text: &lt;poem&gt;
  1.
  Jeg seer paa JEsu Kinder,
  De hede Taarer rinder,
  Jeg Jorden blodig seer;
  Hvert Aande-Dræt, jeg drager,
  Jeg tænker paa hans Plager,
  Og hannem ret forbunden er.
  2.
  Jeg usle Orm mig bøier,
  Og Længselfuld forsøier 
  Hen til Gethsemane.
  Gid jeg, hvor jeg mon vanke,
  Maa idelig opsanke
  Udaf ham Svede-Draaberne.
  3.
  Jeg higer alle Stunder
  Til JEsu blodig Bunder
  Og til hans Sides Saar.
  Det det mig ene trøster
  Og Hiertet ret forlyster,
  At jeg min Bolig deri har.
  4.
  Hvor han i Døden blegned'
  Og som et Liig hensegned',
  Jeg, mens mit Hierte slaaer,
  Vil sætte for mit Øie
  Mig dermed at fornøie,
  I hvor jeg ogsaa staaer og gaaer.
  5.
  Det skier mig i mit Hierte,
  Naar jeg seer, hvor med Smerte
  Hans Ryg hudflettes ham,
  Hvordan de faa fordidske
  Det hvide, rene, kydske,
  Og ret uskyldige Guds Lam.
  6.
  Hans Legem, som de saarer
  Hans Øine fuld af Taarer,
  Hans Ansigte fuldt af Sveed,
  Hans Læber, som de zittre
  Af Angest og den bittre
  Døds Nød, han villig for mig led.
  7.
  Hans Haanhed og Banærer 
  Hans Krone han vild' bære
  Har saa anflammet mig,
  At jeg vil uden Ende
  Ham kysse Fod og Hænder
  Baade her oh hist evindelig.
  8.
  Mig den Gestalt behager,
  Og inderlig indtager;
  Ja maar' jeg favnet dig,
  Da dit forpinte Hierte
  I Dødsens Kamp og Smerte
  Brast udi dis saa smertelig.
  9.
  Jeg intet veed at ligne
  Ved dig, som vilde blegne
  I Døden, som et Liig.
  O dyrebare Sager!
  I Hierter ret indtager,
  Og glemmes ei evindelig.
  &lt;/poem&gt;