end Institutionen selv . Staar man paa Fortovet udenfor Hovedindgangen og vender sig mod Syd ligger det langstrakte New York i en Forkortning med de enorme Husmasser om Rockefeller Center ragende op og en Skov af Taarnhuse bagved , fortonende sig i New Yorks sølvskinnende Atmosfære , et virkeligt eventyrligt SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION 405 Syn og en Understregning af Tanken der ligger til Grund for Museet her : en saadan By og en saadan Republik af Republiker maatte have et Tempel for sin Natur og sin Historie . Museets Grunde omfatter en hel Karré , hvad man i New York , hvor Gaderne kvadrerer hinanden , kalder en block , men er ikke helt bebygget endnu . Bygningerne er opført i en palæagtig Stil , sluttede Længer med Hjørnetaarne , maaske en Slags Tudor , anderledes end man bygger nu , men hensigtssvarende , solide og rummelige . Alle Museets Udgifter bæres af et Selskab og ved Gaver fra Private , en ikke ringe Offervillighed i et Land , hvis Befolkning har Ry for at se paa Dollaren , naar man tager i Betragtning at Museet lønner 500 Medarbejdere , og at Adgangen er gratis . Bygningerne vedligeholdes af New Yorks Kommune . Nylig har Staten New York til Minde om Præsident Theodore Roosevelt skænket Museet det store Memorial , der er opført i en anden , antikiserende Stil og vil komme til at danne Midterpartiet i Museets Front ud mod Central Park , naar den anden Sidelænge er fuldført . Gennem dette Roosevelt - Memorial kommer man ind i Museet . Det maa siges at være af en overordentlig Virkning som Udtryk for et Lands Hengivenhed for en enkelt Mands Minde . Udenfor staar en Rytterstatue , der forestiller Præsident Roosevelt som Rough - rider , med en Indianer og en Afrikaner paa hver Side ved Hestens Hoved . Langs Rampen , der fra to Sider fører op mod Portalen , der aabner sig som en luftig Triumfbue , flankeret af Søjler , løber en Frise med Relieffer af alle de Former for Vildt Præsident Roosevelt har jaget ; selv karakteriseres han tilvenstre for Indgangen som Statesman , Author , Historian , Humanitarian , Soldier , Patriot , tilhøjre som Ranchman , Scolar , Explorer , Scientist , Conservationist , Naturalist . Man kunde have føjet til , at han oprindeligt var Jurist af Fag . Ovenover Triumfbuens tre Fløje læses med stor romersk Skrift : Truth , Knowledge , Vision , et stærkt , roligt Motto at sætte over en Institution . Naar man kommer ind staar man i et vældigt kvadratisk Rum , 406 TILBLIVELSEN overdækket med en Hvælving 100 Fod oppe , baaret af Søjler , uden andet Indhold end malede Dekorationer med Alegorier fra Præsidentens Liv , og paa Væggene Tavler med Fyndord fra hans Skrifter , i Bronzebogstaver , de klare , retlinjede Synspunkter man ved Theodore Roosevelt gjorde sig til Talsmand for , og som fra begavede Folks Side indbragte ham Øgenavnet Truist , den der farer med Selvfølgeligheder . Ja , en Vits er jo morsommere ; men varer den længere end til den er brændt af ? Fra Forhallen gaar man ind i det store Afrika - Panorama , der bærer Akeleys Navn og er inspireret af ham , en betydelig Mand , Zoolog , Ekspeditionsleder og Billedhugger , hvis Erfaring i Marken og Smag ligger til Grund for Opstillingen af Grupperne . En Fare lurer altid paa Arrangementer af udstoppede Dyr , man gaar til sligt med et „Panoptikon " paa Læben , men her overgiver man sig virkelig , Grupperne , med Panoramaer af afrikanske Landskaber i Baggrunden , er saa virkelighedstro og saa teknisk gennemførte at de omtrent gør det ud for et Besøg i Afrika , ja mere , for hvornaar vilde man faa Dyrene at se , og saa nær , som man ser dem her ? Salen er holdt i et Halvmørke , og i Midten paa en hævet Platform staar en Rudel afrikanske Elefanter ; rundt Væggene aabner sig Kamre med Grupper , belyst indefra som i et Akvarium . Alt i Forgrunden er ført fra Afrika til Museet , Sten , Planter , Jordsmon , og Baggrunden er malet efter Studier optaget paa Stedet , nøje overvaaget , og af Kunstnere , der kan deres Ting . Her ser man saa alle Afrikas Dyr , dem selv , præserveret som i levende Live ; og man skal have set bagved i Værkstederne hvordan det bliver gjort , opbygget , af Zoologer og Eksperter , for at forstaa hvor nær de udstoppede Dyr kommer Virkeligheden , i Holdning , i Vævets Udfyldning under Huden , hver Gruppe et Udsnit af Afrikas Natur og Fauna . Som det er udført , med alle moderne tekniske Midler til Raadighed , af Kyndige , hermetisk forseglet bag Glas , har disse Dokumenter Betingelser for at holde sig , naar en Gang Afrikas Dyreverden er gaaet sin Udslettelse i Møde . Roosevelts Statue. 407 SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION Man vilde have ventet at de udstillede Dyr hidrørte fra Roosevelts egen store Afrika - Ekspedition i 1909 ; men de Eksemplarer han ved den Lejlighed samlede er gaaet til Museet i Washington , Dyrene i New York stammer fra Akeleys Ekspeditioner . En af Grupperne forestiller , er , en Lysning i Tropeskoven i KivuBjergene i belgisk Kongo , de originale , præserverede Buske og Vækster , hentet paa Stedet , selv det stærke Lys synes at være bragt med ; og her mellem Bærbuskene der meget ligner Brombær , er fordelt en Familje Gorillaer , den gamle frygtelige Han , Hunnen og Ungerne — man ved mere , naar man har set det , Naturen har ligesom standset sig selv og holdt sit Vejr et Nu , for at man skulde have Visionen af en Oplevelse man ellers intet Haab havde om at faa Del i . Kun i Amerika , hvor man er large i mere end een Forstand , ubegrænset Initiativ , ubegrænsede Pengemidler , lader sligt sig gøre , kostbare Ekspeditioner , dertil egnede Folk , Friskhed og Effektivitet . Hvad de gør , det gennemfører de , har Lyst til det , og Raad til det . Paa Museet ser man i andre Haller Udbyttet af den store MillionEkspedition ( som de vilde sige selv ) til Mongoliet for at hente Fossiler hjem , ledet af Roy Chapman Andrews , som nu efter Henry Fairfield Osborns Død er Museets Direktør . Samlingen er vel værd at se ; det var ikke spildt at rejse til Amerika for det samme . Her er Baluchiteriet i Rekonstruktion , efter de fossile Fund , et langhalset Næsehorn af mere end Elefantstørrelse . Kolossen maa ikke have tilhørt de Ædles Æt , siden den er uddød . Det lader sig snarere sige om et Par smaa Dinosaurer med mærkelige Benkraver paa Kraniet der er opstillet i en Montre , i Skelet , saadan som de er mejslet ud af Stenen , tilligemed et Sandhul , hvori de har lagt deres Æg ; for fra smaa Dinosaurer , ventelig kun af Musestørrelse , regner man at Pattedyrenes Stamtræ har taget sin Begyndelse . Fem smaa Kranier , ikke over en Tomme lange , er udstillet i en særlig Montre for sig , Ekspeditionens vigtigste Erhvervelse , og med Omkostninger hvilende paa sig i et sindssvagt Forhold til deres Størrelse og tilsyneladende SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION 409 Værdi ; de har tilhørt Individer paa Overgangen mellem Krybdyr og Pattedyr og leverer Beviset derfor . Museets førende Palæontolog , Dr . Walter Granger , som ledede Fossiludgravningerne paa Ekspeditionen i Mongoliet , fulgte mig selv til den lille Montre , som ethvert Menneske vilde overse , og der stod vi saa og saa paa Relikvierne , som to graanede Drenge , og følte Aarmillionerne aande os oven i Issen . I andre vidtløftige Ovenlyssale findes Museets enestaaende Samling af Kæmpeøgler og uddøde Dyr fra Amerikas fossilrige Jord , den berømte Brontosaurus , et Firben af Hvalstørrelse og med en Hjerne som en Hasselnød . Det har nok været et trægt Øje den saa paa Verden med ! Tjent til Føde har den , formodentlig uden at vide i den ene Ende hvad der foregik med den i den anden , for den forfærdelige Allosaurus , en kødædende Øgle med en Kængurus Skabning og et Gab forsynet med Tænder som en Spigertønde , vejende en Snes Tons . Forestille sig den hoppende ! Museet har et Skelet stillet op sammen med Rygraden af en Brontosaur , som den er fundet i Forbindelse med , saa at sige paa fersk Gerning . Brontosauren opholdt sig i grunde Søer , hvor den med sin lange Hals har kunnet stikke Hovedet op som et Periskop for at aande , den har levet af Vandplanter som en Flodhest . Allosaurus har nok nærmet sig med varsomme Hop , en halv Snes Meter ad Gangen , har luret mellem Planterne ved Bredden og klappet Spigertønden sammen om et Periskop , naar det kom nær nok , hvorpaa den har trukket hele Undervandsbaaden paa Land . Den Tid , hvor Mennesket endnu ikke var til , har haft sine Dramaer , som Museet nu leverer Vidnesbyrd om , ca . hundrede Millioner Aar efter . Hestens Udviklingshistorie demonstreres , Eksemplarerne selv , som de er fundet , fra den tretaaede Hest , der har været af en Geds Størrelse , op til den moderne kendte Hestetype ; alle Mellemledene er fundet i amerikanske fossile Lejer , netop her , hvor Hesten var uddød , da Evropæerne kom til Landet ! Kapitlet er nu klassisk i Udviklingshistorien og gaar igen i alle Lærebøger . Menneskets Udvik - 410 TILBLIVELSEN ling vises , udførligt , for Øjet , de forhistoriske Kranieformer , og Rekonstruktioner modelleret derover , hvordan Urmennesket menes at have set ud ; Skolerne trækkes igennem , og Børnene staar med Næsen imod Glasset , vendende et Bolche i Munden , sorgløse , som Børn i alle Museer , men der er nu kommen et Præg paa Nethinden af dem , hvad enten de har været opmærksomme eller ej . Oppe under Loftet i en af Salene hænger Lindberghs Maskine , hvormed han og hans Kone fløj Verden rundt , her rækker Børnene Hals , og det er virkelig ogsaa noget at se . Saa kvidrer de som en Stæreflok om et Hjørne og siger Ov ! foran et nyt Særsyn , en Skive af et Kæmpetræ fra Californien , saa stor som et Stuegulv og med Aarringene der viser at Træet var i Gro da Cæsar overskred Rubicon ; hvad er der at sige andet end Ov ! Endeløst er Museet , som British Museum er endeløst , som Tiderne er det , Jordens Aldre , der bredes ud her , som Verdensdelene , Folkeslagene , Dyr og Fugle , Insekter , Mineralier , Sværdfisk , kinesisk Oldkeramik , Rokokoure , ikke den Ting der ikke er der . Som man kan vente er den etnografiske Afdeling hvad Amerikas Urindvaanere angaar , Indianerne , særlig righoldig , med Opstillinger , Wigwams , Figurer , iklædt de originale Dragter . Andre vilde og eksotiske Folkeslag er repræsenteret , som deres Landsbyer man kommer ind i , Husgeraad , Fartøjer , altsammen endeløst og i Stand til at gøre een til Offer for en meningsløs Indignation , Museumssøsyge , med mindre man har Strategi , kommer igen , med Tid for sig , og tager en Afdeling ad Gangen . Givet er det , at selv overfladiske Museumsbesøg efterlader Indtryk der rejser en Dæmning , uden at man behøver at vide af det , som Uvidenhedens Tidevand siden vil have svært ved at bryde igennem ; her ligger Museers Betydning som opdragende og sindsbefriende Institutioner . Hvad Virkeligheden ikke giver en Adgang til har man her , oversigtligt og paa et Sted . Med særlig Fornøjelse erindrer man bagefter et Undervandspanorama der fylder hele Endevæggen i en Sal , Frem - SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION 411 stilling af et Koralrev ved Kysten af Bahama - Øerne , med samt alle de Fisk og lavere Dyr der lever i Tropehavet , Skabningerne selv , i præpareret Stand og hængt op i et Rum der skuffende ligner Vand , gengivet i de naturlige Farver , ganske som om man var forflyttet til Havbunden paa en Hverdag . Alt , Koraller , Planter , Dyr er bragt direkte fra Revet , Farverne optaget paa Stedet , i bogstavelig Forstand , en Maler har staaet nede paa Bunden med Dykkerhjelm paa Hovedet og malet , med flere Favne Vand over sig . Hvordan det kunde gøres ? Ja , Oliefarver skyer jo Vand , og Resten er Energi , en Form for Levelyst i sit Arbejde , Overvindelsen af Vanskeligheder , der er betegnende for amerikansk Vitalitet . Den Maler der her er omtalt , som har svunget Pensel og Palet paa Havbunden , er af dansk Oprindelse , hans Navn er Chris E . Olsen og han er kunstnerisk Medarbejder ved Museets Fremstillinger af malede Dekorationer . Hans Fader stammede fra København og udvandrede til Amerika i 1892 . Chris Olsen taler endnu Dansk , men er fuldt ud Amerikaner , mærket af Omplantningen med en uigengivelig Nuance , og en Mand som det hører til ens Glæde at have mødt . Foruden ham er der andre fire Danske ansat ved Museet , endnu en Olsen , som var Deltager i Ekspeditionen til Mongoliet og omtales i Roy Andrews Bog derom ; han har Æren af at være den der gjorde det første Fund af Dinosaur - Æg , som siden blev fulgt af flere , og som tildrog sig hele Verdens Opmærksomhed ; Æg ved man jo hvad er . Denne Olsen er for øvrigt , som jeg ser , nylig død . En Sørensen er palæontologisk Assistent og arbejder med Mejsel og Tandlægedril i Laboratorierne , hvor Fossilerne efter at være bragt ind i Gips gennem Aars Arbejde befries fra Klippen de er forstenet i . Et indenfor international Videnskab kendt Navn er Dr . N . C . Nelson , udvandret som syttenaarig Bondesøn fra Vardeegnen og nu Curator i Arkæologi ved Museet i New York , Deltager i Ekspeditionen til Mongoliet og Forfatter af Skrifter om amerikansk og asiatisk Ar - 412 TILBLIVELSEN kæologi . Han henter med Besvær et jydskfarvet fossilt Dansk frem under Aflejringerne af en Menneskealders amerikanske Studier , men ser ganske ud som et Individ fra Vardeegnen endnu . Dr . Dreyers betydelige Oldsagssamling , der blev solgt til Amerika , befinder sig nu , fortæller han mig , paa Museet under hans Varetægt . Dr. N. C. Nelson. Fra Dr . Grangers Mund har jeg at skandinaviske Medarbejdere falder godt til ved Museet , hvorimod Folk af latinsk Oprindelse af en eller anden Grund ikke egner sig for naturhistorisk Arbejde . Dr . Granger selv er sandelig ingen dago at se til , han ligner en stor robust nordisk Almuesmand . Til ovenstaaende kan endnu tilføjes nogle Portræter , med biografiske Noter , af amerikanske Videnskabsmænd . Af alle Lande staar Amerika i Forgrunden ved sine Samlinger af fossile Fortidsdyr , navnlig Dinosaurer , som forekommer i saa stor Mængde paa visse Omraader i Vesten , Wyoming og Colorado , at man kan tale om Kirkegaarde fra Reptilalderen . Det hedder sig at Amerika ingen Fortid har , og historisk set er Nationen ung , til Gengæld har man der klarlagte geologiske Aldre under sig mere end noget andet Land . Palæontologien er den Gren af Udviklingslæren der er mest overbevisende , da det er Mellemformerne selv der bringes for Dagen , og Amerika har paa sin friske Maade bidraget mere til Udbredelsen af Evolutionslærens Data i den almindelige Bevidst - SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION 413 Dreng fotograferet i Fodspor af Brontosaurus (Museet i New York) hed end det har været set i den gamle Verden . 414 TILBLIVELSEN O. C. Marsh (1831—1899). Af Reptilalderens fantastiske Dyreformer er vel Brontosaurus , Tordenøglen , den de fleste kender , den er saa stor at den dækker alle andre Numre , et Firmamærke , saa at sige , for hele Dinosaurverdenen . I Forgrunden er ogsaa Hestens Udviklingshistorie , klarlagt gennem Fossilfund i Amerika . Men næppe mange , bortset fra Fagfolk , ved hvilke Navne der knytter sig til disse Fund , et helt lille Kapitel for sig i Palæontologiens Historie . Saavel Fundet og Bestemmelsen af Brontosaurus som Hestens Stamformer , fra den tretaaede Hest til den vi kender , med een Hov paa hvert Ben , skyldes Palæontologen Othniel Charles Marsh , 1831 — 1899 . Han var knyttet til Yale University , efter supplerende Studier i Tyskland først i Tresserne , Mineralogi og Kemi i Berlin , Zoologi og Geologi i Heidelberg og Breslau . Fra 1866 var han Professor ved Yale . Han havde arvet en betydelig Formue og anvendte den med rund Haand , samt al sin Tid , han var ugift , paa at efterspore og hjemføre Fossiler fra alle Egne i Staterne . Han udrustede en Stab af Medarbejdere , skal til Tider have haft Hundreder af Mænd i Arbejde , med Omkostninger der gik i sekscifrede Tal , en Energi og en Organisationsevne i det Store der vel kun kunde tænkes i Amerika . Hans udstrakte , uvurderlige Samlinger overgik efter hans Død til Yale University . Den forcerede Jagt efter Fossiler O . C . Marsh iværksatte savnede ikke dramatiske Momenter , han kom her i Konflikt med en anden SANDHED, KUNDSKAB, INSPIRATION 415 Palæontolog og Samler af betydeligt Format , Edward Drinker Cope , 1840 — 1897 . E. D. Cope (1840—1897). Efter det latinske Navn paa en ny forhistorisk Art er Finderens Navn tilføjet ; man støder her lige saa ofte paa Navnet Cope som Navnet Marsh . Cope studerede komparativ Anatomi ved amerikanske og evropæiske Universiteter og blev Professor i Naturhistorie i Philadelphia . Som Forsker skal han have været endda mere fremragende end Marsh , men erhver - vede ikke det samme Ry om sit Navn . Studerer man Portræterne af dem begge finder man at Marsh har det stærkeste Fysiognomi , og man ved om ham at han var en haard , bydende Karakter , hvorimod Cope gør et nervøst Indtryk , og der var vist et eller andet forkert med ham , som jeg ikke har faaet oplyst . Kappestriden mellem de to fremragende Videnskabsmænd tjente dem ikke til Ære og antog til Tider skandaleagtige Former . Det gik saa vidt , at Marsh offentligt anklagede Cope for at have antedateret visse Fund for at sikre sig Førsteopdagelsen deraf , jeg ved ikke om med Grund eller ej , og Cope paa sin Side øste op med Beskyldninger mod Marsh , heller ikke nærmere oplyst . Jalousi og Forfængelighed er ikke ukendt mellem Videnskabsmænd , naar det gælder Paterniteten til et Fund eller en Idé ; men man sammenligne de to Forskeres Hanekamp med den Maade hvorpaa Darwin og Wallace tog deres Mellemværende , om hvem der var kommen først med en Idé ! De to Amerikanere skaanede ikke hinanden ; naar Cope f . Eks . af en eneste Ryghvirvel havde bestemt at den hidrørte fra en Dinosaurus 416 TILBLIVELSEN af mægtige Dimensioner , og Marsh havde faaet Nys derom , sendte han en Hær af Medarbejdere afsted , som kom Cope i Forkøbet og hævede hele Dyret ! Profitterende tredje Part af de to bitre Konkurrenters Kapløb blev Offentligheden i Amerika , som nu har Adgang til de mærkeligste og mest fuldstændige Samlinger af Fortidsdyr der findes . Osborn (1857—1935). Efterfølger af Cope og Marsh blev Henry Fairfield Osborn , 1857 — 1935 , Direktør for The Museum of Natural History i New York og sin Tids ledende Palæontolog . Han iværksatte den store Ekspedition til Mongoliet , og er nærmere omtalt i et af de første Kapitler i „Aandens Stadier " . 408 TILBLIVELSEN GERHARD HEILMAN I sit enogfirsindstyvende Aar har Maleren og Ornitologen Gerhard Heilman udgivet et svært Bind paa over 500 Sider med 1150 Illustrationer : Universet og Traditionen , en samlet Oversigt over den dokumenterede Udviklingshistorie , stillet overfor hvad man paa uoplyste Trin har ment om Naturen og Menneskelivets Oprindelse . Gerhard Heilman er født i 1859 , samme Aar Darwins „Arternes Oprindelse " udkom , hans hele Liv falder da sammen med den mest afgørende Epoke i vor Tids aandelige Syn paa sig selv . Ikke alle blev Naturhistorikere fordi de var født i det Aar , men for nogle kom det nye Grundsyn paa Naturen til at gennemsyre alle deres Forestillinger for hele Livet ; til dem hører Gerhard Heilman . Det Værk han har fuldendt i sit Livs sidste Termin er ikke en tilfældig Beskæftigelse , men Udbyttet af en Levetid , der har strakt sig et godt Stykke ud over den Alder der i Almindelighed anses for hvad der et et Menneske tilmaalt . Som Udtryk for en Energi der har holdt sig saa længe , og som manifesterer sig stærkest paa et Tidspunkt hvor de fleste nyder deres Otium , maa denne Bog hilses som en Bedrift , et Slag slaaet for Udviklingen af en Mand der selv har udviklet sig til det sidste , og et Vidnesbyrd om Bærekraften af den Livsanskuelse Forskningen har udbygget paa Naturens Grund siden Darwin . For den almindelige Bevidsthed staar Gerhard Heilman som Kunstneren , et Navn med en Klang der fører tilbage til en nu historisk Skole , Krøyertiden , den solide Naturalisme i Halvfjerdserne og 418 TILBLIVELSEN Firserne , for Heilmans Vedkommende med en Nuance i Retning af det Dekorative , der har gjort ham kendt som Tegner og Illustrator , og som i en Periode satte Præg paa dansk Porcelæn . Som Fuglemaler erindres han fra de senere Aar gennem Bidrag han sammen med Johannes Larsen og H . Scheel har leveret til Lehn Schiølers monumentale ornitologiske Værk : „Danmarks Fugle " . Men kun en mindre Fagkreds ved af at han er Ophavsmand til et originalt , strengt videnskabeligt Arbejde om Fuglenes Afstamning , i sin Tid begravet i „Dansk ornitologisk Tidsskrift ", siden i udvidet Bogform udgivet paa Engelsk : „ The Origin of Birds ". Endnu færre kender at denne Undersøgelse staar som grundlæggende i international naturhistorisk Literatur ; i udenlandske palæontologiske Haandbøger vil man støde paa G . Heilmans Navn som det eneste danske , sammen med hans Tegninger af de uddøde Krybdyrtyper Fuglene med størst Sandsynlighed maa tænkes at have udviklet sig fra og de Mellemformer der fører op til den kendte fossile Form , Øglefuglen , Archaeopteryx . Heilmans Rekonstruktioner er bygget op efter vidtgaaende anatomiske Undersøgelser og derefter tegnet ind i et Milieu , som det maa tænkes at have set ud i den fjerne forhistoriske Jordperiode hvor Overgangen fra Øgler til Pattedyr og Fugle fandt Sted . Disse Tegninger kan nu siges at være klassiske . I Amerika , hvor man mere end andetsteds ønsker noget for Øjet , og hvor man har sat en Standard for videnskabeligt forsvarlige og kunstnerisk udførte Illustrationer til Fortidens Dyreliv , er Heilmans Tegninger lyst i Kuld og Køn ; endnu i de seneste Lærebøger i Palæontologi ser jeg Heilmans Tegninger og finder at af de Hypoteser man har gjort sig om det anatomisktekniske Trinforløb mellem Krybdyr og Fugle anses Heilmans Tydning for den rigtige . Naturhistorisk Nerve og Grundighed , i Forbindelse med kunstnerisk Begavelse , har her paa een Haand løst en Opgave som der ellers skulde være to eller flere om . Gerhard Heilman. Kunstnerisk Øje er et Forspring i Betingelserne for paa levende Maade at tilegne sig Udviklingens Fænomenologi , Former og Formers Overgang i hinanden . Naturen er selv en Kunstner , den danner og omdanner , flygtig og mangfoldig , uudtømmelig . Ordinært set staar hver Form stille i sig selv , man taler om en Art ; først naar man faar Øje for Bevægelsen af den ene Art i den anden er det man kan se Udviklingen . 420 TILBLIVELSEN Og hvad er saa endelig det at være Kunstner ? Ja , det er jo netop at staa i Udviklingen , at være aaben i Roden . Kunstneren regner man for et Undtagelsesmenneske ; det er de andre der er det . Gerhard Heilman leverer da Beviset for at det at være Udviklingsmand , det er at være i Harmoni med Tilværelsen . Ingenting er som Kundskab , det er at leve i Lys . Naar man er i Udviklingen kan man blive til Aars , eller syg , men man bliver ikke gammel . Universet og Traditionen gør i Omfang og Udstyr et lignende Indtryk som saa mange andre af de Universalværker man kender fra Udlandets Populærvidenskab , efter Mønster af H . G . Wells ' Outline of History , en Literaturart vi her i Landet har været bagefter med ; nu er Byrden løftet . Universet og Traditionen gaar over hele Temaet , har i og for sig ikke noget udenlandske Værker ikke har , som Forfatteren selv pointerer , men det er dansk , samlet om et personligt Synspunkt , det støtter sig til de nyeste Oplysninger paa alle Felter ; i nogle Henseender hviler Fremstillingen paa Forfatterens eget originale Arbejde . Bogens Indhold falder i fire Afsnit , et første om Universets Naturhistorie , altsaa alt om Astronomien og den ny Viden de sidste Aartier har bragt , svimlende Tal , som man ved , og ikke Himlen nærmere for det . Andet Afsnit fører ned paa Jorden , vort Sennepskorn , og breder dens Aldre ud , Geologiens Resultater , Aarmillionerne , Fossilerne , hele Udviklingsrækken , fra de første encellede Slimdyr i Søen , over Fiskene til Padder og Krybdyr , Pattedyr og Fugle ; endelig fra de Firhændede til Jordens ypperste Skabning , dig . Dette Af - GERHARD HEILMAN 421 Heilmans Rekonstruktion af Øglefuglen. snit er det fyldigste og danner Kernen i Bogen . Tredje Afsnit er af polemisk Natur , rettet mod alle andre Verdensforklaringer end den den moderne Viden har etableret . 422 TILBLIVELSEN Det er aabenbart at en Irritation her har været Udgangspunktet for hele Værket , en Nidkærhed uden hvilken Bogen maaske slet ikke var bleven skrevet . Og her maa det jo siges at Forfatteren tilhører sin Tid . Sine stærkeste Livssyn har han faaet i en Periode da Doktrinet endnu var anfægtet og der bestod et aabent fjendtligt Forhold mellem to Lejre , den naturvidenskabelige og den klerikale . Det er fuldt forklarligt at Tilstande i Øjeblikket , hvor Reaktionen paany rejser Hovedet , har kunnet bringe en gammel svoren Udviklingsmand i Harnisk , og han har virkelig noget af Lyneren over sig , oplagt og uforfærdet som han tager den gamle Strid op igen , nogle kan have godt af Nedslaget ; men Næringen synes man dog ligger i den positive Del af Bogen , den fornyede Gennemgang af hele Udviklingsbilledet . En Modsætning mellem Udviklingslæren og nogen anden Forklaring paa Tilblivelsen eksisterer i Virkeligheden ikke mere , der er kun Udviklingen . Selv Synspunkter der fornægter den falder ind under den : uudviklede Stadier der ikke kan ytre sig anderledes . Udviklingslærens Modstandere bevæger sig som Personer paa et rullende Fortov , de gaar den modsatte Vej , de vil hjem , men føres baglængs den Vej alle andre bevæger sig . Udviklingen har altid været , naturligvis , og det har ringe Betydning hvad Uoplyste har ment eller mener om den , navnlig hvis Kritiken er af ildesindet , lavkastepræget Natur . Men sand Religiøsitet vil Udviklingen altid regne med som et emotionelt Overskud i Menneskesindet , paa Vej op gennem Stadierne , ligesom Musiken , der staar som et Udtryk i sig selv for Bevægelser i Menneskenaturen , som ikke paa anden intellektuel Maade finder Udtryk . Derimod kan man følge Gerhard Heilman i en Anklage han retter mod Opdragelsen , af social Rækkevidde , nemlig Paavisningen af at Menneskets Afstamning endnu tilhylles eller forties i de elementære Lærebøger i Zoologi , der bruges ved Skoleundervisningen . Hvordan GERHARD HEILMAN 423 er det med det , hvilke Hensyn er det der tages , og med hvilken Ret gaar man paa Akkord med det Faktiske , naar Skoleungdommen skal undervises i hvad der vides ? I fjerde Afsnit resumerer Forfatteren alt om det nye Verdensbillede , Tilbageblik og nyt Udsyn , hvad der har gjort os til det vi er , og hvad vi muligt kan vente os i Fremtiden under de Vilkaar der er os givet . Her fremkommer Forfatteren med en ny , for første Gang udførligt gennemført Sammenstilling af alle de Træk der belyser Udviklingens Retning , eller snarere Mangel paa Retning , hele dette mærkelige Spil af Opstigning gennem Arterne , hvor kun spontane Kræfter , men ingen paaviselig Maalbevidsthed har gjort sig gældende , Fossilernes Grav af opgivne Forsøg , heldige og uheldige Nydannelser ved Siden af hinanden , og trods alt den Top Udviklingen har drevet det til . Der er her afdækket et Princip som til sene Tider vil beskæftige Tanken . Især Paavisningen af Specialiseringens Uudtømmelighed og dens Farer er egnet til at kaste Lys paa menneskelige Forhold i et Omfang og efter Regler som ikke mange hidtil har haft Opmærksomheden henvendt paa . Fremstillingen heraf er slaaende og med et dybt Perspektiv i sig . I det hele taget gælder det at Bogen er imponerende klart skrevet , paa et formsikkert , rent Dansk , der er som sublimeret af Aarene , Overbevisningens lige Vej mod Maalet . Ogsaa det er da en Kunstners Prærogativ , at det han ser for sig , det finder han det prægnante Udtryk for . Bogens Indhold skal ikke refereres i Enkeltheder . Den er mere spændende end nogen Roman eller noget Eventyr . Intet kan lignes ved den Opfindsomhed og de Undere Virkeligheden byder paa . Den mærkeligste Tegnefilm er Udviklingen , den ene Forms Skred over i den anden , Bogen læses som en lang Forestilling i Naturens egen store aabne Biograf . Til de gamle staaende Numre , der gaar igen i Lærebøgerne , det uopslidelige om Hestens Udvikling , m . fl . er kommen nye , ved nye 424 TILBLIVELSEN Fund af Fossiler , f . Eks . et Indblik i Elefantens Genesis som Snabeldyr . Nyere Fund i Mongoliet har vist at Elefanten , en Variant af den , paa et tidligt Tidspunkt har haft en skeformig Forlængelse af Underkæben , dannet af de to fremadrettede nederste Stødtænder ; paa American Museum of Natural History saa jeg for nylig et Eksemplar af saadan en Underkæbe , over to Meter lang . Dyret har paa dette Trin været gravende , med et Værktøj i Munden egnet til at grave Rødder op af Jorden . De første Elefanter var smaa griseagtige Hovdyr , som har søgt deres Næring i Skovbunden . Svinet er endnu en Graver , men har ikke benyttet Stødtænderne , den roder med den skiveformige Tryne , og hele Kraniet har faaet en brækjernagtig Form ; af den Grund forsynede man i sin Tid Svinene med en Ring i Næsen , for at de ikke skulde braade . Elefanten uddannede de nedre Stødtænder og blev en Ekspert i at grave Rødder op . Samtidig tiltog den i Størrelse , voksede simpelthen fra at kunne naa Jorden med Rimelighed , og det Tidspunkt er kommen da den har hævet Hovedet og begyndt at æde Løv af Træerne i Stedet for . Skeen er bleven overflødig og er svunden i nye Generationer . Men imidlertid har Snabelen dannet sig . Den er begyndt som en Forlængelse af Trynen for at kunne operere sammen med den forlængede Underkæbe , ligesom en Finger til at rage Føden ind og fastholde den paa Skeen . Efter Kostforandringen har Snabelen i Anlæg vist sig som et godt Gribemiddel ved Afbrydning af Kviste og Løv , ligesom hos Tapiren , der dog er af en anden Hovdyrlinje end Elefanten , men samme Brug samme Organ ; under fortsat Udvikling og gode Dage i Skoven , lidt forfulgt som Elefanten har været paa Grund af sin Størrelse , indtil for nyligt , har Elefanten saa at sige rakt og rakt sig saa længe med Snabelen til den er bleven det den er , endogsaa med en fingeragtig Tip i Spidsen , som for Resten Næsehornet ogsaa har , dog uden Snabel . Saadan er det gaaet til ; Tegnefilmen kan i Enkeltbilleder , Stationerne paa Udviklingens Vej , ses i Gerhard Heilmans Bog , tegnet efter de fundne Fossiler . Aarmillionerne der er gaaet med til disse i og for sig simple Forvandlinger maa man forestille sig . Men at se 425 GERHARD HEILMAN ned i Fortiden er som at kikke en Kanon gennem Løbet man ser en Spiral af Riffelgangene som en Stjerne med en Lysning i Midten . For Tidsfornemmelse ud over en Levetid savner Mennesket Organ . Man maa ønske denne Bog mange Læsere . Vi ved for lidt om Naturhistorie . Saa lidt ved man at man ikke en Gang ved at man er uvidende . Til Vejning af herhen hørende Spørgsmaal savner man endogsaa Vægtskaalen . GERHARD HEILMAN 419 VÆKSTLIGHED OG FORVOKSNING I Tilknytning til hvad jeg tidligere har skrevet om Evolutionen tilføjes her en mere dybtgaaende Analyse af Udviklingens spontane , iboende Love , saadan som de ytrer sig for en umiddelbar Betragtning . Alt organisk Liv , alle Arter , er opstaaet ved en Udvikling , Vækst og Variation , fra simplere Former til de mere sammensatte . Iøjnefaldende er det at de tidlige Former har bevaret sig hele Vejen op , samtidigt med dem der har udviklet sig deraf , fraset uddøde Varianter , saa at man er i Stand til paa en Gang at overskue alle Trinene i Udviklingen . Tilsyneladende er Udviklingen endt med det Resultat vi har for Øje , faststaaende Arter . Indenfor kortere Aaremaal lader Overgangene af den ene Art i den anden sig ikke iagttage , ligesom Stjernehimlen forekommer os uforanderlig , uagtet alle Solsystemer er i en Bevægelse ; her er det Afstanden der betinger Illusionen ; for Udviklingen er det Tiden , Udstrækninger vi ikke kan gøre os nogen reel Forestilling om , af hvilken Grund Systematikens Inddeling i konstante Arter dominerer . Men Udviklingen er ikke afsluttet , den er lige saa virksom i enhver Organisme som den altid har været , kun med saa minimale Forskydninger at de ikke observeres . Selv i Variationerne er Udviklingen aldrig stationær , gaar den ikke frem gaar den tilbage , og er den tilsyneladende stillestaaende arbejder det dog i Arten , eller Udviklingen slutter i den , den dør ud , efter som Variant at være gaaet over i andre 427 VÆKSTLIGHED OG FORVOKSNING Former , der fører Udviklingen videre . Naar de lavere organiske Former har holdt sig , fordi Kaarene forblev de samme , efter at Varianter af dem er gaaet over i højere , under andre Betingelser , er heller ikke de i Virkeligheden mere de samme , Fluktuationer i Placeringen har virket paa dem . Tag f . Eks . Insektæderne , som alle de store Pattedyrslægter stammer fra , de har varieret sig ud fra en oprindelig primitiv Samletype til de Arter vi kender , Spidsmus , der staar Urtypen nærmest , Muldvarp og Pindsvin , Nuancer hvor det i hvert Tilfælde ikke er svært at se hvordan Omgivelser og Levevis har indvirket paa Grundtypen , skønt Arterne relativt har holdt sig indenfor samme Orden , Muldvarpen der er blind af at opholde sig under Jorden , Eksempel paa negativ Udvikling , Flagermusen , der regnes for en anden Orden , men i hvert Fald staar Insektæderne nær i Roden , har udviklet Vinger , et Vink om hvad Tid slige Nuanceringer har taget . Af Flagermusene gives der flere Underarter ; og gaar man Zoologien paa Livet vil man se Dyrestammerne opløse sig i en Forgrening af Varianter , til Forlegenhed for Systematiken . Man taler om Bjørnen ; der er en Redelighed af Bjørne , Antiloperne i Afrika er et Vildnis af Varieteter ; Giraffen har lokale Typer , selv Chimpansen falder i Underafdelinger ; i Virkeligheden Artsbestemmelsen lader sig ikke gennemføre , man arbejder med forudfattede Begreber . Hvad vi ser af Arter er som Enkeltbilleder i en Film , der tilsammen giver Bevægelsen , Overgangen af den ene Variant i den anden . Jeg har derfor erstattet Begrebet species med Begrebet gradus . Udviklingen gør sig altid gældende . Og naar Udviklingen saaledes viser sig som en Flugt fra Art til Art maa den være i Funktion ethvert givet Øjeblik , ikke i en Fortid alene , men i selve det daglige Liv vi ser om os . Nogle Træk skal eftervises her , af flygtig , uhaandgribelig Natur , hvori Udviklingen arbejder , og som lader sig spore . Selv om et Menneskeliv er et Tidsforløb der ikke kommer i Betragtning naar man regner med de Aarmillioner Udviklingen har taget , lader der sig dog skelne Nuancer som efterlader et Indtryk af 428 TILBLIVELSEN andre Tilstande ved en Periodes Begyndelse end ved dens Slutning , med et eller trekvart Aarhundrede imellem . Der tænkes ikke netop paa civilisatoriske Fremskridt , men paa Sporene af fysisk , organisk Forandring , kun paaviselige i de psykiske Udslag der er en Følge deraf , eller omvendt . I „Aandens Stadier " , hvortil der henvises , er Forholdet fikseret under Begreberne Nerve og Nænne , med nogle Eksempler , f . Eks . at Nutidsmennesker , i Modsætning til tidligere Slægtled , ikke spiser med Kniv , Synspunktet altsaa dette at et vist erhvervet Kulturtrin har en fysisk Forudsætning , ikke omvendt , Udviklingen der ytrer sig ved en ny Grad , andre Former for Følsomhed end før . Hvad der foregik paa Middelalderens Rettersteder til offentlig Beskuelse kan ikke foregaa nu . Hele Menneskeheden lader sig aflæse som Stadierne i en Udvikling fra ubevidst Grumhed til bevidst Gru derfor . Paa Reaktionen mod en barbarisk Rettergang beror hele Registret i Kristendommens Forkyndelse . Man skal altsaa ikke være i Tvivl om at hvad der her menes med Udvikling er de spontane organiske Nydannelser der giver sig tilkende som Forfinelse af Nerve og Nænne og ytrer sig aandeligt i Sæderne og Moralen . Der gives ikke noget andet virkeligt Grundlag for en Etik end dette uspekulative og uomstødelige Princip der er funderet i Naturen selv . Det kan studeres i Udfoldelsen af Personligheden hos Individet , hvordan man gradvis vokser op fra en haardhudet ung Vild til et roligt Samfundsmenneske , der gaar op med alle Evner i et Arbejde . Regler for Tilværelsen kan kun søges ved Fortolkning af hvor det bærer hen med os gennem de Kræfter der har gjort os til Mennesker , og som fremdeles er virksomme i os . Moderne Pædagogik er tilbøjelig til at gøre mere ud af Nerve og Nænne end Udviklingen berettiger til , man forudsætter en Ømskindethed hos Barnet der ikke stemmer med Virkeligheden , men er Føleri hos Pædagogerne selv . Barnet skal have fuld Frihed , ogsaa for raa Ødelæggelseslyster , Mindreværdskomplekser , den eneste saliggørende Glose i moderne Psykologi og Psykiatri , som „Fortrængning " m . v . Kædemeninger , der har Karakter af Mode og Refleks . Anlægene er hvad man skulde studere , de gaar tværs igennem al anden Paavirkning , og man skulde tyde Afstamningen og Lovene for Stadiernes Spejl i det barnlige og opvoksende Individ . Al Civilisation er kommen i Stand ved Hemning , og al Opdragelse beror paa Hemning . Hvis man gennem en Tidsalder har fulgt Stemninger og Svingninger i Tidsaanden føler man sig berørt af en Fatum , Udviklingens aldrig hvilende Bevægelighed og Uafvendelighed i hvad der times Tiden , underliggende Love , som Slægtleddet er lykkeligt , eller ulykkeligt , uvidende om . Fra Forvandlingen indenfor Dyreriget har man et detailleret Indtryk af de levende Muligheders Spil , som giver sig tilkende i Formen , samme Ustabilitet behersker endnu Menneskelivet , smaa Udsving , men kendelige , i Vaner , Anskuelser , Mode , i det offentlige Liv , uden at det er let at se hvad der er positiv Udvikling , og hvad der er Forfald . Ses der noget er det gerne et Massesyn , universel Enighed , der gør sig gældende , Tidsaanden er til enhver Tid gennemtrængt og behersket af sin Tilstand , saa længe den varer . Betydningen af Naturens Variabilitet , dens Drift mod Spaltning , Nydannelse , men lige saa ofte Forvoksning , er ikke nok iagttaget og undersøgt , det er den egentlige skabende Kraft i Naturen . Den tilgrundliggende Vækstlighed lader sig føre tilbage til de første Livskim , Celledelingen , der betinger Opbyggelsen af enhver Organisme ; der er her en Kraft der ikke lader sig standse ; Celledelingen , Spaltningen , vil fortsætte sig , hvad Udfaldet saa bliver , afhængigt af ydre Aarsager , normalt eller til en Side ; i en afsporet , uhyggelig Form ytrer den sig som Kræft . Denne blinde cellulære Virksomhed taber sig i Universets andre Gaader . Efter hvad man ved om Atomer , Molekyler og Kloder synes en almindelig urfysisk Lov at bestaa i at Partikler , Enheder , samler sig til Systemer , agglomererer , og skilles ad i sine Bestanddele igen ; og paa lignende Maade gaar det en sammensat Organisme , den bygger sig op fra en Begyndelse , og det tager 430 TILBLIVELSEN en Ende med den . Den iboende Energi i Vævet , der ikke kender Hviletilstand , og som lægger sig for Dagen saavel i en Vækst som i en Forvoksning , ubegrænset Variation , kunde man kalde Cellespændingen , som vi ikke kender Ophavet til , men som er Grundfænomenet for alt organisk Liv . Jo længere man tænker over Udviklingen , som den gaar for sig for vore Øjne , des mere fængsles man af Variationen , lige indtil Individualiseringen , af alt Levende , i Modsætning til Indtrykket af Art eller Race . Arten er noget af en Abstraktion , Individerne er hvad man ser . Det gælder Dyrene , der er saa tilsyneladende faste i Bestemmelsen , indtil Vanskelighederne med at fiksere Varianterne melder sig ; alt er her flydende . Naar man har haft Lejlighed til at være i Nærheden af Kreaturer ved man f . Eks . at ikke to Køer er ens , spørg Bønderne , enhver Ko er en Nuance for sig , ogsaa i Temperament . Broget Kvæg taler om den infinitesimale Nuancering hos Husdyrene . Men det stærkeste Indtryk af Individualiseringen har man hos Mennesket , Personer man kender , hver af dem er et udpræget Jeg , Masseindtryk til daglig , paa Gaden , i Sporvognen , en fysiognomisk vidtdreven Forskellighed , der taler om lige saa mange Sind . Raceforskelle gives , hvorved det maa erindres at de alle er Variationer af hinanden , en vis Typedannelse finder Sted , men selv hos primitive Folk , Vilde , der overfladisk gør Indtryk af at være støbt i samme Ske , skal man ikke være længe om at opdage at hver enkelt har et individuelt Præg for sig . Beviset for den totale Nuancering har man i Fingeraftrykket , der er saa forskelligt for hvert Individ at Forbryderes Identitet , som man ved , kan fastslaaes derved med absolut Sikkerhed . Saa ødsel er Naturen , saadan forsøger den sig i ethvert nyt Liv , en Udspaltning der er lige saa nuanceret som Løvet paa et Træ med finnede Blade , hvoraf ikke to er absolut ens . Den strømmende , til enhver Tid arbejdende Bevægelse fra en Tilstand over i en anden , der kendetegner Udviklingen præger ikke alene den fysiske Type , men ligger under alle Ytringer af Bevidst - VÆKSTLIGHED OG FORVOKSNING 431 heden , i Tiden , den Maade hvorpaa man reagerer , hvad Individer og Befolkninger mener . Muligheden af Indsigt i Retningen og Initiativet paa givne Tidspunkter , som ikke beror paa personlige Skøn alene , foreligger ved Studiet af om Variationsfænomenerne arter sig positivt eller negativt , sammenholdt med de kendte Hovedlinjer i Udviklingen , anvendt paa vor Tid . Et udvendigt Træk af Variation , tilsyneladende tilfældigt , men under Forvandlingens Lov , har man i Moden ; herom skal der nærmere gaaes i Enkeltheder for sig . Men i enhver Livsytring gør Udviklingens Stræben mod Variation sig gældende , en ustadig Ligevægt , der indenfor det menneskelige Selskab lægger sig for Dagen som en Drift efter Forandring , vulgært ved Forlystelsessyge , aandeligt ved Søgen , følelsesmæssigt ved en uklar Higen ud over sig selv . Totalindtrykket af Udviklingsforløbet i Naturen er da at Cellespændingen udløser sig i Artsdannelse , men ligesaa ofte i Forvoksning , alle de Variationer og Forgreninger vi kender , som er Legio , og som endda til allersidst kun lader sig optælle gennem Individerne . Ingen Hensigt ligger til Grund for denne Vækstproces i en Æggehvidesubstans ; naar vi tænker paa en Retning i Naturen gaar vi ud fra os selv som Mennesker . Men Naturen har med samme Energi stræbt f . Eks . mod Fuglene , hvis hele Organisation er en Forkrøbling af et Hvirveldyr , en Sammenstuvning af Skelettet , i Forhold til Pattedyrene og Mennesket . Hvis en Spurv ræsonnerede vilde den pippe op om Mennesket som en overdimensioneret Monstrøsitet , nødt til at kravle paa Jorden , og ude af Stand til at gøre Æg ! Hvor er hans Luffer ? vilde Pingvinen spørge . Ham med alle hans Tæer ! vrinsker Hesten . Zoologisk lader det sig sige at Mennesket har fulgt en Hovedlandevej , Stammen i Udviklingsforløbet , som Resultatet viser bagefter , mens alle andre Arter er sekundære Forgreninger derfra . Men indenfor Menneskeopstigningen igen betragtet som Stamme har der fundet Forvoksninger Sted , Variationer og Vildskud . Histo - 432 TILBLIVELSEN rien er fuld deraf , . Etnografien , Antropologien ; selv i det nærmeste daglige Liv lader Forvoksningen sig iagttage . At danne sig Forestillinger om en Midterlinje , Udviklingens Akse , et Optimum af Vækstlighed og Kaar , fra Roden til Toppen , og afmærke Vildskuddene , heri ligger Elementerne til en Etik . Det er Nøglen til en naturbestemt Analyse af vor Oprindelse og den Tidsalder vi lever i . Man vil finde Metoden fjern og abstrakt ; den er det modsatte af abstrakt , det er Tilværelsen lige udenfor Døren , set i Lys af Udviklingen . Alt hvad der sker , Retninger i Tiden , Anskuelser , enhver Ytring i det offentlige Liv er Manifestationer af en Nødvendighed i Naturen , Vækst og Forvoksning . Med Øje derfor har man et opsummeret Indtryk af dette strømmende , labile , flygtige , sunde , eller udskejende , i den Maade hvorpaa Tilværelsen , betragtet som Masseliv , spinder sig af . De ydre Former er Nationalitet , Politik , Parti , Økonomi , Literatur , Kunst og Moral ; de indre er Tegnene paa Levedygtighed , eller Forfald . Vækst proklamerer sig under Navn af Fremskridt , positivt , men er lige saa ofte kun Mode og Overlæsselse . Reaktionen mod den megen Fremskridtshetz gaar i Religionen og Fortiden , Refuger Naturen har forladt . Paa den anden Side er Traditionerne en aaben Bog , hvor hvad der er Stammen i Udviklingen kan aflæses . Om man er radikal eller konservativ , frisindet eller reaktionær , er derfor lige kummerlige Gloser , Skuffemeninger , som hver for sig lider af en Sterilitet i Tanken . Med Forsøget paa at hente sin Information fra Naturen , hvorvidt Tilstandene har været præget af Vækstlighed eller Forvoksning skulde der gaaes til Problemerne i Tiden , og Forudsætningerne derfor . VÆKSTLIGHED OG FORVOKSNING 429 MODENS BIOLOGI DEN Forvandlingens Lov der ligger til Grund for alt organisk Liv giver sig ogsaa tilkende paa psykologiske Omraader , Svingninger i den offentlige Mening , Smag , Stil og Mode . I en Artikel om Moden i Firserne , „Vore Fædres Hjem " , i det sidste Krigsaar , endte jeg med en Sætning om at Moden til enhver Tid er suveræn , den regerer med Menneskeheden som med eet Legeme ; ikke tilfældigt har jeg arbejdet mig op til Temaet . Ved nærmere Iagttagelse viser Moden , Moderne , en Lovmæssighed der genkalder Udviklingen som man kender den fra Dyreriget . Evolutionens Forløb ytrer sig , som foran paavist , ved Variation , Artsdannelse og Forvoksning , Ekstremer , Nydannelser og Relikter , det samme gælder under andre Former Moden . I selve Begrebet indeholdes en Forestilling om Luner , uden Hoved eller Hale , men Moden er mere , den er underkastet en Nødvendighed , den er variabel , søgende , og har sine Vildskud , Monstrositeter og Rudimenter , ganske som i den organiske Verden . Indenfor Dyreriget hersker visse Moder , konstante hos Arten , men varierende i Slægterne , de er motiveret af Tilværelseskampen , Beskyttelseslighed , hvor det gælder at passere ubemærket , Striber og Farver der falder sammen med Omgivelserne . Omvendt udvikles Skrækmidler , Manker , hvorved man syner større end man er , af Betydning ogsaa i Parringsvalgets Tjeneste , tillige med Gevirer og Horn . Hannen er altid den pyntede og væbnede Part , sekundær maskulin Pragt , saavel for Fugles som for Pattedyrs Vedkommende , og af blændende Virkning paa Hunkønnet , foruden at man holder 434 TILBLIVELSEN Rivalen nede . Det samme har været Tilfældet i det primitive Menneskes Verden , Manden , Krigeren , læssede alle Skrækmidler og Prydelser paa sig , foruden Haar og Skæg , arvet fra Aner i Træerne , mens Kvinden stod i Skygge af ham uden Glorie . I dette i Naturen gældende Forhold er der paa et forholdsvis sent Tidspunkt i Menneskehedens Historie indtraadt en mærkelig Vending , idet Kønsforskellen , hvad Udstyret angaar , er vendt om . Forandringen kan dateres til en Gang mellem det 17de og 18de Aarhundrede . Mændene gik med Strudsfjer paa Hatten , Kniplinger om Halsen og i de foroven monstrøst udvidede Kravestøvler , Pibekraver , hvoraf en Relikt tilligemed lange Klæder er bevaret i Nutidens Præsteornat , Stofferne var Silke og Fløjl . I en Periode forud , Landsknægttiden , skiltede man med Linnedet , klippede Aabninger i Tøjet for at Underklæderne skulde ses . I samme Periode gik man med Sko saa brede i Taaen at de mindede om Hammerhajer ; omvendt var Middelalderens Fodtøj , Snabelskoene , saa ekstremt forlænget at Spidserne maatte hæftes op , for at man overhovedet kunde gaa , Eksempler paa hvordan Moden gaar af den ene Yderlighed i den anden . Svære Halskæder af Guld bares af Mændene paa Tyge Brahes Tid ; de gik siden , med samt Fjerene og Stofferne , over til Kvinden , i Virkeligheden et radikalt Brud med en modus i Naturen . Før den Tid var Kvinden formummet i strenge , puritanske Dragter , som det kan ses paa gamle Portræter af adelige Damer , en Paaklædning der har fortsat sig til Nutidens Nonnedragter . Kvinden var Larve , og Manden det udviklede , ornamenterede Insekt . Naar Forestillingen om det specifikt Kvindelige nu er knyttet til hendes Toiletter , Silker og Kniplinger , Fjer paa Hatten og Smykker , saa er det oprindeligt mandlige Attributer , med samt stærke Farver , hun har tilegnet sig . Manden derimod paa sin Side klæder sig i Vadmel , tweeds ; ved en Gentleman forstaar man en Herre hvis Paaklædning ikke falder i Øjnene . Kun paa et Punkt tillader han sig Kulør , Slipset , der er et Rudiment af Halstørklædet og sammen med Flippen en Stilisering af hvad der en Gang var MODENS BIOLOGI 435 Mening i , noget varmt om Halsen . Stiliseringen er universal , Flip og Slips vil man nu se paa ethvert civiliseret Mandfolk Jorden over , som en Gang Parykken . Enhver Generation klæder sig uniformt , Moden fuldbyrder sig , den er af ufrivillig Natur . Naar man til daglig taler om Moder tænker man fortrinsvis paa Kvinden . En ikke ubetydelig Procentdel af alt Erhverv , Fabriksvirksomhed , Tekstil , Trikotage , og Handel , Manufaktur , hviler paa Kvindens Forbrug af Klæder . Klæder var altid hendes Verden , et arvet Instinkt ; tidligere var hun selv produktiv , hun spandt , vævede , syede og broderede , strikkede , som hun gør for en Del endnu . Kvindens Haandarbejde tjener hendes vitale Ligevægt , i Modsætning til aandsbeskæftigede Mænd , der har tabt al Kontakt med manuelt Arbejde . Men den mondæne Kvinde gaar i Varehuset . Kommer man til en By vil man paa et centralt Sted bemærke en opragende prægtig Bygning , eller flere , det er et Tempel for Moden , med Svingdøre forneden , hvoraf Kvinder maler ud og ind som Bier i en Kube . Og indvendig hvælver det sig i flere Etager som en mægtig Kirke , eller Moské . Her finder Dyrkelsen af Modens Afgud Sted . I et mindre Siderum , som Kapellet for en inferiør Helgen i en Katedral , findes Herreafdelingen , her gaar Mændene ind og faar deres Slips og Sokker , deres Barberblade , hvormed de renser sig for deres Oprindelse som haarede Troglodyter og Sheiker . Kosmetik og Ondulation derimod hører til Kvindens Udstyr , Læbestift , Manke , som et Skilt for hendes Køn , og til Udslettelse af hendes Individualitet . Ingen Tvivl om at Kvinden har overtaget den aktive Part ved Udstillingen af Køn , som før var Monopol for Manden . I Paafugleverdenen er det Hannen der spreder Halen med Sole paa Fjerene for at lægge Hunnen i Støvet , for vort Vedkommende er Rollerne byttet om . Begge Parter synes tilfredse . Den hedenske Idolatri Manden gør Kvinden til Genstand for strækker sig ogsaa til hendes Toiletter , og Kvinden bærer Omsorg for sine Tillokkelser som den Fælde der klapper sammen om Manden . Ser man tilbage paa Udviklingen af Moderne i de senere Aartier er det imidlertid aabenbart at Klædernes Mængde for Kvindens Vedkommende gaar i Retning af et Minimum . I Forvejen er Kvinden tyndere paaklædt end Manden , florlette Stoffer i Sammenligning med Mandens flere Lag Vadmel , Forklaringen vel at søge i at Kvinden fryser mindre , forsynet som hun er , ligesom Eskimoer og Ildlændere , med et Polster under Huden . Men Modens sidste er en Tilbøjelighed til helt at aflægge Klæderne , om Sommeren i hvert Fald , Toilettet indskrænkes til shorts og en Ubetydelighed af en brassiere , i amerikansk Sprogbrug reduceret yderligere til bra , saa kan hverken Klædningsstykket eller Navnet blive mindre . Bevægelsen henimod en total Fraværelse af Klæder har nok subsidiært en meteorologisk Aarsag , en Klimaforandring heroppe nordpaa , man hører om at Bræerne i Grønland er paa Retur ; om Moden paa Spindesiden for Tiden kan det da siges at den befinder sig i en Interglacialtid . Med Fare for allerede at være bagefter , naar dette læses , Moderne rider hurtigt , skal der snakkes lidt om Moderne idag , den sidste Variant , som Alverden hektisk er optaget af. Moden er jo til enhver Tid levende , ligesom sidste Generation af Kolonidyr i et Koralrev ; bagefter er Moden død , med et efterladt Rev af gamle lattervækkende Modejournaler. Som det synes gaar Moden i Øjeblikket med uafvendelig Magt mod lange Kjoler igen , efter at de en Tid lang har været knæfri , ja endogsaa Snørliv og vide Nederdele er ved at komme igen , i betænkeligt Slægtskab med vore Oldemødres Krinoliner. Jeg syntes godt om korte Kjoler , men lange , med et folderigt Slæng om Fødderne , synes jeg ogsaa er nydelige. De nærmer sig Antikens Klædedragt , den skønneste der har været kendt , et Svøb om Legemet , som paa Tanagrafigurerne. Og Kvinden skal have Talje. Hun er drejet saadan af Naturen. I nogle Aar indtil for nylig gik Kvinderne i Sække , med Bæltestedet markeret nede om Hofterne , en Figurløshed som fik alle Damer til at se ud som gamle Koner , og endnu yndet af Madammer , ved hvis Vugge Gratierne ikke har staaet. Sjældent har samtlige Kvinder Verden over vist sig MODENS BIOLOGI 437 saa værgeløse overfor Modens Imperativ som i disse Aar da disse Slavedragter maatte bæres. For Kvinden gælder det : Øjeblikkets Klædedragt , eller ingen ! Nu vil man dog vel ikke have Korsettet indført igen , som skal have truet det svage Køns Liv ? Fortæl mig ikke at nogen Kvinde nogensinde har snøret sig ihjel. Kvinden har som Kattene syv Liv. Kineserinden , hvis bundne Fødder medførte patologisk Invaliditet , hoppede sig gennem Livet endda ; visse Negerinder bærer tallerkenstore Træskiver i Læberne , som man skulde tro hindrede dem i at spise , de overlever og er lykkelige. Konvention og Kvinder ! Efter at Kvinden har afført sig de figurløse Bodsdragter er Bæltestedet kommen igen , Midjen , den Kurve i en Kvindes Rejsning der egner sig for din Arm . Se de unge Piger nu , fra Ryggen , naar de suser paa Cykle gennem Byen , flagende med Snippen af Hovedklædet og med Bæltestedet i Orden , Figuren delt hvor den skal deles , Smækkerheden kommen igen ! En Kvindes Liv , er det ikke et sødt Ord ! Men det vil jo ikke blive ved en naturlig Talje , man ser allerede Tegn til at den vil kultiveres , henimod Hvepsetalje igen , efter Modens Art , den vil mere , overgaa sig selv , indtil den omsider ender i Eksces , og saa skifter paany . At Moden gør sig gældende som en uimodstaaelig Tvang i Øjeblikket , og lige saa prompte afkastes , naar en ny indfinder sig , har noget selvmodsigende , men finder sin Forklaring i den Variabilitet i Naturen , der ikke kender Pauser . Det er ikke Ratio , næppe nok Initiativ der ligger til Grund for Mode , det er Livet selv , der lever sig , vegetationsagtigt , af den ene Tilstand i den anden . Den indre Vækstlighed der er Aarsagen til at Moden altid søger at at overgaa sig selv viser sig ogsaa paa andre Omraader end Klædedragten , Arkitekturen , hvor Stil og Udartning af Stil gør sig gældende paa samme fluktuerende Maade , bestemmende for Smagen . De forskellige Stilarter har noget progressivt , Ophobningen af et 438 TILBLIVELSEN Motiv , indtil Forfald , nye Udgangspunkter . Stammen i Kirkebygninger er den romanske Stil , simple Murflader og Søjler , overtaget fra det antike Grækenland . Med romansk Stil som Kerne udvikler Gotiken sig , en Overlæsselse af Detailler , der næsten gaar ud over egen Dimension . Renaissancen vender sig mod Antiken igen , inspireret af Ruinverdenen i Rom , som man kan se paa Tegninger af Holbein og Durer , en Fragment - Stil , Smagen gik i Retning af antikverede Udsmykninger af Bygningers Ydre , Pilastre og stiliserede Figurer ; St . Peterskirkens Indre er bygget over de efterladte romerske Triumfbuer som Motiv . Barokken forbandt flere Stilarter , og Rokokoen udartede til en ligefrem Skræk for Flader og rette Linjer . Glosen barok er bleven ensbetydende med Udartning i det meningsløse , og i samme Betydning kan Glosen anvendes paa Monstrositeter i Naturen , som den senere har forladt , Sidelinjer , Forvoksninger , Yppigheder , men med Forfald i sig . Nye Skud paa Udviklingens Træ , der har Hensigtsmæssigheden for sig , afløser da Overkultiveringen , en Venden tilbage til simplere Former der ikke har kompromitteret Udviklingsmulighederne i sig . En saadan Tilbagevenden var Klassicismen og Empiren , denne Gang nærmere Antiken , efter den golde Afblomstring af Stilarterne før . De sidste Ytringer paa Arkitekturomraadet er en moderne Tilbagevenden til Empiren , endnu strengere Former , Funktionalismen , efter en Overgang af dekorativ Svulst i Firserne . Stil og Smag har da noget pulserende , gaaende i det ekstraordinære , og forfra igen , ligesom Variationsenergien i den organiske Natur . Men dybest , med fatal Magt , griber Moden ind i det aandelige Liv , Anskuelserne , den offentlige Mening . Den er bestemt af Akkumulationer og Udsving , der naar de en Gang er der er det eneste saliggørende , saa længe de varer . Den offentlige Mening er til enhver Tid suveræn , man er lykkelig over at mene det samme allesammen paa en Gang , et Fænomen der skærpes ved moderne ensrettet Presse og de nære Kommunikationsmidler , der gør hele Verden til een MODENS BIOLOGI439 Verden . Man kan ikke længere sidde i et Bagland og mene noget lokalt . Selve Begrebet moderne , der er afledet af Mode , er et Tvangsbegreb , vov ikke at tænke anderledes end det sidste Skrig ! I Literaturen , i Kunsten , hersker Kædemeninger , koncentreret om nogle faa Favoritnavne , tre - fire Skribenter og tre - fire Malere , som man har ladet sine Lidenskaber med , de dyrkes med en sekterisk Brunst , der bringer Middelalderens Religionskrige , Flagelantisme og Farsoter i Erindring . Og det er ikke netop Kvaliteten der dyrkes , tværtimod , det er Udskregetheden , Forfølgelsen Favoritnumrene lykkeligvis har været Genstand for , den offentlige Mening dikteres med den potentielle Virkning der ligger i selve Udskregetheden . Disse barokke og passionsbetonede Udartninger i Tidsalderens Aandsliv synes at være dens største Lykke . Et Modemotivs Udfoldelse har samme Forløb som Artsdannelsen i Naturen , det gør sig bemærket som stationært , men er i Virkeligheden i en Bevægelse , vokser ud af sig selv , indtil det er udlevet . Og af Udleveisen kommer der aldrig andet end Udlevelsen , den umulige Mode fra for ti Aar siden . Fornyelsen har imidlertid ligget i Luften som en Retning Ingen har bemærket , før den bliver det næste sidste Skrig . 436 TILBLIVELSEN KVINDENS FRIGØRELSE Der Umgang mit Frauen ist das Element guter Sitten . Goethe I 1942 skrev jeg Kvinden i Sagatiden . Medvirkende Impuls var Indtrykket af Forraaelsen overfor Kvinden i den nyeste dominerende Romanliteratur , et af Opløsningssymptomerne der fulgte af de to Verdenskrige , og som jeg ønskede at sætte et Modstykke op imod , et renere og naturligere Forhold mellem Kønnene her i Norden for 1000 Aar siden , end hvad man hører om nu . Beskæftigelsen med Begrebet Køn , Forfaldet i Tiden , og den sande naturlige Sammenhæng , har siden bragt mig ind paa en almindelig , positiv Undersøgelse af Kvindens Stilling i Forhold til Manden , der naar alt tages i Betragtning kommer ud med et stort Plus , Kvindens Frigørelse , saadan som det sidste Par Generationer har været Vidne til den . Et af de betydeligste positive Træk i en Tidsalder et ældre Slægtled kan se tilbage paa er Kvindens Frigørelse . Naar man har set Moden i Firserne da Kvindeverdenen forkrøblede sig med Korset og gik med Tournure , en paabudt Latterliggørelse af den kvindelige Figur , og erindrer Kvindens hele papegøjeagtige Tilværelse , i et Bur af Konventioner , kan man kun se tilbage paa den Bevægelse der skænkede Kvinden Frihed og Liv jævnbyrdig med Manden , indenfor Begrænsningen af hendes Køn , som en af Tidsalderens lykkeligste Udfoldelser . De unge Svømmepiger , der mødes hvert Aar ved Olympiaden , det er Hellas kommen igen . Kvindens Frigørelse hang sammen med en almindelig Udslettelse af Klasse , som vist har grebet dybere ind i Samfundsforholdene her i Landet end noget andet Steds , og Kvinden udgjorde jo før i Tiden næsten en Klasse for sig . Det tør siges at hvad der nu sætter Skel mellem Mennesker er ikke Stand eller økonomisk Status , men Graden af Oplysning og Kundskaber . Naar Kasteforskel endnu føles kommer den snarere nedenfra end fra oven , den hule Demokratisme der maaler Kultur og Dannelse med sin egen Standard og holder „Intelligentsen " mistænkt . Nogle naturhistoriske Forbemærkninger om Forholdet mellem Mand og Kvinde vil kaste nyt Lys paa Kvindens Stilling i Nutiden . Ikke hele Historien fra Urtiden skal gennemgaas , et Resumé af den siger at Kvinden begyndte som den første Træl , anvendelig til at bære Byrder , som endnu hos primitive Folkeslag . Senere civiliserede Folk stillede sig med Nuancer til Kvinden , et Skel der i store Linjer gaar mellem Nord og Syd , Vesten og Orienten . Skulde man bedømme Folkeslags eller Perioders Standard i sædelig Henseende , Elementer til en Etik , kunde man i Stedet for svævende religiøse eller subjektive Kriterier begrænse sig til at gaa ud fra Holdningen til Kvinden gennem de skiftende Tider , en Midterlinje med paaviseligt Forløb Udviklingen er gaaet igennem , det vilde være Historien rekapituleret ud fra et Synspunkt der tager mere Hensyn til Kvinden end ellers . Forholdet mellem Kønnene er i vor Tid gennemgaaet en Forandring , fra en lang Fortid i betingelsesløs Afhængighed af Manden til fuld social Ligestilling i civiliserede Samfund , rækkende endogsaa til Tyrkiet , hvor Begreberne Pasha og Harem har været Maalet for Underkastelsen af Kvinden . En absolut personlig Lighed mellem Kønnene ligger det dog udenfor Mulighedernes Grænse at naa , tværtimod er det netop en fundamental Ulighed der ligger til Grund for at Mand og Kvinde kan dele Tilværelsen med hinanden . Uoverstigelig er den fysiologiske Kønsforskel , der beror paa de første Livskim ; det er nødvendigt at sige det . Tvedelingen gaar saa 442 TILBLIVELSEN dybt at man næsten kan tale om to Varianter af samme Art , saa at ethvert Menneske fra Fødslen af er en Krydsning mellem de to Køn . Almindelig Folkebeskrivelse gaar i for ensidig Grad ud fra Manden , Mandens Verden , ligesom den systematiske Zoologi fortrinsvis tager sit Udgangspunkt fra Hannen , hvor sekundære Træk afgiver Typen , uden at tage i Betragtning at Hunnen ofte har mere af Artspræget . Eva skal nedstamme fra Adam ; det forholder sig omvendt . En Gradus skiller Kønnene , Kvinden er primitivere , oprindeligere end Manden . Derfor hvis man ser Bevidsthedslivet i Stadier skulde der skelnes mellem mandlig og kvindelig Psykologi . I intet Fald tager man fejl af den typiske Adskillelse mellem Kønnene . Paa sine Omraader har Manden domineret , og selv skrevet sin Historie , men i Udviklingen , ført frem til sin Kulmination , kommer Kvinden ind jævnsides med Manden , ikke i Form af Lighed , men som ligestillede Forskelle . Hvad der genetisk skiller Mand og Kvinde , fra Roden af , er netop Forudsætningen for at Kønnene kan gaa op i en Enhed . Evolutionsmæssigt lader der sig fra Kvinden slutte nærmere til Oprindelsen , Arten , end for Mandens Vedkommende , der er mere af en Variant . Er Blik paa Dyreriget viser at Forholdet mellem Kønnene er mere eller mindre udtalt . Hos Mennesket har Kønnene med et ringe sekundært Præg udviklet sig ligeligt , ligesom for Chimpansens og Gibbonens Vedkommende , et Træk der er ført med fra et fælles Udspring og bevaret , i Modsætning til Gorilla og Orang , hvor der er indtraadt en Forvoksning paa Hannens Side . Ekstrem Forskel mellem Kønnene taler om en Barok i Naturen , Artens Muligheder udtømt i et Sidespor . Den Grad af Forskel og Lighed der er imellem Mand og Kvinde , som forener Oprindelighed og Vækst , maaler Omfanget af Menneskets Lykke , i evolutionær Forstand , paa en Gang dyb Rod i Naturen og Evne til at udfolde sig som Art . Den menneskelige Form , Mand og Kvinde ved Siden af hinanden , saadan som Durer har tegnet dem , er Ophavet til al Æstetik . Den moderne Kvinde klæder sig i Bukser og kan omtrent gaa for en Mand , hvis man afholder sig fra at føle paa hende . Et „Skørt " har KVINDENS FRIGØRELSE 443 dog altid været synonymt med en Kvinde , „Nederdelen " , som det hedder i hendes eget Sprog ; har hun betænkt at en Klædedragt der rent proportionsmæssigt har sin bredeste Basis for neden tiltaler Øjet langt mere end en Figur staaende paa sin Spids ? Skørtets Linjer under Bevægelsen er en af de skønneste Attraktioner hos Kvinden ; overhovedet staar hun sig ved at være paaklædt . Den Forskel der beror paa Kønnet gør Kvinden vel i at bibeholde . Forstandsmæssigt staar hun paa lige Fod med Manden , kan tilegne sig samme Opdragelse , samme Dannelse , Piger skal endogsaa vise mere Nemme i Skolen end Drenge ; men Kvindens intellektuelle Evne udfolder sig ad en anden Linje , bestemt af forskellige Opgaver , indenfor Familjen eller det offentlige Liv . Den tekniske Verden er Mandens Værk , fra Urtid af , Opfindelser , Konstruktioner ; at Fremskridtet er kulmineret i Flyvemaskinen skyldes udelukkende Manden . Men der gives kvindelige Flyvere ; Nerven er den samme hos begge Køn . I Idræt og Friluftsliv kan Mand og Kvinde mødes som ligestillede Kammerater . Den almindelige normale Kvinde følger ikke Manden paa abstrakte Omraader , til Gengæld ser hun friskere paa nærliggende , almenmenneskelige Ting . Emotionelt svinger Kvinden i en noget anden Nøgle end Manden , med Tilbøjelighed til at springe Refleksionsled over , et yngre , oprindeligere Træk end hos Manden , der bevæger sig tørt af et Ræsonnement over i et andet . Denne Rundelighed hos Kvinden , naar hun elsker , indtager altid for hende . Grundlaget for Harmoni mellem Mand og Kvinde er at hvad den ene Part savner , det finder den hos den anden . Kønnene supplerer hinanden og ender , naar alt er subtraheret og lagt til , med samme Sum paa begge Sider af Lighedstegnet . Vulgært bedømmes Forholdet mellem Kønnene ved Sammenligning , ørkesløst , de kan ikke sammenlignes , hver for sig har sin naturbestemte Funktion . Herved maa det erindres at naar der sondres mellem Mand og Kvinde henholdsvis som et mere differentieret og et primitivere Væsen er dette ikke Udtryk for Vurdering , men for en Grad . KVINDENS FRIGØRELSE 441 MATRONATET PAA et Tidspunkt af sit Liv udviser Kvinden et særligt fysiologisk og psykologisk Forhold , som ikke gør sig umiddelbart bemærket , og som ikke , saa vidt mig bekendt , findes navngivet som en vital Tilstandsform . Naar Kvinden er traadt ind i en Alder hinsides Fødsler og den Periodicitet der er Kvindens Fatum , i Aarene mellem 40 og 50 , kan hun have endnu en Aarrække for sig der ikke længere er aktivt kønsbetonet , men gaaet over i en Hviletilstand , Matronatet . Betegnelsen er valgt i Anledning af et typisk Tilfælde , hvad man ved om Unn den Rige i Laksdøla Saga , som behandlet i Slutkapitlet af „Kvinden i Sagatiden " . Selve Glosen er ny , en ikke før brugt Kombination , med en distinkt , udvidet Betydning . Ved Matrone forstaar man i daglig Tale med en vis tilsidesættende Betoning et ældre , førladent kvindeligt Individ . Matronat derimod er afledet af det romerske Ord matrona , Roden deri mater , og indeholder Antikens Ærbødighed for den modne huslige Kvinde . Ved Matronatet skal menes den Værdighedstilstand Kvinden træder ind i naar hun har fuldført sin Bestemmelse og har et Liv for sig endnu . Tilstanden har ikke noget tilsvarende hos Mændene , og er forbleven anonym . Heller ikke gør den sig bemærket , for den er karakteriseret af fraværende Træk , en tilbagetrukken , stoisk og forstandsbetonet Holdning , som hverken er mandlig eller ungkvindelig , men uden at ytre sig er hævet over i sin egen frigjorte , humane Form . Kvinden gennemløber tre Aldre , eller fire , hvis man regner Barn - MATRONATET 445 dommen med ; som ung Pige , da Mænd er hendes Skæbne ; som Moder , da hun leverer Slægten videre ; endelig som Veteran hinsides Kønnet ; da er hun sig selv igen , som da hun var Barn , i begge Tilfælde en Amnesti som Kvinde , kun hvilende i sit Væsen . For mange Kvinder er det det betydningsfuldeste Afsnit af deres Liv , ofte af lang Varighed , hvis de har det Held at blive gamle , en Livsperiode der har Betingelser for uforstyrret at vende sig mod almene Linjer i Tilværelsen . Dette kvindelige Alderstrin , der ytrer sig positivt , er med faa store Træk omgrænset i Sagaens Skildring af Unn den Rige . Nærliggende er det her at tænke paa Begrebet Matriarkat , en anden Afledning af Roden mater ; og Begrebet kan anvendes ogsaa paa Unn den Rige , hvis man med Matriarkat mener Kvindeherredømme , hun var saa gammel at hun havde voksne Børnebørn og optraadte som Fører og Leder ved Landnammet paa Island . Men Matriarkatet er et socialt Begreb , og iøvrigt med mindre Gyldighed end man har lagt i Ordet . Almindeligt har man derved forestillet sig Kvinderegimente som et Trin Udviklingen er gaaet igennem i en Fortid , uholdbart , Kvinden har kun i isolerede Tilfælde udøvet Magt over en Stamme eller et Samfund ; hvad der maa menes med Matriarkat er Slægtens Oprindelse som udgaaende fra Moderen , paa et primitivt Trin da Aarsagssammenhængen ved Undfangelsen endnu ikke stod klar , som hos visse lavtstaaende Vilde endnu ; paa Moderskabet var man sikker , og Afkommet , Slægten har derfor været nedledet fra Spindesiden , Genealogien centrede om Kvinden , for siden at overgaa til Manden . Under Omstændigheder kan de to Former , Matriarkat og Matronat gaa op i en Enhed , det gjaldt Unn den Rige , der baade var Overhoved for sin Slægt , med Magtfuldkommenhed over den , og havde Matronealderen . Men er Matriarkatet et socialt Begreb , saa er Matronatet et biologisk . Fysiologisk arter Matronatet sig som et Trin ud af den kvindelige Norm , der falder i Øjnene , men med et afsides , forhøjet Greb om Tilværelsen . Kvinden der er indtraadt i Matronatet har Betingel - 446 TILBLIVELSEN ser for at udvikle Menneskelighed i ren Form , Livsklogskab , Fatning og Uselviskhed , til Fordel for hendes Omgivelser , ældre Kvinders Retrætepost og deres Rang . Den Brønd af Godhed der er givet en Kvinde , som Livsledsagerinde og Moder , bliver ført endnu dybere ned , til Visdommens Kilder , naar hun ikke selv mere angribes af Livets elementære Funktioner . Elskov kræver sin Ret saalænge Kvinden er ung , og Mand og Kvinde kan være lige gode om det Spændingsforhold mellem Kønnene der ytret sig som en Krig , hvor begge Parter er i Hede . En vulgær Betragtning af Kvinden som kun seksuelt Objekt er den mandlige Verden næppe ude over , og her maa man sige at vor højmoderne Tids Smag , hvis man skal tro Literaturen , falder mere uciviliseret end hvad man kender fra primitive Folk eller fra Almuen , der dog subsidiært ser praktisk paa Tingene . Dog det er Overflade , bestsellers ; hos det anonyme Flertal gaar Indtryk af Individualiteten , Valgslægtskab og personlig Hengivenhed for hinanden , over det rent elementære , hvilket ikke udelukker robust Kødelighed , unge Folks Lykke , et Paradoks der hæver over Naturens Tvang . Der er dem der siger at Forelskelse er en Psykose ; og en Lidenskab kan virkelig forløbe manisk . Naar alt kommer til alt beror Driftlivet paa en Illusion , Mand og Kvinde der styrter sig i et fantasmagorisk Spejlbillede af hinanden . Men Drifternes farlige Farvand er den aldrende Kvinde færget over , hun er bag Illusionen , for hende bliver alene de sjælelige Tilknytninger tilbage , i ren , forædlet Form . Mens Kvinden slipper sit sidste ovum naar hun er midaldrende varer Forplantningsevnen hos Manden saa længe han lever . Er Livet en urolig Sø for Kvinden naar hun er ung , da er det ham der er Stormen ; selv om Aarene sætter ham Grænser kan han , som Goethe i hans høje Alder , ikke tage sine Øjne fra Kvinden . For hende kommer der et Havblik , naar Aarene har mærket hende ; til Gengæld udløses der passive Kræfter og indre Dimensioner som Ungdommen ikke raader over . Kvinden som ungt efterstræbt Væsen har sat Mændenes Verden i Bevægelse . Englænderne taler om the skeleton in the cupboard , det hemmelige mørke Punkt i enhver Familje , luk Skabet op , og en ung , hastigt skjult , echaufferet Kvindesperson kommer for Dagen ! Den aldrende Kvindes Indflydelse er af en anden Art og har grebet dybt ind i Historien . Rigtig forstaaet er Matronatet Ophav til dybtgaaende Bevægelser , som har sat sig Spor i Fortidens religiøse Forestillinger . De ældste antike Guddomme var kvindelige , man har set op til Kvinden som et Ophav og en Kraft i Naturen , hun var den Fødende , og Indtryk af hende som den modne Kvinde der var hævet over Kønnet kan ikke andet end have nedfældet sig og lagt sig for Dagen i Ungfolks Kultus . Mest nærliggende og det smukkeste Eksempel , naar man vender Tanken tilbage , er de gamle Grækeres Dyrkelse af Gudinden Pallas Athene . Hun var for dem Indbegrebet af hvad man skyldte Kvinden , som Raadgiver og Opflammer i Kamp , men ogsaa som Fredens og Visdommens Gudinde , den ophøjede Forstand , symboliseret i Uglen der bærer hendes Navn . Det skønneste af alle Templer , Parthenon , der nu som Ruin bærer Spor af Mænds Ødelæggelseslyst , rejstes for at huse hendes Billede , i Navnet skjuler sig Oprindelsen , Gudindens Tilnavn , Parthenos , den jomfruelige . Ikke som Elskerinden eller som Moderen saa man op til Gudinden , men som Kvinden hævet over Drifter , beroende alene i sit Væsen som Menneske . De Fremstillinger man har af Pallas Athene giver ikke Indtryk af Ungpigelighed , men af Prototypen paa en Kvinde , den modne , i sig selv hvilende Skikkelse , endnu uden udtalt Alderspræg over sig , men med Kvinders Tilskikkelser som Køn bag sig . Kun ved opsamlede Indtryk af ældre Kvinder , Matroners Overlegenhed , naar de ikke længere som Ungdommen er i Hede , har Myten om Pallas Athene kunnet danne sig . Religionshistorien har en uanalyseret , akcepteret Forklaring paa Athenedyrkelsen ; den kan dog ikke have 448 TILBLIVELSEN anden Oprindelse end en fysisk Kvalitet hos Kvinden , Udslag af hendes Aldre , Egenskaber som den virile Natur ikke kendte fra sig selv , og som han hævede til Forestillinger om en Guddom . Hvad har Manden ikke fabuleret op omkring Kvinden , den faste Kerne , der under alt er bleven sig selv lig ! Gudsmoderdyrkelsen i Middelalderens Kristendom , den smukkeste Myte , der har forsonet med megen i anden Henseende absurd Teologi , fordi den havde Livets og Frugtbarhedens Præg , var et i og for sig umuligt Forsøg paa at forbinde Jomfruelighed med Moderskab , en aarhundredgammel Strid mellem Mænd om Jomfrufødslen , som man bare en eneste Gang skulde have indanket for et Koncilium af Kvinder ; de vilde have besvaret Spørgsmaalet med en stille Latter . Hvad der ligger til Grund for Dyrkelsen af Jomfru Maria er ældre Forestillinger om Kvindens Ukrænkelighed naar hun er hinsides Kønnet . I Hævdelsen af den ubesmittede Undfangelse røber der sig saavel en halvbarbarisk Overtro paa den intakte Jomfru , som en Erkendelse af det nedværdigende Moment ved Forplantningen , der hænger sammen med Menneskets Vækst fra Dyret . De fleste kommer dog over Momentet , siden Befolkningstilvæksten stadig er stigende . Sublimerede Ungtidens Folk nu Gudinder op af de Egenskaber de mødte hos Kvinden , saa saa de hen til hendes Kraft ogsaa paa andre mere jordiske Omraader , Kvindens Spaadomsevne , som kendt fra det delfiske Orakel . Naar man har tillagt Sandsigersker , Vestalinder og Vølver en overnaturlig Kraft er der dog mere Mening i at søge en Forklaring derpaa i Kvindens Anlæg , hendes Aldre , end at lade Fænomenet henstaa uopløst ; selv Overtro maa have haft en Sammenhæng , Forvoksninger i Fantasien af reelle Aarsager , saadan som Børn tænker . I Middelalderen troede man paa Hekse og forestillede sig dem ride paa Koste til Bloksbjerg , ikke at tale om de oprørende Hekseforfølgelser , Vrangsiden af det Fortrin i Kyndighed man har tillagt aldrende Kvinder . Kloge Koner gives der da endnu . MATRONATET 447 Typen paa den særlige Modenhedsgrad hos Kvinder har eksisteret og vil altid eksistere , saalænge den Naturlov gælder for Kvinder at hun vil gaa Kønnets Stier , mens der er Æg i hende , og blive sig selv i en overkvindelig Forstand naar hun ikke længere deler Perioder med Maanen . Det vil ikke kendes paa hende , uden i at hun lever for andre . Eksempler paa et Matronat i det Stille har man kunnet møde hos Almuen , den gamle Kone i Gaarden , „Bedste " , som var Børn og Børnebørns Tilflugt , en afklaret , varsom og erfaren Aand der hvilede over Slægten . Paa Landet var der som oftest i hver Landsby eller Egn en gammel erfaren Altmuligkvinde , livsklog og resolut , som var at lide paa , hvad enten det gjaldt at bistaa ved Barsler , Slagtning , eller naar Lig skulde vaskes . Lad os faa ham gjort i Stand mens han er immig , har jeg hørt en gammel Kone sige , mellem nogle andre gamle sorte Koner , efter et Dødsfald ; hun havde vasket Lig før . Gamle Koner havde deres egen lukkede , lidt dystre , men med Nerve omfattede Verden , et Livskundskabens Frimureri . Ved Slagtninger var det dem der førte Kniven . I Virkeligheden stammede de jo lige ned fra de Vølver man ved om der stod for Ofringer i Folkevandringstiden , med en Grusomhed vi ikke kan fatte nu , som hørte Tiden til , men udvalgte , et Mellemled mellem Guder og Mennesker , som kun kunde søges i de gamle kloge og haandfaste Kvinders Kreds . Om Kvindens Kapacitet , jævnsides Manden , har man Vidnesbyrd gennem hvad man ved om kvindelige Regenter i vor nærmeste historiske Tid . I nogle Lande , England , Rusland , Østrig , Holland , ogsaa her i Landet i sin Tid , har man haft kvindelig Successionsret til Tronen , Rigsaffærer forvaltet af en Kvinde , uden at man i nogen af Landene har set Grund til at beklage sig . En Husmoders Instinkter er i Stand til at strække sig til et helt Folk . Englands to største Udvidelsesperioder var under Dronningerne Elisabeth og Victoria . Nordens tre Riger har kun een Gang været forenet , under Dronning 450 TILBLIVELSEN Margrethe . En overlegen Natur var uden Tvivl Catharina II af Rusland . Nu er det muligt at naar Regentinder har haft Held med sig er det fordi fornuftige Raadgivere har haft friere Hænder end under en stivhovedet , krigsgal Monark ; paa den anden Side meddeler et kvindeligt Sfatsoverhoved Riget Karakteren af en stor Familje , hvor man ser hen til et fælles kvindeligt Ophav og ikke støjer saa længe hun er sat til at sørge for Riget . The widow kaldte man i England den gamle Dronning Victoria , Folkets Røst , paa Søen og ude i Kolonierne , en smuk Respekt for et Fruentimmer , og Deltagelse paa hendes Vegne ; hun havde sit Folks Agtelse . Et langt Matronat blev Dronning Victoria til Del ; nu er man saa utilfreds med hendes Tid , hvor Alting trivedes og Sæderne afrettede sig under Hensyntagen til en Kvinde ; man bander i Stuen nu og publicerer sine Alkovehistorier , Herreselskab over det hele , det skal være saa fremmeligt . Imidlertid staar Imperiets Affærer ikke saa altfor godt . Konge - og Dronningeværdighed er vel nu mere af et Symbol end en Magtstilling , Folkets Valgte regerer , men bevarer en Regent af Navn som Tegn paa Rigets Traditioner og Integritet . Men saa meget kan siges om kvindelige Regenter , da de endnu besad Indflydelse paa Landes Ledelse , at de skilte sig hæderligt derved . Rigsforvaltning er jo simpel , jo højere man nærmer sig Toppen . En af Aarene modnet Kvindes common sense rækker til at styre et Land . I hvert Fald , kunde Mændene rode Nationerne ud i værre haabløs Misere end den vor Tid har været Vidne til ? Til den moderne Kvindes Frigørelse hører at hun mere og mere rykker op i det offentlige Liv . De Kræfter der søger Anvendelse , naar en Kvinde har tilbagelagt sine første Aldre , som Barn , Pige og Moder , og er traadt ind i sin rolige Alder , er før kommen Familjen og Slægten tilgode ; Udviklingen vil medføre at Kvinden i vor Tid ofrer sig for sociale Opgaver , naar hun er vokset op dertil . Ikke alle Kvinder tager lige taknemligt mod Alderens Gave . Der er dem , ikke faa , der til det sidste jager efter Ungdommens Fantom , til de ligner plukket Fjerkræ , samme golde Hunger som hos MATRONATET 451 Mænd , der ligesom Kong David haaber at en ung Kvinde i Sengen skal være en Elixir mod Alderdommen . Det er heller langtfra altid Matronatet ytrer sig godartet . Mangel paa positiv Udløsning af et Overskud af Kræfter , bunden Varme , kan slaa over i sin Modsætning , Malice , tom Herskesyge , Intriger , aandsfortærende Selskabelighed , gossip , Hundetilbedelse , Melankoli , undertiden Hysteri , som det kendes i Cirkler hvor Ørkesløshed endnu har Karakter af et Standspræg , som hindrer Fruerne i at udfolde sig i en Virksomhed . Ekstremer i Kvindens Psyke skabte allerede i Antikens Tid mytologiske Forestillinger om Meduser , Megærer og Furier . løvrigt Kvindens Aldre forløber med lige saa mange Nuancer som der er Individer . Menneskelige Anlæg og Instinkter kræver deres Ret , fungerer , selv uden at komme til Bevidsthed . Men fremadskridende human Kultur har bestaaet i at hæve Drifter og Tilskyndelser op i Dagen , Klarhed over sin Natur , sine Muligheder og sine Grænser . Kvinden selv er ikke stolt af sine Aldre og henregner dem under de Ting man ikke taler om , en Takt man maa respektere ; men i Haab om en stiltiende Tilslutning er der her forsøgt at analysere og lægge en Kontur om en Lov fra Naturens Side , som altid har og altid vil gribe bestemmende ind i en Kvindes Liv under Forløbet af hendes Aldre . MATRONATET449 LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE ALLE kender Leonora Christinas Skæbne , saadan som hun har fortalt den sely i sit „Jammersminde " , et af de mærkeligste og menneskeligste Skrifter der kendes paa Dansk . For mig har den haft en speciel Betydning , fordi jeg er vant til at tænke udviklingshistorisk , den har fængslende Træk som minder om hele Menneskehedens Udviklingsgang , dens Arbejde , hvormed den begyndte paa bar Bund og efterhaanden drev det til en sikret Tilværelse . Til et Digt jeg skrev om Leonora Christina i 1906 føjede jeg en forklarende Note om hvad det var der havde bevæget mig dertil : „Der er tænkt paa det Robinson - agtige Moment i Leonora Christinas Fangenskab , der nødte hende til at begynde Tilværelsen forfra som paa en øde Ø " . Det er disse Træk om hvordan , som man siger , Nøden lærer nøgen Kone at spinde , der skal udtages fra Jammersmindet og belyses nærmere her . Men først nogle indledende Bemærkninger om Leonora Christinas Karakter . Og vi vil her give Ordet til Holberg , der i sine Heltinde - Historier ogsaa omhandler Leonora Christina . Hans snørklede og vise Sprog , der var det 18de Aarhundredes Dansk , et halvt Aarhundrede efter Leonora Christinas Død , ligesom bringer os hendes Tid nærmere , Holberg var 14 Aar gammel da hun døde , i 1698 ; han omtaler selv at han har truffet Personer der har kendt Leonora Christina , saa der kan endnu have været levende Tradition om den ulykkelige Kongedatter . Om Leonora Christinas sjældne Evner beretter Holberg : Imidlertid havde hun en herlig Opdragelse , saa at hun lærte , foruden Fruentimmersager , adskillige Videnskaber , item fremmede Sprog , som Tydsk og Fransk , item Musik , Regnekonst , Ridsen og andet deslige , hvorudi hun ved hendes Flid og naturlige Capacitet sadledes forfremmedes , at hun distingverede sig blandt alle hendes mange Sødskende , og derfor af Kongen var mest elsket . Da hun havde naaet sit 15de Aar , holdt hun Bilager den 9 October 1636 med Corfitz Uhlfeld , som da var Ridder og Statholder i Kjøbenhavn . Efterat hun var kommen i Ægteskab med denne navnkundige Mand , drev hun Tiden bort med adskillige Exercitier , saa at hun enten ridsede eller øvede sig i Musik paa Harpe , Fløjte og andre Instrumenter . Da hun var bleven 21 Aar gammel , begyndte hun at lære det latinske Sprog , hvorudi Doctor Sperling den Ældre var hendes Læremester . Hun lagde ogsaa Vind paa Italiensk , hvorudi hendes Mand underviste hende , og lærte hun det ene med det andet med en utrolig Hastighed . Sperling den Yngre vidner , at hun var af den Capacitet , at hun paa een Gang kunde synge en Psalme , skrive en anden , og tilligemed give Agt paa hvad som skete udi Huset . Man ser saaledes at hun har været et født Vidunderbarn , med ualmindelige cerebrale Anlæg . Hertil kommer at hun var stor og kraftig , med smukke , bevidste Træk . Det bedste Billede af hende findes paa Frederiksborgmuseet , man lægger her Mærke til hendes klare , sunde Ansigtsfarve . Hun gennemgik Strabadser mere end nogen Mand , og blev dog , efter 22 Aars umenneskeligt Fangenskab , 77 Aar gammel , saa der var Tømmer i hende . Holberg afslutter sin Skildring af hendes Karakter med følgende kloge Ord : Hendes medfødte gode Qvaliteter var saa store og saa mange , at hun kan anses som et Naturens Mesterstykke , saa at der er faa Damer at finde udi Historien , der have været begavede med større Forstand , Lærdom , Veltalenhed , Bestandighed og Taalmodighed udi Modgang . Hendes Lyder kan fornemmeligen tilskrives Tidernes Conjuncturer . Den store Agt og Anseelse , som hun havde været udi 454 TILBLIVELSEN under Christian den Fjerde , da hun var Hoffets Kjeledægge , foraarsagede , at hun ikke kunde skikke sig udi paafølgende Koldsindighed , og det Ægteskab , hvorved hun blev knyttet til en overmodig og urolig Mand , lagde ligesom Bolt og Lænker paa hendes Dyder , saa , at hun ikke kunde føre sig til Nytte de store Qvaliteter , hvormed hun af Naturen var begavet : thi man kan sige , at , hvis hun havde levet i mindre slibrige Tider , og , hvis hun havde bleven indlemmet udi anden Familie , havde man kundet vise hende som et Mønster saavel paa Dyd og Fromhed , som paa Lærdom og Skarpsindighed . Leonora Christinas Historie er iøvrigt bekendt , de farlige politiske Intriger hendes Mand Corfitz Ulfeldt indviklede sig i , der omsider førte til hans og hendes Fald . Hun blev indsat i Blaataarn paa Københavns Slot i 1663 , og sad der som Fange , under den haardeste Behandling , , indtil 1685 . Aarsagen var det umaadeholdne Had fra Frederik den Tredjes Dronning , Sophie Amalies Side , der lige til sin Død hindrede den ringeste Formildelse i Leonora Christinas Fangenskab . Rangstrid laa til Grund derfor , Ubarmhjertighed mellem Kvinder man kender ogsaa fra de oldislandske Sagaer ; her gives ikke Pardon , Leonora Christina havde jo nok villet overse Dronningen , da hun endnu var høj i Hatten , og det skulde hun faa betalt ! Tiderne var halvt barbariske , og hverken Frederik den Tredje eller hans Dronning lagde synderlig Storhed for Dagen , Kongens vidløse Paafund med at rejse en „Skamstøtte " for Corfitz Ulfeldt , da han endnu rystede i Bukserne for ham , vistnok det eneste kendte negative Mindesmærke , og Dronningens Lavkastegrusomhed . Fra den første Dag i Fangehullet paa Blaataarn blev Leonora Christina frataget alt , landede saa at sige nøgen som Skibbruden paa en øde Ø ; og her var det saa hendes Robinsonade skulde begynde . Da hendes Graad og Angster var forbi , og hun var falden til Ro i sin Skæbne , meldte Virksomhedstrangen sig hos hende , kvindelige arvelige Instinkter , Haandgerning , noget at sysle med . Alt var hende forbudt , ethvert Redskab , alt , men hun ejede en Naal , dyrebar Ting , som hun havde fundet i sin Dyne ved at stikke sig paa LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 455 Leonora Christina. den , det første Middel til at beskæftige sig der var kommet i hendes Besiddelse . 456 TILBLIVELSEN Naalen og Kvinden ! De tidligste Naale man ved af stammer fra Rensdyrtiden og er fundet i fossile Affaldsdynger , de var af Ben , med et rigtigt Naaleøje , undertiden paa Midten , slet ikke saa dumt ; med dem har Kvinderne syet Dragter af Rensdyrskind , det raske Kast med Naal og Traad man kender , efter at de , før Naalen blev opfundet , møjsommeligt har maattet prikke Hul efter Hul med en Pren og stikke Senetraaden igennem . Hvordan hun brugte Naalen vil vi lade Leonora Christina selv fortælle , paa Jammersmindets nu gammeldags stavede , men klare og malende Dansk : Omsider , der Sinded kom lit i Roelighed , tenekte ieg paa noget att tage mig til , oc som ieg haffde en Syenaal , som melded er , saa løste ieg miine Baand op i min Nattrøye , som ware breede Liiffarwe Tafftis Baand . Ded Silke syde ieg med paa ded Stycke Kluud , ieg haffde , adskillige Blomster med smaa Sting . Der ded haffde Ende drog ieg Traaer ud aff miine Lagen , twant dem oc syde der med . Skrivemaaden ded for det viser at Leonora Christina har talt Sjællandsk , som man endnu kan høre det paa Landet . Det næste hun erhvervede var en havareret Træske , som Kvinden , der var hos hende , havde foræret hende . Da der naturligvis ikke kunde være Tale om Kniv bad hun Kvinden hjælpe sig paa anden Maade : Kunde ieg faa et Stycke Glas , saa wille ieg see , hwad ieg kunde giøre wed ded Stycke Skee Skafft , mig til Nytte ; bad hender leede i en Kraag , som er uden for ded yderste Rom , der all Skarnet bleff henkast , hwilcket hun oc giorde , fant icke alleeneste Stycker Glas , men endoc et Stycke aff et Tin Laag , som haffde sit paa et Kruus . Med Glasset giorde ieg aff Skeestumpen en Pind med toe Tacker , som ieg giorde Baand paa , oc endnu er i Brug ( Sikket til Baandene tog ieg aff min Nattrøye neden om ) . Ded Stycke aff Tin - Laaget bøyede ieg saaledis tilsammen , att ded siden tiente mig til Blækhorn . Ded LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 457 er oc end nu i min Giemme . Til et Troeskabs Tegn bar Quinden mig samme Tiid en stoer Knappenaal , hwilcken war mig et gott Reedskab til att giøre Begyndelsen aff Skillerommet med imellem Tackerne oc skaffwe ded siden med Glasset . Hvilke Baand Leonora Christina gjorde paa Trægaflen er jeg ikke Kender nok til at afgøre , maaske har det været hvad man kalder Sprang . Men den Maade hun gik frem paa næsten uden Hjælpemidler , genkalder Træk for Træk Urmenneskets Arbejdsmetode med de første simple Redskaber , saadan som de lader sig analysere gennem de arkæologiske Fund man kender . Til Værket havde det primitive Menneske kun Flint , hvormed han gjorde sig Redskaber af Træ eller Ben . Det simpleste Universalværktøj var hvad man i Arkæologien kalder en Stikkel , en Flintspaan med et tilhugget Næb , hvormed man borede og pløjede sig frem i Hjortetak , eller en Knogle , til man havde det Stykke frigjort man havde Brug for , f . Eks . til en Harpun eller en Flen til et Lyster . Med Naalen , fortæller Leonora Christina , skar hun sine Negle , ved at ridse en Fure saa længe ind under dem til de kom af , en Proces der netop viser hvordan Stiklen har været brugt , til at omrande et Emne og gaa i Dybden , til det blev frit , en langsom , møjsommelig Metode . Efter at Emnet var udskaaret tildannede man det videre med et andet Flintværktøj , en Skraber . Hertil svarer Leonoras Glasskaar . Det Ord hun bruger , at skave , er et godt gammelt dansk Ord for Arbejdsmetoden ; indtil for nylig har Skomageren da skavet Saalerne med et Glasskaar , og et Metalblad , hvormed man skaver , kender man fra Snedkerens Værksted , en Sikling . Over den store skattede Knappenaal knyttede Leonora Christina med Silke , var som hun siger „stetze i Arbeed " . Ved en Knappenaal maa man iøvrigt ikke forstaa en Naal i den nuværende Betydning , det har været en stor Naal , brugt i Stedet for Knap , heraf oprindelig Navnet , til at fæste et Korsklæde eller et Slag foran , som kendt allerede fra Bronzealderen ; Bønderkonerne brugte dem i sin Tid endnu . LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 453 Glasskaar gik Leonora Christina for Flint , skønt Arbejdsmaaden var den samme , men Flinten selv manglede ikke i hendes Stenalderværktøj ; herom skriver hun : Christian ( et af de Mandfolk der bevogtede hende i Fængslet ) haffde da flyet mig nogle Stycker Flint , som erre saa skarppe , att ieg kand skiære fint Lærrit dermed effter en Traa . De Stycker erre endnu i min Giemme ; oc giorde ieg adskilligt Arbeed færdig med ded Reedskab " . Ja adskilligt Arbejde blev gjort med Flint gennem hele Stenalderen , i Tusinder af Aar . Flintflækken , som hugges færdig i eet Stykke med eet Slag af Flintblokken , har en haarfin Eg paa begge Sider , saa haard at den ikke slides i blødt Materiale ; en Relikt af Formen op til vor Tid er bevaret i Skomagerkniven , der er et uskæftet Staalblad med en skraa Eg i den ene Ende og en Bevikling med Skind for Haanden i den anden , som Flintkniven i sin Tid har været beviklet , endogsaa en Krumning efter Fladen har den bibeholdt , som Flækken er krum efter den konvekse Overflade af Flintblokken , Nucleus , den er spaltet fra . Et Værktøj af den Type har nok altid været brugt i Forbindelse med Læder og Skind , ligesom den halvmaaneformede Kniv Garveren bruger endnu , der er af samme Form som Grønlænderindens Ulu . Redskabernes Udvikling har deres Logik , som analyseret nærmere i „Vor Oprindelse " . Saavel for Leonora Christina som for Stenaldermanden gælder der en Lovmæssighed for alt Arbejde , een Fremgangsmaade , og ingen anden . Man føler hvor Leonora Christina har skattet sine Flintestykker , dyrebare Ting , der kunde skære Linned ; selv efter at hun ikke behøvede dem mere har hun forvaret dem i sine Gemmer . Leonora Christina gjorde sig Kniplestokke af Pinde og smaa Poser fyldt med Sand , dermed slog hun Snore , hworaff ieg giorde mig et Bindt ( som er opslit ) , thi ieg maatte icke faa et Snørliiff , ihwor offte ieg loed bede derom ; Aarsagen , hworfor , er mig endnu ubewist . Jo , Aarsagen gætter man nok , det var Dronningen , Sophie LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 459 Amalie , som med en Erfaring om denne lille kvindelige Komfort havde Ondskab nok til at formene Fangen den . Da Kvinden hos hende kedede sig gjorde hun Terninger af Nødder , prikkede Øjnene i med Knappenaalen og gned Kridt deri , og med dem „leegte de " , som hun siger „som smaa Børn " . Men med Kridtet , som hun ved den Lejlighed kom i Besiddelse af , fordrev hun ofte Tiden , malede dermed paa et Stykke Bræt og paa Bordet , toede det af igen , gjorde Rim og digtede Salmer . Her gjorde hun et langt Spring frem i Tiden , fra sin Tilværelse ellers som Hulebeboer , med de fattigste Redskaber , til et Trin Menneskeheden først sent tilegnede sig , at læse og skrive . At hun var i Stand til at hæve sig over sin Ulykke ved at give sig hen til Digtekunst leder Tanken hen paa Egil Skallagrimsson , der i sin Sønderknuselse fattede Mod til at leve Livet endnu sin Tid ud ved at digte „Sønnetabet " . Nogle af Versene i hvad hun kalder „En Morgen Diet " skal afskrives her for at give et Begreb om hvordan hun udtrykte sig i bunden Stil : Min Tunge skal med Stemme Forkynde Siælens Aet ; Som ey i Dag wil glæmme Att priise Guds Almact Oc tacke Skab ' ren bliid , Som siine Wæctre sændte , Mit Leye de omspændte , Mig woctede med Fliid . Med Sorrig ieg mig lagde , Aff Graad war salt min Mund , leg til mig selffwer sagde : Du seer ey Morgenstund ! Men Herrens Goedheds - Krafft Befalte Søffnen søde Min tørre Hiærne bløde Oc queege med sin Safft . Digtet slutter saaledes : leg arme Støff oc Aske Endnu et beder dig : Mig icke att forraske , Henrycke plutzelig ; Men lade mig min Aand Med fuld Fornufft oc stille , Med gott Taal oc goed Wille Befale i din Haand . 458 TILBLIVELSEN Ingen kan læse disse Vers uden at tænke paa Kingo , der var samtidig med Leonora Christina ; i Udtrykkets Kraft og Takt , det tungtlastede Sprog , synes de begge at have øst noget af Tiden , dens protestantiske Alvor og Simpelhed i Tanken . Slutningen af Leonora Christinas Digt munder ud i samme Tone som det sidste Vers i „Sønnetabet " , kun at Leonora Christina bøjer sig med Fatning for sin Gud , mens Egils Sind først faldt til Ro efter at han havde skældt sine Guder ud . Et Lyspunkt indtraadte i Leonora Christinas Tilværelse paa et Tidspunkt da det Sukker hun plejede at faa ( og som de Vogtere der omgav hende var slette nok til at stjæle af ) viste sig at være indsvøbt i rent Papir , formodentlig ved en Forglemmelse , hun fik da noget at skrive paa . Blæk lavede hun sig af Øl og Sod , som hun skaffede sig ved at holde en Ske ind i Flammen af Lyset , ogsaa et lille Blad af Opfindelsernes Bog ! Blækhus havde hun som før fortalt , og af en Fjervinge sikrede hun sig Pen , som hun skar til med et Glasskaar . Hendes omfattende Forfatterskab kunde der saaledes lægges Grunden til endnu mens hun sad fængslet . En Vævekam forfærdigede Leonora Christina sig af grønne Grene , som Slotsfogeden havde haft Sind til at sætte ind til hende en Pinse , af dem brød hun Kviste , afbarkede og udblødte dem og lagde dem i Presse under et Brædt , hvorpaa hun føjede dem sammen til en Vævekam , Væven for anden Gang opfunden ! Den var indrettet med „Søller " og et Stykke Træ og blev gjort fast med den ene Ende til Kakkelovnen og den anden til hende selv . Paa den vævede hun med Garn taget fra hendes Silkestrømper . Hele Væven fyldte ikke mere end at hun i Hast kunde skjule den i Lommen , naar hun hørte nogen paa Trappen . Haandgerning var hende fremdeles forbudt , og da Kongen ved en Lejlighed fik den Klud at se Fangen havde syet Blomster paa ytrede han at man vel maatte give hende noget at sysle med , men hertil svarede Dronningen at det ikke behøvedes : Es ist ihr guht genug ! Sie hat es nicht besser haben wollen ! Hun skulde lide . Zahrtmann har straffet den onde LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 461 Dronning i det Billede han har malet af Sophie Amalies uhyggelige Død . Leonora Christina malede paa Fængselsmuren med en sort Farve hun selv tilberedte , og som Pensler brugte hun Pærestilke . Da Manden der havde sat Bilæggerovnen op i hendes Kammer havde glemt noget Ler i Rummet udenfor fik hun ved Tjenerindens Hjælp fat i det , blødte det op med Øl og modellerede deraf forskellige Ting , bl . a . Portræter af Slotsfogeden og Pigen , som skal have lignet . Saaledes kom Kunsten til hende , som den en Gang er kommet til Menneskeheden . Ogsaa her viste sig Leonora Christinas medfødte Gaver . Mens hun arbejdede i Ler fik hun den Tanke at gøre et Bæger , som hun lod sende til Kongen , det var forsynet med en Indskrift under Bunden , en Bøn om at mildne hendes Kaar , men Dronningen fik det at se og kom i Affekt , det lynede over dem der havde formastet sig til at gaa med Bægeret , og selv Kongen maatte bøje sig . Bægeret indlemmede han som Kuriositet i sit Kunstkammer , tillige med en Kniv Leonora havde lavet sig af Ribbenet af et Faar hun havde taget af en Steg . Det var alt hvad der rørte sig i Frederik den " Tredjes Hjerte , naar det drejede sig om en ulykkelig Kvindes Nødstilstand , en ørkesløs Samlermani ; iøvrigt synes han at have været under Tøflen . Men Kniven af en Dyreknogle , givet Form ved Skavning med et Glasskaar , som man kan tænke sig , er da et Sidestykke til stikkende Redskaber af Ben , kendt fra den ældste Stenalder , eller Dolke af Menneskeknogler , der endnu er i Brug hos de vilde Stammer i Ny - Guinea . Senere udførte Leonora Christina andre kunstfærdige Arbejder , en Opstigning gennem Kulturens fremadskridende Stadier til hendes egen Tid ; fra den første til den sidste Dag i hendes Fængselsophold var hun gaaet hele den Vej Menneskeheden har tilbagelagt , fra en nøgen Vild , uden andre Hjælpemidler end dem Naturen og Nødvendigheden nødte til , til Nutidsmennesket , der er kommen i Havn med sit Arbejde og Arbejdets Velsignelse . 460 TILBLIVELSEN Hun havde faaet en anden Opdragelse , som paa en øde Ø , hvor hun havde maattet begynde forfra , Selvhjælp , som de første Mennesker , der kæmpede sig frem fra bar Bund . Den specifikt kvindelige , arvede Bestemmelse ytrer sig i Leonora Christinas Instinkter med uafviselig Magt , hun maa have noget mellem Hænder . Haandarbejder er et Træk uadskilleligt fra Kvindens Verden . Om ikke andet saa ser man hende med et Strikketøj , virksom , indadvendt , hvilken Plastik over en strikkende Kvinde ! Nu hun er rolig , privat , gaar Tankerne i hende . Kvinden og hendes Tøj , hendes andet Liv ! Kvindens Smykker ! Under en Teglsten i Fangehullets Gulv finder Leonora Christina Sand med kulørte Smaasten i , som hun gør Mønstre af i det Ler hun har , Kønnet der ytrer sig , den lille Piges alfeagtige Farveglæde og Lykke over smaa Ting , der ikke er død i hende endnu . I de sidste Aar da der ses lidt gennem Fingre med hendes Fængselsophold anskaffer hun sig et Clavikordion og dyrker Musik , hun lærer at dreje , paa Mode den Gang i Hofkredse , som Mejeri senere i Ludvig den XVI ' s Tid , et Drejelad indbygget i et Chatol findes paa Rosenborg ; ja hun giver sig af med Bogbinderi , saa hun er aldrig ledig . I Hvilestunder studerer hun Loppers og Kaalormes Liv , ført til Bogs i „Jammersmindet " , Vidnesbyrd om en aaben Sans , uden at Iagttagelserne altid stemmer med Sammenhængen , men ogsaa Zoologiens Enemærker har hun betraadt . Fra først til sidst var hun Skribentinden , med en lang Række Værker bag sig . „Jammersmindet " strømmer over af Kvindelighed , baade gennem den der fortæller , og den hun fortæller om . I Aarenes Løb afløste forskellige Kvinder hinanden der skulde dele hendes Fangenskab med hende og passe paa hende , havarerede Almueskvinder de fleste , som lagde en Plage mere til Fængselsopholdet . De er skildret med Troskab , i alle ynkelige og bagatelprægede Enkeltheder , taget paa Kornet , smaa forhutlede Kvindeskæbner med Tidens Plathed over sig , som Kvinderne paa Billeder af Brouwer . Og Mandfolkene der omgav hende , Slotsfoged og Taarngemmer , kunde være hentet LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 463 sammesteds fra , Brouwers grove , utugtige og brændevinsdunstende Halunker . Over for dem alle bevarede Fangen en naturlig tilbagetrukken Højhed , hun var jo nu en Gang Christian den IV ' s Datter . Men hun var ikke uden Deltagelse for det Selskab hun ved Skæbnens Ugunst var kommen i , for saa kunde hun ikke have leveret en saa indgaaende Skildring deraf . Hele Fængselsmilieuet minder om et Skibbrud , hvor hun i en hovedløs Flok er den eneste der bevarer Fatningen . I Folkelivsskildring stiller „Jammersmindet " moderne sociale Romaner i Skygge . Besynderligt nok , naar man tænker paa Holberg i Sammenligning med Leonora Christina forekommer han præget af en ældre Tid end hun , uagtet han var yngre . Holbergs Sprog var akademisk , poleret , som han selv vilde sige , Leonora Christinas er lige til , Tingene , Tilværelsen og vor Tid nærmere ; Kvinden var altid mindre lokalpræget end Manden . Af Kvinderne i „Jammersmindet " er de to Hovedskikkelser de mest bemærkelsesværdige , Leonora Christina selv og Frederik den III ' s Dronning Sophie Amalie . Hun stammede fra et lille tysk Hertugdømme , og Leonora Christina har nok ladet hende det føle , hun som var Kongedatter i et den Gang stort Rige , Rang mellem Kvinder skærer som Knive , og det skulde hun lide for . Ved ingen Lejlighed lægger kvindelig Natur sig mere blottet for Dagen end i Forholdet mellem Leonora Christina og Dronningen , senere Enkedronning Sophie Amalie . Den lille pragtsyge og tomme Kvinde , der skulde have sin forholdsvis beskedne Herkomst bragt i Forglemmelse , havde virkelig Magt til at hindre Kongen , Frederik III , og siden Sønnen , Christian V , i at vise Fangen den ringeste Menneskelighed , terroriserede dem ved paa Kvindevis at give Scener og knappe op paa sig , en Kvælning nær , ved Tanken om at formilde Fangens Kaar . Typen paa Kvinders Ubarmhjertighed overfor hinanden , og Udholdenheden i at hade , har man her . De to Kvinders Forhold til hinanden har et dramatisk Uhyggemoment der leder Tanken hen paa Shakespeares Kvindeskikkelser . Ingen formaaede som han at lodde kvindelig grusom Natur til Bunden . 462 TILBLIVELSEN Leonora Christina behersker sig . Da Enkedronningen endelig dør før hende omtaler hun hende saaledes : „Den 20 . Feb . døde den kongl . Frue Moder , Dronning Sophia Amalia . Hun formodede icke , att Døden skulle saa hastig giæste hender ; men der hun aff Doctorn bleff adwaret , att ded syntist , Døden icke wille lengre lænte , adtraadde hun att tale med sin Søn . Men Døden wille icke biie Kongl . Majts Ankomst , att den kl . Frue Moder kunde sige hannem et Ord . Liiffwet haffde hun enda ; saed paa en Stoel , men maaleløs , oc lided der effter saa siddendis opgaff hun sin Aand . " Hun fik ikke givet den sidste Scene overfor Kongen og paalagt ham ikke at løslade Fangen , mener Leonora Christina . Den tilbageholdne Form virker fornemmere og mere dømmende end om hun havde givet Luft for det haarde Eftermæle hun havde Grund til at skylde Dronningen . Det talte for sig selv . En vis grum Tilfredsstillelse over Sophie Amalies Død som et Kreatur i en Stol , slaaet paa Munden af Døden , har hun dog ikke kunnet skjule . Uhævngerrig var Leonora Christina ikke . De Personer der havde tilføjet hende Krænkelser , og som døde før hende , dem betænker hun i en Liste paa 11 Numre i „Jammersmindet " ; nogle Brudstykker skal citeres : Grev Christian af Rantzov , der havde været med til at forhøre hende : „Døden war hannem meget bitter . " „Encke Dronningens Hoffmesterinne , som war mig saa meget streng i min største Bedrøffwelse , haffde en lang piinactig Sygdom . ... Man kunde paa Taarnet høre hender skriige . Hun bleff ført paa en Dyne need i Byen oc døde der " „Able Catharinæ Døe war meget smertelig ... " „Secreterer Erich Krag bleff hastig aff Døden henryckt paa et ureent Stæd ... " En lignende gal Ende tog det med General Major Friderich von Anfeldt , Feldt - Herren Schack , Canzeler Peter Ritz , Stadtholder Christoffer Gabel , og naturligvis Walter ; Magister Buck , hendes Skrifte - LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 465 fader, som havde fortørnet hende , „ udstoed megen Piine paa sin Soete - Seng ; war tre Dage maalløs , førend hand døde ". De omtalte store Herrer , Rigets øverste Dignitarer , havde haft Leonora Christina i gentagne nærgaaende Forhør for at faa hende til at bekende hvad hun vidste om sin Mands planlagte Dobbeltforræderi mod den svenske og den danske Konge , uden Resultat . Herom har „Jammersmindet " : „Denne haarde Besøgelse war ede offuer 4 Tiimer . De ginge bort , effterladende mig udi Suck , Sorrig oc Graad , en høyt bedrøffuede elendige fangen Quinde , aff alle forlat , som saae sig ingen Redning imod Maet oc Wold , som huert Øyeblick frydede , att Manden dennem udi Hænderne skulle komme , oc at de derris Ondskab paa hannem skulle øffue . Gud giorde den Dag ett stoert Mirackel oc Hiertegn , i ded hand sin Krafft udi mig suage bewiiste oc min Hierne fra Willelse oc min Tunge , att den icke aff U - taalmodighed offuerløb , bewarte " Hvorvidt Leonora Christina var skyldig i det hun forhørtes om , fortæller Historien ikke med Sikkerhed om , men Nøglen til hendes indre Viden stikker i ovenstaaende , under stærk Sindsbevægelse nedskrevne Ord . Det er utænkeligt at hun ikke skulde have vidst Besked , men hun har forbeholdt sig at hvad hun ikke bekendte heller ikke var sandt , og har med kvindelig Forskydning i Følelsen arbejdet Skylden over paa deres Side der vilde hende til Livs , ene Kvinde som hun sad i en Ring af haarde , erfarne , borende Forhørsdommere . Men skal læse hendes Referat bagefter for at vurdere den højt udviklede Forstand og Dialektik hun udfolder for at fri sig for Anklagen , de kom ingen Vegne med hende . Hvilket Nag hun dog bar til dem kommer for Dagen i hendes ikke hemmeligholdte Glæde over deres pinlige Død . Leonora Christina var en oprigtig Kristen , som „Jammersmindet " bærer saa stærke Vidnesbyrd om , men hendes Gud er ikke fri for at minde mere om Jahve , den vrede Straffer , end om den milde Alfader . 464 TILBLIVELSEN I Holdningen overfor sine Omgivelser røber Leonora Christina sin Karakter . Hun var en fuldblodig Kvinde , livsklog , med en Dannelse faa Kvinder er i Besiddelse af nu om Stunder , Behersker af flere Sprog og fuldt paa Højde med Datidens kosmopolitiske Cirkler . Indtrykket af den Standhaftighed , hvormed hun bærer sin haarde Skæbne bibringer Forestillingen om en uovervindelig Fysik . At hun var stærk forstaar man af hvad hun selv fortæller , om hvordan hun straffede en af sine Piger ved en Lejlighed hvor hun var for opsætsig : „ ... foruden nogen Ord slog ieg hender først paa den eene oc saa paa den anden Kiæffte , saa Bloded stoed ud aff Næse oc Mund ... " Og da Pigen endnu brugte Mund : Holder Kiæfften , ellers I skal faa fleere aff dem ; leg er endnu ickun lit wree , men giør I mig ret wree , ieg skal lemmelæste Eder !" „ Det er formodentlig fra en Kilde som denne Zahrtmann har hentet Forestillingen om Leonora Christina som en stor , sværlemmet Bul af en Kvinde , saadan som han har malet hende , uagtet der ikke foreligger noget direkte derom . Paa samtidige Malerier af hende ser man at hun var høj , men nærmest slank , vel proportioneret . En sjælden Sundhed og aandelig Modstandskraft har hun besiddet . Noget i hendes Væsen minder mig om kraftige Bønderkoner jeg har kendt ; der er andre Eksempler paa at Leveformen i toneangivende Kredse , i Toppen , ender hos Almuen et eller flere Aarhundreder efter . Ved Lejlighed viser Leonora Christina sig drøj , paa en fuldkommen bondsk , uskyldig Maade . Hun var helt igennem dansk , af den Rod hvoraf ægte danske Slægter , Adel saavel som Bønder , er fremgaaet . Hun havde det i sig , Arveenheder fra Slægternes Ungtid , at en Naal , en eneste , var hende et Anker i Tilværelsen , det sikret , uden hvilket en Kvinde ikke er Kvinde , at kunne sy . Stenalderkvinder opfandt Pottemageri , og Leonora Christina greb frembringende i Leret , da det kom hende mellem Hænder . I Sindelag og Rejsning stammede hun lige ned fra Sagatidens Kvinder ; hun havde Renaissancens Blodrighed , Lær - LEONORA CHRISTINAS ROBINSONADE 467 dom og Pondus , og hendes Evner pegede mere mod Nutiden end de fleste hun var i Generation med . Den Maade hvorpaa Leonora Christina i sit Fængsel genskabte en Kvindes Syssel , uden andre Midler end dem hun selv frembragte , afgiver Materialet til en arkæologisk og udviklingshistorisk Studie . Fra det Synspunkt er en kort Gennemgang af hendes Liv taget op her . Endnu en Bevæggrund : det kvindeligt Alderstrin der foran er søgt analyseret , biologisk og psykologisk , som Matronatet , kunde være inspireret af Leonora Christinas Eksempel som Udgangspunkt . Hun var 42 Aar gammel da hun blev fængslet , og 64 da hun blev løsladt , med endnu 13 Aar for sig i Rolighed paa Maribo Kloster , til sin Død ; hendes Fængselsophold falder da under Matronatet og afgiver de Træk , der er karakteriserende derfor . Ungdommens Hede laa bag hende , hun havde fuldbyrdet Livet , produktivt , gennem et lykkeligt Ægteskab , og efterladt et Kuld Børn , voksne og paa egne , spredte Veje ; et Havblik i Sindet , Fatning og Afkald , vilde have været hendes Lod , under hvilke Forhold hun saa skulde have levet sit Liv ud . Men Fraværelsen af det Elementære udløser andre Kræfter , Vækst af Personligheden , uden Afhængighed af Kønnet mere , et nyt , bredere , universelt Initiativ , rettet mod Tilværelsen . Fra den blev Leonora Christina afspærret , men Isoleringen fremhæver saa meget des stærkere hvilke Reserver der boede i hende , da Livet trods alt skulde leves . Af to Aarsager maatte hun samle sig , fordi Aarene ikke bød hende anden Udsigt , og fordi Fangenskabet holdt hende fast , hun kunde ikke løbe fra sig selv . Udfoldelsen af Leonora Christinas Karakter staar da som et kvindeligt Alderstrin i Renkultur , Matronatets respektindgydende Levedygtighed og høje Moral . 466 TILBLIVELSEN OM BEGREBET TID TIDEN ? Mens dette skrives gaar den . Hvad vil det sige ? Dette at alt om os er af fremadskridende Natur , vordende , værende og omsider fortidigt , hvordan hænger det sammen ? Hvad er Tid ? Filosofiske og matematiske , lige til metafysiske Definitioner af Tidsbegrebet gives , fra Aristoteles op til den nyeste Tid . Her skal imidlertid kun ses rent umiddelbart paa Problemet , hvilke Indtryk man har fra Naturen og fra sin egen personlige Bevidsthed om Tid . Man er da klar over at Tid ikke i sig selv har nogen Bestand , det er et vedtaget Begreb ; hvad man maa mene dermed er Indtrykket af Omstændighederne hvorved Tilbagelæggelsen af en Distance noteres . Med Distance mener man baade Afstand , markeret af Bevægelse af en Ting ud i Rummet , og Maalet for Hastigheden deraf , som udtrykkes i Tid . Forandring af et Stof , Overgangen fra en Tilstand til en anden , giver Anledning til Udmaaling af Tid . Tid har et Tempo og en Varighed ; i kendte Tilfælde tales om en Begyndelse og en Afslutning af et vist Tidsforløb . For at bringe en Undersøgelse i Gang skelner jeg paa Forhaand mellem tre Kategorier hvorunder Tid kan bestemmes : Universaltid , terrestrisk Tid og biologisk eller vital Tid , nærmere at udvikle ; Omstændighederne er her forskellige , men saaledes indkapslet i hinanden at vital Tid er Del af terrestrisk Tid , som igen er Del af Universaltid , Forløbet altsaa under et det samme . Vender vi os mod Verdensrummet udenfor os , Solen og Stjernerne , kan Tiden maales ved de Forandringer der lader sig paavise OM BEGREBET TID 469 fra et Tidspunkt til et andet , Kloders Opstaaen , fra roterende Gasmasser til ildflydende Legemer , der ender med at afkøles og blive faste , saaledes som vi kender det , saa at sige i Nærbillede , fra Solen , Planeterne og vor Jord , med samt dens udslukte Følgesvend Maanen . Man kunde i Forløbet se en Klodernes Alder ; om vor nærmeste Verden ved vi at den er begyndt hed og er paa Vej til at blive kold . Forløbet er analogt med Stoffernes Tilstandsformer , som er afhængige af Varmeindhold og Tryk , den luftformige , den flydende og den faste Tilstand , Former vi er omgivet af , og hvis Love kendes fra Fysiken og Kemien . Klodernes Alder varierer med Tilstandsformerne ; et sikrere Hold paa den i hele Universet gældende Fællestid har man i de nyeste Maalemetoder der er afledet af de radioaktive Processer . Beregninger af Stoffernes Dekompositionstempo giver her til Resultat at Solens Alder svinger mellem to og fem Milliarder Aar , i Øjeblikket bestemt af Brints Overgang til Helium i Solens Indre . Hele Universets Alder kan ses i Lyset af Astronomiens sidste Teori om Verdensudviklingens Forløb , fra een oprindelig Stofansamling , en „Superstjerne " , til de spredte Stjernesystemer som vi kender dem . Indenfor Grænsen af hvad der vides kan man altsaa etablere Begrebet Universaltid fra denne Superstjernes Eksistens til det Øjeblik vi lever i , en Enhed af Tid . Hvad der har været før Superstjernen vides ikke , og hvordan Verdensudviklingen vil ende , om der er nogen Ende paa den , kan heller ikke vides ; vi befinder os paa en Strækning af en Tidsbølge uden at kende dens Begyndelse og Slutning . Givet er det imidlertid at Universet har en Alder , og at Forløbet af Tid maa opfattes som kontinuerligt , det vil sige at enhver Forandring forudsætter et Før og et Efter , at ethvert Nu har en Fortid bag sig , der aldrig kommer igen , og en Fremtid foran sig , der ikke har nogen Eksistens før Nuet er passeret . En Tærskel skiller til enhver Tid mellem hvad der er forbigangent og hvad der er vordende ; det kan man sige om Tid , for det er det Tiden siger os . En Vaklen i Tidsbegrebet , der hidrører fra en vrang Fortolkning af 470 TILBLIVELSEN fysiske og matematiske Doktriner , der er kommen paa Mode , har i senere Tid gjort sig gældende som en Tilbagevenden til tidligere Tiders Overtro paa Muligheden af at se ind i Fremtiden . Endogsaa i Drømme skal man kunne finde et Indblik i kommende Ting , et aandeligt Udviklingstrin man finder i Blomst i de bibelske Overleveringer , hvor al Autoritet beror paa Forudsigelser , ligesom ved Oraklet i Delfi , og endnu i Sagaerne , da Drømme ansaaes for vigtige Forudsigelser om Fremtiden . Der gives da dem endnu der lader sig spaa ! Drømmetydning , overhovedet Fatalisme , der beror paa en infantil Opfattelse af Aarsagssammenhængen i Naturen , er endnu i vor egen Tid normal Livsanskuelse hos primitive Folk , Arabere , Indianere , og indenfor civiliseret Omraade Almuekvinder af ældre Aargange i afsides Sogne paa Landet . Lykkeligvis , man kan ikke se ind i Fremtiden . Hvad skulde man se ind i den for ? Vidste man hvad der skulde ske kunde man vare sig derfor , og saa var Forudsigelsen jo falsk ! Man kan forudsige Maaneformørkelse og den Slags genkommende Ting , det staar i Almanaken , men hvad der vil indtræffe i Fortsættelse af dine Dage , Imorgen , det er en lukket Bog for dig . Grænsen mellem hvad der er sket og hvad der vil ske er vigende , som naar man gaar efter Regnbuen . Man forestiller sig Evigheden som en Uendelighed af Tid man gaar ind til ; Evigheden ligger bag dig ! Om andre 200 , 000 Aar kan man lægge endnu en lille Stump Evighed til . Betragtet fra et Øjeblik er kommende Tid ikke . Det er en Umulighed at et givet Nu skulde kunne være samtidigt med et Nu i Fremtiden . Indenfor Universaltiden forløber de enkelte Kloders Tid som lokale Perioder , forskellig Tilstandsform , Rotation og Cirkulation i en Bane , gennem saa uhyre Distancer , at man har kaldt de fjerne Sole for Fiksstjerner , fordi de indenfor historisk Tid ikke har rørt sig , men de rører sig dog . Om Afstandene gør man sig et Begreb ved Beregningen af Lysaar , den Tid det tager for Lyset at bevæge sig fra en Stjerne til en Iagttager paa Jorden , ufattelige Hastigheder OM BEGREBET TID 471 og Afstande , udtrykt i astronomiske Tal , der gaar over menneskelig Forstand . Paa vor Plads i Universet er Tiden givet ved den Periodicitet der er betinget af Jordens Bane omkring Solen i Løbet af et Aar , og dens Rotation omkring sig selv i Løbet af et Døgn . Det første Tidsforløb aflæser vi paa Kalenderen , det andet paa Uret . Det er den terrestriske Tid . Vi er født med den , Dag og Nat indgaar som en Rytme i vor Tilværelse , den har mærket alt Levende , vi fungerer om Dagen og tilbringer Natten , mens Jordsiden ligger i Skygge , i en Dvaletilstand . Jordbanen om Solen betinger Aarstiderne , Plantelivets Rytme , og vor Levetid . Om Tid og Tidsregning her paa vor Jord er vi ikke i Tvivl . Varigheden af vor personlige Part deri beskæftiger os levende . H er kommer vi til den indre Opfattelse af Tid , der hænger sammen med vor organiske Funktion , som man kunde kalde biologisk eller vital Tid , hvis man tænker paa to Former , begge knyttet til Vækst , den ene i Slægten , den anden i Individet . Alle levende Væsner har udviklet sig af hinanden , det har taget en Tid , meget lang , Millioner af Aar , et Tempo man ikke har nogen Maaleenhed for , og dog maa Udviklingen hænge sammen med et vist lovmæssigt Forbrug af Tid . Om den Tid det tager for en Art at forvandle sig over i en anden giver Palæontologien Oplysninger ; for Individet er Tempoet betinget af Cellens Vækst , fra Kløvningen af Ægget til Organismen er fuldvoksen , og til Nedbrydningen finder Sted , et Forløb vi kender altfor godt . Denne Fornemmelse af Tid , der er knyttet til vor Fysik , ytrer sig i vor Bevidsthed , den umiddelbare Opfattelse vi har af at Tiden gaar , fra Nu til Nu , fra Time til Time , gennem Dage , Uger , Maaneder og Aar , indtil en samlet Sum deraf nedfælder sig i vor Erindring , samtidigt med at man fra at have været ung ender med at blive gammel . Tempoet føler vi undertiden Trang til at gøre Vold paa , jager for 472 TILBLIVELSEN at forlænge Tiden , uden andet ud af det end at den flyver saa meget desto fortere ; giver man sig derimod Tid vil man være netop lige saa meget ældre i den samme Tid som hvis man havde jaget . Fornemmelsen af Tid kan være forskellig , slæbende lang i en Ventesal , og bevinget ved et Gilde , selv om det virkelige Tidsforløb er det samme . Indtrykket af Varighed , fra Aar til Aar , varierer med vore Aldre . Som Børn førte vi en næsten tidløs Tilværelse , en Fornemmelse af Udstrækning af Tid vi som Voksne ikke mere kan forestille os , den egentlige paradisiske Tilstand , som man i Fjortenaarsalderen drives ud af ; kun i vore Børn ejer vi et Genskin deraf . Naar vi bliver Voksne iler vi , og Tiden iler , hvor travlt vi dog havde med at fortære Aarene ! Men for de Gamle iler Aarene ikke , de flyver . Et gammelt Ord siger at indtil man fylder Tres bliver man ældre hvert Aar , efter Tres bliver man ældre hver Dag . Denne Fornemmelse af Acceleration i Tiden gennem en Levealder hænger sammen dels med en opsummeret Erfaring om Altings Flygtighed , Tilbageblik paa Aarene , dels uden Tvivl en Beskaffenhed ved Vævet , det Budskab man faar fra sin Organisme , som maa være forskelligt for de forskellige Livsaldre . Saa længe et Barn eller et ungt Individ er i Vækst , livlig Celledeling , maa Livsfølelsen være en anden end naar Organismen stagnerer eller gaar i Svind ; hvis ingen anden Forklarig gives maa Forskelligheden i Følelsen af Varighed i Tiden have sin Aarsag her . Forholdet er modsat af hvad man vilde vente sig , rask Tidsforløb for det unge Individ , og slæbende for de Gamle . Udefra set tager Alderdommen sig ud som en stationær Tilstand , mens Ungdommen befinder sig i Flugt ; hvad det psykiske Indhold af Tid angaar forholder det sig omvendt , for Alderdommen synes Aarene at forløbe som Maaneder , Maanederne som Uger . Og jo ældre man bliver , des nærmere rykker Fortiden , endskønt man dog fjerner sig mere og mere derfra . Antikens Verden forekom en uendelig fjern og uvirkelig , da man var ung , som ældre synes man det var igaar , og at man har været i Liv sammen med OM BEGREBET TID 473 Alexander den Store og meget godt husker den Grimrian til Sokrates fra Torvet i Athen . Ens Levetid og al anden svunden Tid ses i Forkortning som et Nu , ligesom Riffelgangene i et Gevær naar man ser derigennem ikke giver Indtryk af Udstrækning , men af en Spiral i et Plan . Set fra Begyndelsen tager Livet sig ud som en uendelig Linje , tilbagelagt reducerer det sig til et Punkt . Den umiddelbare Fornemmelse af Tid , den vitale Tid , fremkommer altsaa ved en indre Opfattelse af noget fremadskridende , der er uadskilleligt fra Livet , Vækst , Udfoldelse ; en givet Termin paa Højden af Tilværelsen , ikke overskuet før bagefter ; endelig en umærkelig men akkumulerende Følelse af at man ældes . Den terrestriske Tid griber udefra , i selve Anlæget , ind i vor Tilværelse , de sikre Inddelinger , Nat og Dag , Maaneder , som er givet ved Maanens Omløb om Jorden , Aaret , der fuldbringes af Jordens Vandring omkring Solen . Foran ligger Kalenderen , bagud Historien . En finere Inddeling har vi selv lagt til , Timer , Minutter , Sekunder . Dette sidste Mindstemaal tikker dit Liv af med største Regelmæssighed og Sikkerhed , i Slægt med din Puls , ganske synligt hver Gang du ser paa dit Ur . Over os er Universaltiden , der omfatter al anden jordisk og vital Tid . Milliarder og Milliarder af Aar er forløbet siden Superstjernen delte sig i alle de kendte Stjernesystemer , Tidsrum der ligger ud over vor Fatteevne . Men alle Størrelsesforhold beror paa Sammenligning . Det er nok vore Maaleenheder der er forsvindende smaa i Forhold til Distancerne i Universet . Ved Udmaaling af Afstande er vi gaaet ud fra os selv som kendt Dimension , Alenmaalet er afledet fra vor Fod , hvoraf der gaar to paa en Alen , en Tomme fra Leddet af vor Tommelfinger , en Mil var tusinde Skridt , mille gradus ; nu regner vi med Meter og Kilometer , som heller ikke forslaar meget paa Afstande udenfor Jorden . Aaret giver sig selv ved Jordens Omløb omkring Solen , og deraf tæller vi vor Levetid , lidt mere eller lidt mindre end tre Snese Jord - 474 TILBLIVELSEN omløb . Men Jordens Cirkulation er et Minimum i Forhold til Stjernebanerne , der er os saa fjerne at saavel Bevægelsen som Varigheden unddrager sig direkte Iagttagelse . Paa tilsvarende Maade kender vi at Bevægelser allerede set fra Afstande her paa Jorden gør Indtryk af Stilstand , f . Eks . Havet set fra Højden af en Flyvemaskine , der tager sig ud som et riflet Mineral . Saa naar vi maaler med Korthed er det ikke sært alting er saa langt , baade i Afstand og Tid , ved Beregningen af Forholdene i Universet . Selv med de Udvidelser i Tanken vor astronomiske Viden muliggør viser Stjernehimlen over os , trods det uhyre Dyb mellem Himmellegemerne , sig som en illumineret Sfære , set indenfra , alle Afstande i samme Niveau . Og Himmellegemernes Rotation og deres Baner , der muligvis kan lignes ved lige saa mange snurrende Toppe , i livlig Cirkulation i Forhold til hinanden , kommer til en Iagttager paa Jorden som en tilfældig Gruppering , stivnet i en Bevægelse . Dette Tegnsprog , Stjernebillederne , der er Uendeligheden og Uroen bragt i Hvile , er det mest ophøjede , stumme Naturindtryk der gives . VALFART TIL LES COMBARELLES FOR en Forsamling af franske Forfattere i Paris holdt jeg 26 . April 1948 efter Indbydelse en Tale , i de væsentlige Træk som følger : Mit Forfatterskab har staaet paa en Gang i Æstetikens og i Oplysningens Tjeneste . Af Livsanskuelse kan jeg regne mig for at følge Traditionerne fra det 18 . Aarhundredes Frankrig , den franske frie Tanke , der gjorde Front mod den klerikale Opfattelse af Aarsagssammenhængen i Naturen . Fra Ungdommen af gik min Hang i Retning af Naturhistorien , jeg blev tidligt en Tilhænger af Darwin . Som Skribent saa jeg min Opgave i at anvende Evolutionslærens Grundsætninger paa Æstetiken , selv paa komponerede digteriske Arbejder , med et Ord allerede af Erasmus Darwin , Charles Darwins Bedstefader : to inlist imagination under the banner of science . Tilværelsen , Historien , og Moralen har jeg set i Lys af fremadskridende Stadier . I den senere Tids Syn paa Evolutionslæren er Deres Landsmand Lamarck traadt mere i Forgrunden end før , man taler om en NeoLamarckisme , idet Tilpasningen , det ledende Princip i Lamarcks Descendenslære , i hvert Fald sidestilles med Selektionen , der var Darwins Anskuelse , naar man vil forklare sig Arternes Oprindelse . Man maa kalde mig Lamarckist , for saa vidt som jeg har haft Blik for Tilpasningen som overvejende Faktor i Naturen , dog uden at 476 TILBLIVELSEN dele Lamarcks Forestilling om et indre Initiativ i Dyrerigets Udvikling . Efter at jeg nu i fyrretyve Aar har indbygget fransk Arkæologi og Antropologi i mine Skrifter , det mægtige Stof der er tilført Videnskaben ved Fund i de franske Knoglehuler og palæolitiske Stationer , er jeg i mit Livs elvte Time kommen til Frankrig for personligt at gøre Valfart til disse Lokaliteter , der har betydet saa meget for vort Kendskab til Menneskets Oprindelse og har skudt Historien Aartusinder tilbage , til Epoker hvor Mennesket endnu næppe havde adskilt sig fra Dyreriget . Gennem mange Aar har det været mit Ønske at besøge Solutré - Klippen og Kalkstenshulerne i VézèreDalen , hvor Urmennesket har efterladt sine Hænders Arbejde og sin Kunst . Jeg glæder mig til disse Besøg og til en Kørsel i den smukkeste Aarstid gennem Deres smukke Land . Allerede den sidste Uge i April var Foraaret i fuldt Flor i Paris , udsprungne Kastanjer , med de kuplede Kroner og alle Lysene tændt , Parker og Boulevarder grønne , Paris er som en Have . Og nu som før er Byen præget af at hele Befolkningen synes at befinde sig paa Gaden , under aaben Himmel . Pariserinderne gaar allerede sommerligt uden Strømper og med bart Haar i Solskinnet paa Gaden ; indendørs derimod ved Visiter og Teer viser de sig med Hatte paa ! Den elegante , kostbare Pariserinde , som man venter at se , saa vi ikke noget til . Vi tog Landevejen sydpaa i Bil og passerede Fontainebleau . Et Sted hvor Skoven staar aaben med store Træer lige ud til Vejen pauserede vi nogle Minutter under en mægtig fritstaaende Bøg , med en Krone som en hel Lund for sig . Den var endnu lige i Løvspringet , med det lyseste silkefine Løv , dugget som efter en Fødsel , hele Træet som et vellugtende , stille Telt op imod den blaa Himmel , og med den svale Planteaande om sig der minder om unge Pigers Hud . Hvor stille og solet var Skoven . Inde mellem Træerne stikker nogle mærkelige bolleformede Klipper op , Sandsten , som skal VALFART TIL LES COMBARELLES 477 være de hærdede Rester af Klitter ved et Hav i en anden fjern Jordperiode . Det var den sidste Dag vi havde Solskin ; hele Resten af Turen regnede det , bygevis , eller var skyet , og det blev koldere og koldere , uagtet vi kørte mod Syd , fordi vi samtidigt kom op paa Auvergnes Højland . Men ogsaa Regnvejret var dejligt , man havde sukket efter det , ligesom hjemme , før vi rejste , og vi hørte siden at Kuldebølgen med Byger i samme Uge var gaaet over Danmark . De franske Landskaber laa brusende grønne og nyfødte under Væden , alle vilde Blomster fremme , de samme Arter som i Danmark , Valmuer blussende fra Grøftekanten , Rugen var skreden og stod flaskegrøn i i Bunden og violet i Toppen , ganske som i Danmark , men Uger før , hele Frankrig som en eneste Grønning , fra den ene Ende til den anden . Hvor udstrakt Landet er skal man opleve ved at køre ad Landevejene , Hundreder af Kilometer hver Dag . De franske Landeveje er banede og velholdte , ikke netop hvad man kalder Autostradaer , de er saa endeløse at Færdslen ikke syner paa dem , kun sjældent møder man en anden Bil , og maaske et Par Gange om Dagen et indfødt Køretøj , et Oksespand foran en højhjulet Kærre . Okserne trækker med Panden , et Aag om Hornene , deres Tilbøjelighed til at stange og stritte imod som man har gjort sig nyttig , Oksen synes hele Tiden den gaar sin Vej , med Magt , og paa den Maade kommer Kærren frem ! Men det gaar uendelig langsomt , Fod for Fod . Foran skrider Bonden , i Studetempo ogsaa han , muldet i Tøjet og med vejrbrunede Træk . Man føler , at det er et meget gammelt , urokkeligt Frankrig man suser forbi der . I Marken ser man Plove af normal Form , men helt af Træ ; Landbruget er aabenbart tilbage her . Oppe paa Hederne i Nærheden af Puy de Dorne saa vi en stor Flok Faar , vogtet af Hunde og med en tilsyneladende aarhundredgammel Hyrde , der kunde være malet af Vermehren . Ellers , ikke saa sjældent , passerede man en Morlille , der stod paa den anden Side af Grøftekanten med sit Strikketøj , plantet som en Støtte , mens hun holdt Øje med sine en eller to græssende 478 TILBLIVELSEN Geder , et Billede der ledte Tanken tilbage til et nu forsvundet Jylland . Kvæg saa man paa Markerne , men ikke ofte . I det hele taget havde man et mærkeligt tomt Indtryk af det franske Land , Markerne udstrakte , men med faa Bygninger , og langt imellem ; Frankrig gør Indtryk af at være tyndt befolket . Paa den anden Side føler man her en Reserve . Landet er overalt grønt , frodigt og veldyrket , skønt endnu paa faa Hænder . Finansielt er Frankrig i Øjeblikket langt nede , men man siger til sig selv , naar man har gennemrejst det indre frugtbare Land , at hvordan det saa gaar , Frankrig kan aldrig blive fattigt . Vi kørte over Auxerre , hvor vi overnattede , Saulieu , Autun , det gamle Augustodunum , endnu med romerske Ruiner , bl . a . et Amfiteater , bygget op ad en Bjergside , med en Del af Stensæderne bevaret . Nedenfor laa en moderne Sportsplads , hvor Ungdommen i Autun spillede Fodbold . Man saa over en Dal til nogle maleriske Højder paa den anden Side ; Romerne har vidst at vælge et Sted med Bagtæppe til deres Friluftsteater . Fra Fodboldspillerne nede paa Pladsen kom der hyppige Udbrud — me herkule ! hørte jeg tydeligt de svor . Om Aftenen i Regnvejr naaede vi Macon . Som naar man trækker en Flaske op , og som et Smæk med Tungen lyder Macon , det er Navnet paa en By og paa en Vin , den fyldige Bourgogne . Man kommer til Byen gennem lutter Vinmarker . Macon er Hovedsædet i det gamle Burgund , ( grundet af Udvandrere fra Bornholm , Burgunderholm ? ) . I 1928 , for tyve Aar siden , da jeg kom med Toget fra Marseille til Paris og havde passeret Macon , saa jeg Solutré - Klippen paa venstre Haand fra Toget og kendte den igen efter Fotografi i et arkæologisk Værk ; lige siden havde jeg besluttet at besøge den ; og det blev nu endelig til Virkelighed . Klippen ligger en halv Snes Kilometer Vest for Macon , og allerede fra en Afstand ser man det lodrette Affald af Klippen , som et Forbjerg inde i Land . Formationen er en Højderyg med et langt stigende Plateau , der ender brat for den ene Ende . Klippen er lagdelt , det VALFART TIL LES COMBARELLES 479 Crot de Charnier. ses tydeligt at den er Halvdelen af et opskudt Parti , med et Brud i Midten ; den anden Halvdel er forsænket , eller eroderet bort . Højderyggen skyder sig paatværs ud mod et dybt Dalstrøg , og der findes en til parallelt , af samme Karakter , men uden at Klippen bryder ud af Overfladen . Formationerne ses klart naar man kører op ad Dalstrøgets anden Side . Solutré - Klippen bestaar af Oolithkalk og daterer sig til Juratiden . Skraaningerne op til Klippen er paa alle Sider dækket med Vinmarker , og der ligger en lille gammel stenet By med en Kirke foran . Nedenfor det bratte Affald af Klippen er det Beliggenheden findes af en større Boplads fra palæolitisk Tid , en bestemt Periode der har faaet Navn af Solutré - Tiden efter Stedet . Bopladsen syner som en uregelmæssig , græsgroet Vold ved Foden af Klippen . Udgravninger har fundet Sted her siden 1866 , da Stedets Betydning som arkæologisk Station blev opdaget . Paa Forhaand var Stedet betegnet som Crot de Charnier , Rakkerkulen , fordi man fandt saa mange Hesteben der . Beregninger gaar ud paa at der paa Affaldspladsen skal findes Knogler af indtil 100 , 000 Vildheste . Sammen med dem har man fundet Flintredskaber af en egen isoleret Type , med en saa højt udviklet Teknik at de kommer nær op imod de fineste oldægyptiske Flintklinger og dem vi kender her i Landet fra neolitisk Tid . Et Folkefærd har levet her i saa lang Tid at de har drevet det til en særegen kræsen Flintkultur , tynde Klinger med Parallelhugning paa begge Sider , og et Skærpe af en Form som kun kendes fra Solutré - Perioden , skæv og med kun en Modhage , til den ene Side , egnet for Surring . Det menes at Solutré - Jægerne har valgt Stedet til Boplads fordi Klippen indbød til Drivjagt , ved at man oppe fra Plateauet indringede Flokke af Vildheste og drev dem ud til Randen af Klippeafsatsen , hvorfra de saa styrtede ned og omkom . Metoden minder om lignende Drivjagter i Afrika , kendt fra Skildringer af Livingstone , lange indhegnede Fælder , som man drev Vildtet igennem som en Ruse , til de styrtede i en Faldgrube , hvor Indhegningerne løb sammen , en umenneskelig Jagt . Solutré - Jægeren har heller ikke kendt Skaansel . Men har det primitive Menneske overhovedet kendt det , i tidligere Stadier , da det stod paa om Dyrene skulde overvælde Mennesket , eller omvendt ? Hvordan er det med os endnu ? Spiser du ikke Kød ? Den forhistoriske Periode da Solutré - Jægerne færdedes her falder i hvad man rundt taget kalder Rensdyrtiden , med Aurignac - Perioden forud og Magdalénien - Perioden efter . Det var i de kolde Aartusinder efter sidste Istid , hvor man kan forestille sig først en Regntid , Syndfloden , under Afsmeltningen , siden , da Jorden var tørlagt , et borealt Klima , Steppetid , inden Skovene kom . I dette Tidsrum dannede der VALFART TIL LES COMBARELLES 481 Stedet for Solutré-Jægernes Drivjagt. sig udstrakte Jordlag , der har faaet Navn af Løss , fintfordelte , mergelagtige Stoffer , kalkholdigt Ler og Sand , et mineralsk Mel , malet af Bræernes Kværn , og da det blev tørt kom det i Drift , uhyre Støvstorme , der afsatte Lag over store Dele af Jorden , helt over i Kina , hvor man endnu i Peking kan opleve Støvstorme og se Løssen ryge . Et Løsslag strækker sig over Mellemevropa og ind i det østlige Frankrig og danner Jordbunden omkring Solutré , en af Grundene vel til at Terrænet egner sig for Vinavl . Mulden er af en rustrød Farve , som 482 TILBLIVELSEN om den er jernholdig , og saadan ser Jorden ud i alle de sydøstlige Egne af Frankrig hvor vi færdedes . I Regnvejr danner den aabne Muld i Vinmarkerne en fin Farvemodsætning til de livlig grønne Felter af Korn og Græs . Nordpaa i Frankrig har Mulden den sædvanlige graa Farve . Solutré - Jægeren menes at være kommen østfra til Frankrig ; Stationer med lignende Kendemærker findes paa en Strækning østpaa til Østrig . Skeletter er fremdraget i Bunden af Affaldslaget men fra Perioden før , Aurignactid , og efter , neolitisk Tid ; Bopladsen har været benyttet helt op i Bronzealderen . Til hvilken Race eller Variant af det diluviale Menneske Solutré - Jægeren har hørt er uvist , der gives forskellige Meninger derom mellem Antropologer ; vi kan ikke se Solutré - Jægeren for os . Derimod kender vi Vildhesten , fra den diluviale , livagtige Kunst , den lille tætte Hest med det store Hoved , som der lever Efterkommere af endnu paa Centralasiens Stepper , Przevalskys Hest , og som har Slægtninge i Nordbaggen og den islandske Hest . Den har været lodden , i Solutrétidens halvarktiske Klima , ligesom Mammuten , en Bolle af Uld at se til paa Frastand , og man kan forestille sig SolutréJægeren klæde sig i Felden af den , med Haarene indad , imod den isnende Vind og Støvstormene , der gik hen over ham . Hans Baalpladser er fundet ; her har han siddet og fedtet Gummerne med Hestekød , en Smag der da , som vi ved , har holdt sig helt op i Vikingetiden her nordpaa . Støv - og Sandflugten i postglacial Tid har sat sig Spor i de vindslebne Sten man finder i Overfladen , med en trekantet Facet og en Køl til det Hjørne hvorfra Vinden er kommen , som nylig paavist oppe i Pearyland . Denne Indskrift i Sten giver et Begreb om Naturens Timeglas og de Kræfter hvormed den har fejet og ryddet op i Evropa efter Istiden . Oppe paa Toppen af Solutré - Klippen har der i Middelalderen ligget en Ridderborg , hvorfra Beboerne nede i Dalen terroriseredes . Paa et Tidspunkt da Feudaladelen stækkedes af Kongemagten fik Beboerne Lov til at sløjfe Borgen , og det hedder sig at de i Løbet af een Dag VALFART TIL LES COMBARELLES 483 Toppen af Solutré-Klippen. Sten for Sten kastede Røverreden ned fra Klippetoppen . Ogsaa saadan et lille Drama er gaaet hen over Solutré - Klippen . Lidt før vi naaede Solutré havde vi et mindre Automobiluheld lige op ad Muren til en Bondegaard , der gav os Lejlighed til at introducere os hos Ejeren , en gammel Vinbonde , der netop var i Færd med at afprøve sin Vin inde i et mørkt , kryptagtigt Rum , fuldt af gammeldags vidjebundne Tønder . Der lugtede trøsket og svalt , og Prøven fandt 484 TILBLIVELSEN Sted med en ejendommelig flad Kop af ciseleret Sølv , en tastevin , Arvestykke gennem Generationer , som det blev os fortalt . Ikke uden Stil skulde Vinen prøves . Den gamle værdige Bonde bød os et Bæger , det var en ung Chablis , kælderkold og af en uforlignelig Velsmag , og vi følte at nu var vi bleven modtaget med Velkomst i Frankrig . Fra Solutré kørte vi vestpaa i Retning af Clermont - Ferrand , ad intrikate Veje , hvor vi ofte maatte spørge os for . Det stærkeste Indtryk fik vi her , som overalt undervejs , af Befolkningens Imødekommenhed og Velvillighed , de viste Vej som om det var en Tjeneste man gjorde dem , med veltalende Fagter og en Hagl af Fransk , hvad enten det var Bønder paa Landevejen eller i Byerne , undertiden skumle Personer , som man kunde vente vilde hade dette Læs Udlændinge i en Privatbil ; den meget omtalte franske Høflighed , som kan virke udvendig , bunder jo i Virkeligheden i en dyb Menneskelighed , naar man kommer i Berøring med det menige Folk . Det er en gammel Kultur man møder . Ligesom Fransk endnu i Roden er Latin bevarer Befolkningen et romersk , civiliseret Aandspræg , om man tør slutte af faa , flygtige Indtryk , en vis Tørhed , Realitetssans , i Forbindelse med en egen simpel menneskelig Modenhed . Franskmændene er smaa , som Romerne var smaa , den mediterrane Race , General Weygand er en Type der kunde gaa for dem alle . Kvinderne er smaa , overalt i Provinsen , som et Kuld Søstre , fintbyggede , med brune Øjne og et stort bart Haar , klare i Huden , tækkelige , og prægede af en naturlig kvindelig Balance . Fattig og aandsfortærende er jo den megen Snak om den letlevende franske Kvinde , Pariserinden , et Ry som Franskmændene selv aabenmundet har været de første til at publicere , det er jo ikke en Gang Paris , men Montmartre og Montparnasse , udskregne Steder , hvor den lette Verden holder til . Som ung havde man ikke mere Vid end at man ogsaa skulde hænge en lille Kvinde ud man havde sanket op , nødvendig Entré til det skrivende Selskab , som Smagen var den Gang , og hvad værre var kondemnere Frankrig , da man blev ædru , fordi en Retning i Literaturen hjemme levede højt paa de bedærvede VALFART TIL LES COMBARELLES 485 Landskabet omkring Klippen. Aandsytringer der kom fra Paris under Forstemtheden efter Krigen i 70 — 71 , som Svamp paa et sygt Træ . En anden Kultur var den Gang i Frembrud , og man sluttede sig til den , Amerika . Men det skal erkendes , nu noget sent , efter Indtryk af Frankrig , Landet selv , at det var en grov Vildfarelse at forveksle et helt Land med en meget omtalt Hovedstad , og deraf igen Forlystelseskvarteret , ja den blotte Literatur derom , som Moden var i Firserne , og som der blev snobbet for ! I hvilken Grad gaar det overhovedet at bedømme en Nation efter dens 486 TILBLIVELSEN Literatur ? Hvis man skulde slutte til Amerika fra amerikansk Literatur i Øjeblikket , hvor man er enige om at udstille sit Køn og sin Drikfældighed paa Gaden , vilde Amerika være til Rotterne ; dog er det andet end Literaturen der er det ? I ethvert Land skulde der paa et centralt , tilgængeligt Sted findes et Reliefkort af Landets Natur , i saa tilstrækkelig Maalestok at man paa Forhaand kunde danne sig en Forestilling om Landets Overfladeforhold , Floder , Højder og hele Struktur . Man savner et saadant naar man kommer til Norge , og i Frankrig ved jeg ikke om der findes noget . Ikke en Gang ved Selvsyn kan man skaffe sig Overblik , fordi man faar Indtrykkene stykkevis , og et Kort giver ingen Forestilling om Landets Plastik . Frankrig ved man er et bjergfuldt , flodrigt Land med et Plateau i Midten , Haute Auvergne , hvor Vandskellet findes , og som igen topper sig i et centralt Parti af vulkansk Oprindelse , med de højeste Punkter i Frankrig , Puy de Dorne , Mont Dore og Cantal , i sin Tid Kæmpeskorstene oppe paa Taget af Landet ; nu ryger de ikke mere . Herfra udgaar Floderne , som har gravet sig dybe Spalter gennem Massivet i Midten , inden de naar ned i det roligere Lavland . Her vilde vi op i Nærheden af Dordognes Kilder . Paa Vejen til Clermont - Ferrand passerer man en By , Thiers , der ligger som en Svalerede klinet op ad Skrænten til et Skaar i Jorden , saa dybt at man ikke kan se Bunden , en veritabel Canyon , her faar man det første Indtryk af de Raviner i Højmassivet Vandløbene har dannet . Clermont - Ferrand ligger oppe paa Plateauet , køligt og i en tyndere Luft . Herfra kørte vi 1 . Maj , efter at have hørt Musik i Gaderne og set Arbejderne marchere i Procession med Faner , meget rolige og nette Folk , men det var Internationale de sang . Vi satte Kursen efter Puy de Dorne , ikke netop det højeste Punkt i Frankrig , 1465 Meter , Cantal er højere , 1858 Meter , men det seværdigste , Midtpunktet i et stort Antal , indtil 70 , udslukte Vulkaner , som en Konge i et Spil Kegler . Bjerget er af en fuldkommen pyramidisk VALFART TIL LES COMBARELLES 487 Fra Haute Auvergne. Form , man kører op ad en brat Vej der er anlagt i en Spiral rundt om Bjerget lige til Toppen , som et udvendigt Rundetaarn , det føles som at køre op ad en Proptrækker . Toppen afsluttes med et lukket , græsgroet Krater ; her har ligget et Merkurtempel i Romertiden ; nu findes der et Observatorium . Pascal foretog den første Højdemaaling med Barometer her . Det sneede lidt og gav nogle Hagl , mens vi var der , og det blæste saa at man kunde læne sig paa Vinden , en iskold Vind , der trængte gennem Klæderne til Skindet . Men der groede 488 TILBLIVELSEN Maanelandskab fra Auvergne. smaa fortrykte Paaskeliljer i Græsset oppe paa Bjerget , og Anemoner ! Fra Toppen ser man ud over et mærkeligt , ganske bart Landskab af udslukte Vulkaner og Lavamarker , rødlige i Farven , og i et uroligt Op og Ned , som om Jorden var stivnet her midt i en boblende Proces , en Kedel med en Ildgrød , da Magmaen i sin Tid gennembrød og dækkede den underliggende Granit . Puy de Dome bestaar af Trachyt og er nogle Steder bevokset med Lyng , hele Kegler af et brunligt Udseende . Lyng og Maquis dækker store øde Strækninger fra Puy VALFART TIL LES COMBARELLES 489 de Dorne sydpaa ned imod Mont Dore og Cantal , en størknet Verden , som paa Maanen ; Taget af Frankrig er som tækket med Lavastrømme . Vulkanudbrudet er af forholdsvis sen Dato , Slutningen af Tertiærtiden ; de første primitive Mennesker kan have været samtidige hermed , og det er muligt man har tilegnet sig Ildens Brug her , Prometheus har tændt sin første Fakkel ved Puy de Dornes Krater , som jeg andetsteds har en Hypotese om . Vi sagde Farvel til Gunung Api og søgte Syd og Vest for at naa Dordognes øvre Løb . Selve Udspringet er oppe fra Cantal , som vi havde et Fjernsyn af , med det lange Krater og med et Lagen af Sne paa Toppen . Skraaningerne fra Plateauet er gennemfuret af dybe Kløfter , med Vandløb i Bunden , man kører ud og ind og taber al Orientering , saa opad med bratte Stigninger og Haarnaalssving , saa nedad og ind i en anden Dal igen ; Kørslen minder meget om Dalene i Norge , kun at Vegetationen er Løvtræer . Vandløbene næres i Kløfterne undervejs , øverst i Randen af de skovklædte Skrænter bemærker man vifteformede Render i Grønsværen , der maa komme fra Kilder , og som samler sig og løber ud i Strømmen paa Bunden . Man forstaar at Frankrig aldrig kan tørre ud , den kolde Hat i Toppen vil altid samle Skyer og Nedbør om sig og sende dem ned i Dalene . Dordogne stødte vi til , da den endnu var et smalt Løb nede i Bunden af en Ravine , og fulgte den , snart nærved og snart af Syne , til den gik som en bred Strøm , vandfyldt til Randen , gennem Lavlandet . Egnene bliver frodigere , med lyse Valnødskove , overalt ser man de høje slanke Pyramidepopler der er saa karakteristiske for fransk Landskab , og som man kender fra fransk Kunst . Vézère er en Biflod til Dordognes nedre Løb , den strømmer med mange Bugtninger gennem en Dal med bratte Kalkklinter til begge Sider , nederoderede af Floden , der paa et Tidspunkt har været saa rivende at den har dannet dybe høvlede Udhulinger ind under Foden af Klipperne . Et abri kalder Franskmændene saadan et Ly , med et Klippetag over ; og her er det Urmennesker har boet i en fjern for - 490 TILBLIVELSEN Et abri med Huleindgang fra Vézére Dalen. historisk Tid , eller i Drypstenshuler , dannet af nedsivende Vand gennem Kalkbjerget , undertiden begge Dele , abri med Huleindgang i Bunden . Fra Aabningen af Dalen ligger de palæolitiske Stationer i følgende Orden : Les Euzies , Cro Magnon , Combarelles , Laugerie basse og Laugerie haute , La Madeleine , Le Moustier , de vigtigste af dem , der har afgivet Fund fra de forskellige fremadskridende Kulturer under og efter Istiden . Betegnelserne er Landsbynavne , Abrierne er beboet endnu , med Bygninger ind under Klippetaget , og har VALFART TIL LES COMBARELLES 491 Fra Combarelles-Hulen. rimeligvis været det uafbrudt lige siden Istiden . Under Lyet i Laugerie basse ligger flere gamle Bygninger klistret ind i Klippen , og Mærker i Væggen efter Tømmerstokke taler om siden fjernede Bygninger fra Middelalderen , ja Rester af et romersk Bygningsværk , en Murbue , findes her . Andetsteds i Frankrig , i Loiredalen , saa vi Hulebeboelser , i Kalkklipperne langs Floden , Bygninger foran , og firkantede gennembrudte Vinduer oppe paa den bratte Væg , der viste at der var Huler bagved . Beboerne synes at benytte dem som Vinkældere . 480 TILBLIVELSEN I Laugerie basse er Kulturlaget afgravet og Fundene gaaet til Museerne , ligesaa i Cro Magnon , som har givet Navn til den mere udviklede Mennesketype , der afløste det primitive Menneske , Neandertaleren , hvis Fundsted er længere inde i Dalen ved Le Moustier . Hvor Lagene blev af gravet i Cro Magnon fandtes en indbygget Stald . Efter Aarhundreders , ja Aartusinders Brug var Affaldslagene flere Meter dybe , undertiden til helt op under Taget , fast sammencintrede Masser , hvori Fundene havde Karakter af Fossiler ; med Mejsler og Tandlægebor har de maattet fremdrages . I nogle af Lagene er den kronologiske Rækkefølge fuldstændig , fra Acheuléentid til Moustérien , Aurignac , Solutré , Magdalénien , en Tidstavle der giver hele Udviklingsskalaen fra det primitive , troldeagtige Væsen , endnu med Træk i Slægt med Chimpanse og Gorilla , til det moderne fortrinlige Menneske . Paa Forhaand havde jeg sat mig for først og fremmest at besøge Combarelles Hulen . Fra den stammer Istidstegningen af en Mammut , som jeg for fyrretyve Aar siden benyttede som Titelbillede paa den første Udgave af „Bræen " og omfattede som en Slags Bomærke . Foran Hulen ligger et Hussted , indbygget i Klippen som en stenet Part deraf , og udenfor , ind under den overhængende Klint , bemærkede vi et aabent Køkken , med Ildsted og forskelligt Husgeraad ; man kogte og syslede nok her endnu som de første Mammutjægere for en 15 — 20 , 000 Aar eller længere siden . Ejeren viste sig at være en gammel Almuesmand , som med megen Øvelse og Politesse optraadte som Fører og viste os Hulen , forsynet med en lille Søgelampe . Den er iøvrigt oplyst med elektriske Glødelamper og viste sig at være en lang snæver Gang , uden egentlige Huler eller Gallerier , den er den underjordiske Tunnel for et Vandløb , der en Gang har banet sig Vej her . Loft og Vægge er Drypstensdannelser af nedsivende Vand . Og her paa Væggene er det at Istidstegningerne findes , hele Vejen ind . De er saa vanskelige at se , selv i elektrisk Lys , at Føreren maatte følge Konturerne ekstra med Søgelampen , før de stod os klart . 492 TILBLIVELSEN Indgangen til Combarelles-Hulen. Man kunde være kommen her længe uden overhovedet at opdage dem . Den Gamle vilde fortælle os at det var hans Kone der først havde bemærket dem . De var iøvrigt sikre nok , de kendte Omrids af Vildheste , uldhaaret Næsehorn og Mammut , præget ret dybt , vel med et Flintredskab , i den haarde , drypstensglacerede Overflade . Tegningerne er temmelig store , indtil meterlange , og paa en uregelmæssig , knudret Grund , der gør det vanskeligt at faa et Helhedsbillede ud af dem ; først efter at de er bleven opmaalt og gengivet i reduceret Størrelse , som vi kender dem fra Literaturen , har man det fulde livagtige Indtryk af dem . Givne Fremspring i Klippen har paa Forhaand bibragt Istidstegneren Ideen om et Dyr , som han saa har gjort færdigt med en Kontur , altsaa halvt et Relief . Det samme gælder de Istidsskulpturer man kender , en tilfældig Lighed har fremkaldt Forestillingen om en Figur , som man saa har udarbejdet videre , en Fremgangsmaade som 494 TILBLIVELSEN jeg har kaldt „Kapricekunst " . Da Skulpturerne er ældre end Tegningerne gaar Kunstens Oprindelse og Udvikling altsaa fra Skulpturen , over Reliefet , til Tegningen . Endelig kommer Farven til , som de i sort og rødt malede Bøfler man kender især fra Altamirahulen i Spanien . Mammuttegningen i Combarelles jeg søgte , min Mammut , er en Alen eller saa paa hver Led . Saadan som man kender den fra Gengivelser er den jo en forbavsende naturtro Fremstilling af den langhaarede Elefant fra Istiden , med den skraat affaldende Ryg og den kuplede Pande ; kun Stødtænderne er ikke helt korrekte , skønt illuderende nok . Det er dog noget af et Under at man har et autentisk Portræt af den arktiske , uddøde Elefant , der ligesom Moskusoksen har haft en Pels hængende lige til Fødderne og har været haaret omkring Munden , som antydet af Istidstegneren . Et Sted hvor en Afsats i Væggen dannede ligesom en Bænk var der flere Tegninger , som om Istidskunstneren har gjort sig det mageligt her ; man ligesom kommer ham mere nær ved dette lille Træk . Tunnelen har ligget i Gravmørke , saa Tegningerne har maattet udføres ved kunstigt Lys , og man har fundet Vægelamper af Sten , af samme ovale Form som oldgræske Lamper , der viser at Urmanden har bragt det saa vidt i Kultur . Som en saadan simpel Form maa man forestille sig Aladdins Lampe og den Magi der knytter sig dertil , Lampens Aand , Ilden . Eskimoernes Spæklampe af Sten er af samme primitive Oprindelse . Hvem var nu Istidstegneren ? Den diluviale Kunst har Tilknytning til anden primitiv Kunst , vidt spredt , og paa flere Hænder , Buskmandstegninger , der er paavist fra Spanien helt ned i Sydafrika ; eskimoisk Kunst , der gaar mere i det skulpturelle ; lappiske Indrids i Ben , gerne af Rensdyr , og Lappernes Liv er endnu knyttet til Renen , ligesom i Magdalénientiden ; Dyrebilleder , med magisk Betydning , findes helt ovre hos Indianerne i Nordamerika . Ser man noget til i Frankrig at Befolkningen har Træk der viser tilbage til de primitive palæolitiske Mennesketyper ? Nogle flere Rejser i Frankrig maatte til for at udrede det Problem . VALFART TIL LES COMBARELLES 493 Istidstegning af Mammut fra Combarelles-Hulen. Vor Fører i Combarelles og hans Kone , det sidste Led i Hulebeboernes Række , var saa gamle at man næsten syntes de var endnu Overlevende fra Istiden ; dog de var af recent Type . En ung Pige , maaske et Barnebarn , opholdt sig hos dem , ikke iøjnefaldende , men ung . Da vi tog Afsked med de Gamle holdt hun sig pigeligt tilbage , men jeg tog hende i Haanden ogsaa og beholdt den til Livsvarmen fra den trængte over i min , der kom et Lys i hendes Øjne , og vi formælede os lidt med hinanden . Aa , man behøver jo kun et Blik paa en Kvinde for at leve et helt Liv sammen med hende . Over Limoges , Tours og Orléans vendte vi tilbage til Paris , saa Slottene i den rige Loiredal , Frankrigs heroiske Fortid , og sov i et 496 TILBLIVELSEN af dem , en rigtig Ridderborg oppe paa et Bjerg med Donjoner i Hjørnerne , kolde Sale med fire Alen tykke Mure , Teglstensgulve og Himmelsenge ; det havde været Residens for en Række Kardinaler , og en af os , et uværdigt ungt Menneske , sov i Kardinalens kolossale Seng . Slottet er nu Turistfælde og Hotel . Ved en anden Lejlighed tog vi ind paa et forhenværende Abbedi . Frankrigs Adel og Gejstlighed har maattet resignere som Snegle og overlade deres Konkylier til Hotelbranchen . Frankrig er det skønneste Land . Det er højt begunstiget af Naturen , og det har endnu en Almue . Tilbage i Erindringen bliver et Indtryk af Frankrigs Geologi , hvad man umiddelbart ser , Spor af tumultuariske Processer i en Fortid , vulkanske Udbrud , som ogsaa nu og da i det franske Temperament , Nedisninger til en Forandring , fire Gange gentaget , men Frankrig urokkeligt , højrygget og med Granit under sig , med et Tag af Lava paa Puklen , og øverst paa Taget et Spir , Puy de Dôme . Hilsen og Respekt til Gunung Api ! VALFART TIL LES COMBARELLES 495 REGISTER OVER NAVNE OG HOVEDEMNER Aalen 122 , 136 , 210 , 317 f . Aand 355 . Aandeverden 102 . Aarsagsforhold i Naturen , se Kausalitet . Aarstiderne ( Klima ) 124 , 156 , 207 , 300 , 317 , 325 , 333 , 363 f . , 394 f . Aber 200 f . , 202 , 209 , 225 , 289 f . , 292 , 294 — 317 , 324f . , 367f . ( Hovedformer ) . „Abeteorien " 236 . Abri ( Klippely ) 489 ff . Adapis 297 . Adaptation 67 , 85 ( se ogsaa Tilpasning ) . Akeley 406 , 408 . Allosaurus 409 . Amerika 329 — 333 , 404 — 416 , 485 f . The American Museum of Natural History 330 , 404 — 416 , 424 . Amfibier 133 , 149f . , 330 , 391 — 397 . Amphictis 220 . Amphioxus 136 , 149 . Andersen , H . C . 15 . Andeskæl ( barnacles ) 25 , 90 . Andrews , Roy Chapman 330 , 408 . Anlæg 429 . Anoa 127 , 245 , 267 , 269 . „Anskuelsesmyte " 193 — 201 . Antiloper 244 f . , 255 , 263 , 427 . Antropologien 76 , 80 , 82 ( se ogsaa Mennesket ) . Antropomorfisme 346 f . Apes 367 f . Arbejde 71 , 186 ( Dyrenes ) , 321 . Ariel 288 — 328 . Arkitektur 437 f . Arkæopteryx ( Øglefuglen ) 157 , 418 , 421 . Arter ( species ) 72 , 101 f . , 127 f . , 141 f . , 153 f . , 166 , 174 , 426 - 430 , 439 . Arthiodactyler ( Klovdyr ) 241 . Artsbestemmelse 426 — 429 . Se ogsaa gradus . arvede Egenskaber ( psykiske ) 146 f . , 373 — 379 . Astronomien 420 . Atavisme 343 f . Auvergne 486 f . Baer , Karl Ernst von 82 — 84 , 102 . Baluchiteriet 408 . Barlow , Nora 13 . barnacles 25 , 90 . Barnet 130 f . , 133 f . , 313 f . , 322 ff , 348 , 428 f . , 472 . Bavianer ( Kappebavianer ) 41 , 200 , 297 , 304 — 313 , 343 — 356 , 368 . „Beagle " ( Darwins Skib ) 13 ff . , 19 . Beebe , William 148 . Behaviourisme 346 — 349 , 353 . Bekkasinen 118 . Bembex 119 . besoin ( longing ) 66 , 70 f . Bevidsthed 161 , 179 . Bevægelse 137 — 143 . Billeder af Dyr 39 f . , 70 , 96 , 100 , 221 , 331 — 335 , 411 f . , 418 f . , 492 — 495 . Binturongen 223 . Biologi 75 , 94 . Birgus latro ( Palmetyven ) 387 — 389 . Bison 40 . Bjørn 222 , 265 , 269 f . , 427 . Bjørnemaar 223 . Blaaokse ( Nilgai ) 245 . Blumenbach , Joh . Friedrich 77 — 80 . Blæksprutte 140 f . , 340 . Bogskorpionen 384 . Bosch ( van Aken ) 148 . Brehm , Alfred Edmund 98 — 101 , 221 . Breughel 148 . Brontosaurus 409 , 413 f . Bruden 262 , 267 f . , 273 . Bruskfisk 394 f . Brøleaber 297 . Buff on 58 — 61 . Bæltedyr 211 , 274 , 277 ff . Bæver 198 , 201 , 218 . Bøflen 273 . Bøving - Petersen , J . O . 109 , 283 . Caliban 288 — 328 , 343 . Catlin , George 39 . Celler ( Ureelle ) 82 , 136 ff . , 144 , 159 , 180 , 334 f . , 337 , 393 , 429f . , 471 . Cellespænding 430 f . Cercopithecus ( Marekatte ) 368 . Chambers , Robert 93 , 398 — 403 . Chimpansen 175 , 297 , 316 , 319ff . , 345f . , 351 , 367 , 370 ff . , 427 , 442 . Cilier 337 . Coelenterater 140 . Coleopterer ( Biller ) 154 . Les Combarelles 475 — 496 . Combarelles - Hulen 491 . Comenius , Amos 49 . Cope , E . D . 415 f . Coryphodontider 241 . Cuvier , Georges 62 — 64 , 66 , 90 , 102 . Daguerreotypier 15 . Dans 375 — 379 . Darwin , Charles 4 , 13 — 38 , 70 , 85 f . , 89 , 102 , 134 f . , 173 , 189 f . , 398 f . , 403 , 475 . Darwin , Erasmus 27 f . , 55 , 71 , 73 — 75 , 475 . Darwin , Francis 20 , 26 . Darwin , George 25 f . , 33 . Darwin , Horace 26 . Darwin , Leonard 26 . Darwin , Robert Waring 27 ff . Darwinisme , „den daarlige " 92 . Desmanen 210 , 231 . Desmerdyr 223 . Dinosaurer ( Saurier ) 169 ff . , 203 , 408 , 411 f . , 415 . Dovendyr 196 , 274 , 282 — 286 , 296 . Drivjagter 116 , 480 ff . Drøvtyggere 228 ff . , 243 ff . Duer 173 . Dvergantilopen 263 , 272 , 273 . Dverghjorten 246 , 248 , 270 — 72 . Dvergmoskusdyr 246 . Dyndspringer 395 f . Dyrebilleder , se Billeder . Dyregrupper ( Inddeling ) 341 . Dürer , Albrecht 46 , 442 . Echidna ( Myrepindsvin ) 205 . Echinoderma ( Pighudene ) 336 f . Edderkopper 147 f . Edentata ( Gumlere ) 274 ff . Egern 208 , 218 , 289 — 292 , 361 — 363 . Egernabe 200 , 291 , 297 . Egernspidsmus ( Tupaja ) 291 — 93 , 357 — 366 . Egil Skallagrimsson 459 . Elefanten 41 , 88 , 198f . , 201 f . , 231 — 237 , 273 , 424 . Embryologi 82 . Eremitkrebsen 384 — 387 . erhvervede Egenskaber ( arvelige ) 94 . Ernæringen 142f . ( se : Maven ) . Ertebølle - Bopladsen 188 . 500 TILBLIVELSEN Evolution ( Udvikling , tilgrundliggende Motiv for hele Værket ) 21 , 35ff . , 71 f . , 93 , 101 , lllf . , 124 , 127 , 145 , 183f . , 201 , 211 , 329 ff . , 336 , 342 , 402 f . , 421 ff . , 426 — 432 . Evolutionsfllosofi 338 . Faar 244 , 269 , 272 f . „Fader Fred i Skoven " 246 . Faraosrotten 214 . Farsø 188 . Fauna , den danske ( se Tibirke Bakker ) . Faust 356 . Felider ( Katte ) 254 ff . Ferskvandsfaunaen 132 — 134 . Fingeraftryk 430 . Fingerdyret , Ai - Ai 296 . Firben 119 , 150 , 163 — 167 , 193 , 336 . „firbenede Fisk " 330 , 391 f . Fisk 141 f . , 148 ff . , 330 , 336 , 340 , 394ff . , 400 . Flagermus 121 , 195 , 202 , 209 , 213 , 427 . Flintredskaber 457 , 480 . Flodhest 41 , 46 f . , 238 , 318 . Flodilder 223 . Flodsvin 198 , 217 f . , 229 , 263 , 266 , 272 f . Fluer 157 . Flyvende Hund ( Pteropus ) 194 f . , 201 , 224 . Flyveøgler 170 . Fod ( Fødder ) 241 . Fodspor 402 , 413 . Forfølgelse og Vækst 255 — 273 . Forplantning 180 f . Forvoksning 426 — 432 , 438 . Fossiler 62 , 129 , 331 f . , 338 , 358 , 400 , 402 , 408 ff . , 414 f . , 420 , 423 f . Foster 84 , 138 , 146 , 154 , 208 . Fosterpose 205 . Frankrig 475 — 496 . Frigørelse , Kvindens 441 — 443 . Frygt ( Gru ) 135 , 147 , 323 , 428 . Frøer 119 , 132 , 150 , 391 ff . Frølich , L . 253 . Fugle 35f . , 90 , 92 , 118f . , 150 , 157 , 164 — 181 , 205 , 397 , 400 , 418 ff . Fylogeni 98 . Galeopiteken ( Kagaang ) 209 . Galton , Francis 28 . Gastrula ( Mavevæsen ) 138 . Gastræa 139 . Gazellen 272 f . Gedekamel ( Nilgai ) 245 . Geder 244 , 253 , 269 . Gemsebøffel 245 . Gemser 244 f . Geni 32 f . Gepard 223 , 254 ff . Gerenuken 70 . Gesner , Konrad 44 — 49 . Gibbonen ( Hylobates ) 292 , 297 , 315 f . , 321 ff . , 325 , 327 , 363 ( Hulock ) , 367 ff . , 374 , 442 . Giraf 62 , 64 , 68 ff . , 243 ff . , 246 ff . , 427 . Glyptodon 277 , 279 , 287 . Gnavere ( se ogsaa „Rotten " ) 88 , 202 , 214 , 216 — 218 , 255 . Gnu 245 . Godhed 146 , 327 f . , 446 . Gopler 90 , 141 . Gorilla 297 , 316 , 319 ff . , 351 , 371 f . , 408 , 442 . Gradus 427 . Grand Canyon 332 . Granger , Walter 409 . Gregory , William King 357 ff . „Grisen " ( Ledeform i Pattedyrenes Stadier ) 228 — 253 . Grunddyret 137 . Grymæomys 208 . Grævlingen 121 . Gudsmoderdyrkelse 448 . Guldsmed 120 , 153 , 155 . REGISTER 501 Gumlere 88 , 128 , 195 f . , 202 , 274 ff . Goethe 75 — 77 , 101 , 344 f . , 356 , 446 . Haand ( Hænder ) 149 , 169 , 175 , 181 , 199 , 241 , 288 f . , 290 ff . , 295 f . , 298 , 300 , 315 , 352 . Haar ( Behaaring ) 166 , 169 , 192 , 352 — 354 , 434 . Hajtænder 129 . Haletudser 391 — 397 . Halvaber 200 , 220 , 289 , 292 , 295 — 297 , 336 , 359 f . , 369 . Halvbjørne 220 , 223 . Hanuman ( Hulman ) 41 . Haren 218 , 301 . Havet 129 , 139 , 147 , 338 ff . , 383 . Havfauna 139 f . , 147 , 338 f . Heilman , Gerhard 170 , 417 — 425 . Hejrer 120 . Hensigt ( Ratio ) 169 . Hesperornis 170 . Hesten 49 , 122 , 233 — 235 , 242 , 298 , 387 , 409 , 414 . Hjorte 40 , 168 , 240 , 245 f . Hjortegris 246 . Hjortesvin 246 . Hoatzin 169 . Holberg , L . 54 , 452 f . Homo sapiens 147 , 200 f . Hovdyr ( Udviklingshistorie ) 202 , 228 — 253 , ( Stamtræ ) 241 — 246 , 250 f . , 254 — 273 , 364 . Hudarmering 211 . Huden 138 , 172 . Huleløven 226 . Hunden 223 , 227 , 252 , 307 . Husdyr 252 f . Huxley , Thomas 89 — 93 , 96 . Hvaler , 90 , 128 , 147 , 149 , 196 , 201 f . , 234 , 397 . Hvalrossen 226 , 237 f . Hvirveldyr 141 , 340 f . Hylobates 292 ( se Gibbon ) . Hyænehund 223 . Hyænen 220 , 226 f . Haeckel , Ernst 90 , 95 — 98 , 102 f . , 139 . Iagttagelse 17 f . Iglen 133 , 135 . Ilden 326 . Ilderen 222 . Inddeling af Dyrearter 144 f . Indvoldsorme 141 . Insekter 151 ff . , — ( Metamorfose 154 ) , 157 f . ( Aandsstadium 160 ff . ) , 403 . Insektædere 128 , 192 — 208 , 210 f . , 213 , 216 , 294 f . , 325 , 336 , 360 , 364 ff . , 369 , 427 . Inspiration 166 , 299 , 404 — 416 . Instinkt 146 , 160 f . , 345 , 374 , 451 , 462 . Introspektion 161 . Invertebrata 66 . Isbjørnen 265 , 270 , 273 . Istidstegninger 40 , 492 — 494 . Jaguaren 217 f . , 223 , 255 , 263 , 266 , 272 . Jardin des Plantes 60 , 73 . Jerven 222 . Jones , Frederic Wood 358 ff . Jordperioder 145 f . , 151 , 153 , 163 f . , 212 , 236 , 239 , 254 , 299 , 302 , 318 , 330 — 333 , 394 — 396 , 400 , 480 , 490 , 492 . Jordsvin 229 , 274 — 76 . Kaar ( Milieu ) 67 , 70 ff . , 156 , 299 , 382 , 427 , 432 . Kalk ( Optagelse og Udsondring ) 278 f . , 339 — 341 , 380 . Kamelen 251 , 269 . Kantschil 246 , 270 — 272 . Kappebavianer 304 — 312 ( se ogsaa Bavianer ) . Kapske Bøffel 260 , 273 . Kapske Jordsvin 276 . Kapuzineraber 297 . Katastrofeteori 67 . 502 TILBLIVELSEN Katte 122 , 219 — 226 , 254 ff . , 355 , 382 . Kattebjørn 223 . Kausalitet 66 , 68 , 71 , 75 , 338 , 364 ( Udviklingskausaliteten ) , 380 f . , 402 f . Kim 74 f . Kingo , Thomas 460 . Klaatsch , Hermann 110 . Klatring i Træer 169 , 288 — 291 , 361 f . Klima ( se Aarstider ) . Klippegrævling 230 f . Kloakdyr 192 , 204 ff . , 364 . Klovdyr 228 — 253 . Knight , Charles R . 331 . Knælere 384 . Koboldmaki el . Spøgelsesabe , se Tarsias . Koldblodede Dyr 146 ff . Kolonivæsener 144 . Kondoren 174 . Koraldyr 340 . Kortskaller 80 . Krabber 150 , 382 f . Kraniologi 82 . Krebsdyr 151 f . , 154 , 380 — 390 . Krybdyr 90 , 136 , 163 — 181 , 205 , 211 f . , 397 , 400 , 402 , 409 , 418 . Kuduen 259 , 264 , 272 f . Kundskab 404 — 416 . Kvinden 201 , 223 , 239 f . , 434 — 437 , 440 — 443 , 444 — 451 . Kæmpedovendyr 183 , 196 , 201 . Kæmpeøgler 202 , 409 . Kænguru 69 f . , 192 , 206 f . Køn og Kønsforskelle 350 f . , 440 — 443 . Lamaen 246 , 247 , 272 f . Lamarck 65 — 73 , 75 , 88 , 101 f . , 189 , 475 . Lancetfisk ( Amphioxus ) 136 . Langskaller 80 . Larsen , Johannes 418 . Lecke , Wilhelm 190 . Leddyr 141 , 144 , 151 ff . , 380 ff . Leg 324 , 328 , 348 , 376 f . Lemurer 200 , 295 f . , 336 , 359 , 369 . Leonora Christina 403 , 452 — 467 . Leopard 255 , 259 , 264 , 272 . Linné , Carl von 50 — 58 , 66 , 102 . Liv ( det første ) 333 f . , 338 f . , 426 . London , Jack 176 . Lorier 295 . Los 223 , 254 — 262 , 268 , 272 . Lund , P . V . 110 , 183 f . , 330 . Lungefisk 150 , 395 . Lækatten 221 f . Lærken 121 , 178 f . , 193 . Løve 41 , 196 f . , 201 , 223 , 225 , 254 f . , 261 , 264 , 272 f . Maagen 175 . Maar 222 f . Maarbjørn ( Bjørnemaar ) 223 . Maarhund 223 . Makier 220 , 295 f . Malibran , Maria 15 . Mammalia 145 . Mammuten 482 , 492 — 496 . March , O . C . 331 , 414 . Marekatte ( Cercopithecus ) 297 , 367 f . Martin , Philipp Leopold ( „Naturgeschichte der Tiere " , Forf . s første Zoologi ) 98 f . Matriarkat 445 f . Matronatet 444 — 451 , 467 . Maven 90 , 114 , 137 — 143 , 210 , 335 f . , 337 . Mefistofeles 344 f . , 356 . Megatherium 196 , 284 ff . Meniscotheriider 241 . Menneskeaber 297 , 319 ff . , 351 f . Menneskeegern 295 , 300 , 302 . Mennesket 35 f . , 71 , 112 , 125 , 142 f . , 145 ff . , 202 , 213 , 227 , 250 , 253 ff . , 292 , 294 — 304 , 323 — 328 , 354 , 357 f . , 362 , 364 , 367 — 379 , 392 , 397 , 400 , 409 f . , 431 f . , 442 . — s Stamtræ 294 — 298 , 315 . Metamorfose 75 . REGISTER 503 Midterlinje ( Stamlinje ) 135f . , 139f . , 325 , 333 , 337 , 341 , 374 , 431 f . , 441 . Mode 171 , 413 f . , 433 — 439 . Moeritheriet 236 f . Mollusker 135 , 400 . Mongusen 214 , 220 . Monisme 75 , 345 . Monkeys 367 f . Moral 92 f . , 114 , 298 f . , 428 , 441 , 467 . Morfologi 75 , 82 . Moskushjorte 246 . Moskusoksen ( Oksefaaret ) 244 . Muldvarp 193 , 209 f . , 427 . Mund ( Mundtøj ) 210 . Mus 255 , 262 , 273 . Museumsteknik 404 — 416 . Musikalitet og Rytmik ( hos Dyr ) 374 — 379 . Münster , Sebastian 42 — 44 . Myreløve 119 . Myrepindsvin 204 f . , 211 , 274 , 285 — 287 , 364 . Myrepungdyr 286 f . Myresluger 128 , 168 , 195 f . , 201 , 205 , 274 , 280 — 283 . Naalen 456 . Nandinia binotata 220 f . Natravnen 118f . natural selection 85 . Neandertaleren 492 . Nedstamningsskala 90 , 102 . Nelson , N . C . 411 f . Nerve og Nænne 428 f . Nilgai 245 , 270 , 272 f . Næbdyr 192 , 204 f . , 364 . Næsebjørn 223 . Næsehorn 46 , 242 f . , 408 , 493 . Odder 196 , 222 . Odderspidsmus 210 . Okapi 70 , 122 , 248 . Oksegemse ( Gnuged ) 245 . Olsen , Chris E . 411 . Omformningsevne 210 ( se Variabilitet ) . Ontogeni 84 , 98 . Opossum 206 , 213 f . , 361 . Orang - Utan 70 , 78 f . , 86 , 297 , 316 , 319 ff . , 351 , 442 . Orbis pictus 49 . Origin of Species 15 , 55 , 89 , 398 . Ormealderen 151 . Ormen 130 — 136 , 140f . , 151 , 155 , 336ff . , 340 , 400 . Osborn , H . F . 330 , 416 . Ozelot 257 . Padder 150 , 336 , 392 ff . , 396 f . , 400 . Pallas Athene 447 f . Palmetyven ( birgus latro ) 387 — 389 . Palæontologien 88 , 331 f . , 402 , 412 . Pangenesis 34 . Panserfisk 396 . Panter 223 . Papegøjer 173 . Paradisfugle 86 . Partenon 447 . Pattedyrene 144 ff . , 150 . Udviklingshistorie 182 — 191 , 193 ff . , 203 , 208 — 253 , 364 f . , 397 , 400 , 408 f . statiske Opbygning 368 ff . — „Pattedyrrevu " 195 ff . Pighude 135 , 140 , 144 , 336 . Pindsvinet 121 , 189 , 205 , 209 , 211 , 427 . Pingviner 170 , 397 . Pipatudsen 205 . Pirring 157 , 167 f . , 172 . Placenta 208 , 287 . Polyper 90 . Primates 56 , 359 — 366 , 368 ff . Præriehunden 290 . Puma 223 , 255 , 258 , 263 f . , 272 . Pungdjævel 251 f . Pungdyr 192 , 204 — 208 , 213 , 251 f . , 295 , 361 , 364 . Pungrotte ( Opossum ) 206 , 213 f . , 361 . 504 TILBLIVELSEN Puy de Dôme 486 f . Pædagogik 428 f . Racer 76 , 80 , 374 . Ranco La Brea 330 . Raymond , Percy E . 278 f . , 329 — 331 , 338 f . Reflekser 159 , 348 f . , 352 f . Regenerationsevne 164 , 167 . Regnorme 25 , 131 , 134 — 136 . Religion 96 , 422 , 428 . Religionsundervisning 92 . Responser ( Dominanser ) 348 f . , 353 ff . Retzius , Anders Adolf 80 — 82 . Roosevelt , Theodore 405 — 407 . „Rotten " ( Ledeform i Pattedyrenes Stadier ) 208 — 218 . Rovdyr 202 , 219 — 227 , 254 — 273 , 364 . Rovdyrenes Stamtræ 220 , Oprindelse 267 . Roy , Fitz 13 , 16 , 89 . Sabelkatten 226 . Saigaen 244 . Salamandre 150 . Samfund 93 , 159 f . Sandhed 404 — 416 . Sansning 301 f . Sarcophilus satanicus 251 f . Saurier 163 , 170 f . , 202 ff . sauropsidæ 90 . Scheel , H . 418 . Schiøler , Lehn 418 . „Sebedeisten " ( Tordensten ) 336 f . Selektion 83 , 86 , 88 , 190 , 264 f . , 475 . Serval 223 , 255 , 258 , 272 . sexual selection 86 . Shakespeare 292 ff . , 343 f . Sidelinjer 140 f . , 325 , 379 . Sige 132 , 391 ff . Sjæl ( Sjæleliv ) 114 , 143 , 146 — 148 , 176 , 178 — 180 , 224 , 304 , 314 , 323 f . , 349 , 354 f . Skarabæen 159 . Skildpadde 211 . Skolebøger 111 , 422 f . Skolopenderen 130 . Skoven 253 , 299 f . , 316 f . , 325 , 363 f . Skovmænd 319 f . , 367 — 379 . Skunken 214 . Skælbideren 151 — 162 . Skældyr 274 , 276 f . Slangen 136 . Solutré - Jægere 480 ff . Solutré - Klippen 476 — 484 . Sommerfugl 121 , 155 f . , 158 . species 144 , 174 . Spencer , Herbert 85 , 93 — 95 , 376 . Spidsmus 192 ff .( „Insektæderens Afkom ") 209 f .( Vandspidsmus , Dverg spidsmus ) , 427 . Stamtrin ( fælles ) 315 , 356 . Stamtræ , Dyrenes 248 f , 364 , Menneskets 294 — 298 , 357 — 364 , 367 ff . Steensen , Niels 129 . Stilarter 438 . Storken 175 , 318 . Struds 42 f . , 70 , 177 f . Stræben 72 , 147 . Stumpabe ( Colobus ) 368 . Sult ( Urappetit ) 210 , 219 . survival of the fittest 85 , 268 . Svinet ( se ogsaa „Grisen " ) 239 , 251 , 424 . „Svingklatrere " 368 — 370 . Sækdyr 137 f . , 140 , 143 , 338 . Sælen 222 , 265 , 273 . Søanemoner 336 , 386 f . Søkøer 237 f . „Sønnetabet " 459 f . Søpindsvin 140 , 336 f . Søpunge 140 . Søpølser 140 , 336 . Søstjerner 140 f . Søvn 146 f . , 180 . Takin ( Oksegemse ) 245 . Tamandua ( Myresluger ) 280 , 282 . REGISTER 505 Tamkvæget 245 . Tana , se Tupaja . Tand , se Tænder . Tapir 231 , 239 — 242 , 424 . Tardigrader 274 . Tarsius 295 f . , 358 ff . , 362 . Tasmanske Djævel 251 f . Temperament , Dyrenes 339 , 374 . Termiter 159 , 275 ff . Thomsen , Vilhelm 32 . Tibirke Bakker 115 — 124 , 163 f . Tiden 123 — 124 , 125 — 129 , 185 , 299 , 425 ff . , 429 , 468 — 474 . Tiger 44 , 219 , 223 , 225 , 255 , 264 , 271 f . Tilpasning 66 f . , 71 , 85 , 88 , 156 , 159 f . , 186 , 189 f . , 208 , 266 , 274 — 287 , 475 . Tilværelseskamp 85 , 92 . Tordenøgler 202 ( se ogsaa Brontosaurus ) . Totem 40 . Tragulider 246 . Trilobiter 338 , 386 . Troglodyter 336 . Trækfugle 317 f . Tudser 392 ff . Tupaja 293 , 357 — 366 . Tænder 168 , 186 , 193 , 195 , 251 , 267 , 277 , 279 , 286 , 361 . Tændstikker 15 . Tørkeperioder 133 , 150 , 333 , 391 — 397 . Udvikling , se Evolution . Udviklingsrækken 420 , 423 . Udvælgelsen ( se ogsaa Selektion ) 66 , 71 , 85 f . , 189 f . , 202 , 206 , 254 — 273 . Uglen 225 . Underverdenen 144 — 150 . Ungtid 98 . Unn den Rige 444 f . Uraber 225 , 292 , 302 ff . , 315 f . Urdyret 143 f . , 147 . Urhalvabe 296 f . Urhovdyr 230 , 240 . Ursø , Livets 134 . Utilitetsprincip 66 f . Wallace , A . R . 84 — 88 , 102 , 110 . Ward , Henshaw 20 f . , 26 . Variabilitet ( Ommodellering ) 70 , 72 f . , 128 , 153 f . , 166 , 168 , 426 — 432 . Vaskebjørn 223 . Wedgwood , Emma 25 , 28 , 30 . Wedgwood , Josiah 28 , 31 . Wells , H . G . 109 , 153 . Vertebrata 66 . Viben 118 . Viklebjørnen ( Kinkaju ) 220 . Wilberforce , Biskop af Oxford 89 . Vildhesten 482 , 493 . Vildkatten 225 , 272 . Winge , Herluf 71 , 88 , 182 — 191 , 193 , 220 , 241 , 267 , 274 f . , 278 , 288 f . , 294 , 330 , 358 , 367 . Viverodder 223 . Viverrer 220 , 222 f . Worm , Ole 48 — 50 . Vortesvin 238 . Vækstlighed 426 — 432 . Zibetkat 223 . Zoologien , dens Udviklingshistorie 39 — 103 , 109 ff . , 187 f . Zoologisk Museum 182 ff . Zuckermann , S . 346 ff . Ægget 82 , 84 , 98 , 138 , 144 , 203f . , 337 , 393 . Ægypten 41 , 304 f . , 312 . Æstetik 442 . Øglefugl 157 , 170 , 418 , 421 . Øgler 150 , 169 f . Øjne ( Blikket ) 225 , 292 , 301 f . , 352 . Ørnen 175 . Ørsted , Hans Christian 400 . Østers 140 . 206 TILBLIVELSEN JOHANNES V . JENSEN TILBLIVELSENNY FORØGET UDGAVE AF DYRENES FORVANDLING ILLUSTRERET GYLDENDAL