text: Novelle af Niccolò Macchiavelli. Ved S. Schandorph.
  Man læser i den florentinske Histories gamle
  Aarbøger, hvad man alt véd af en hellig Mands
  Fortælling, hvis Liv blev højt prist af alle hans samtidige,
  at han, fordybet i sine Bønner, midt under disse skuede,
  hvor utallige Sjæle af hine stakkels dødelige, som omkom
  i Guds Unaade, alle eller for største Delen i Helvede
  kun klagede over, at de ene og alene ved Giftermaal
  havde styrtet sig i en saa stor Ulykke. Ved denne
  Omstændighed bleve Minos, Rhadamanthys og de
  øvrige Dommere i Helvede satte i højlig Forundring,
  fordi de ikke godt kunde tro paa slige Bagvaskelser
  mod Kvindekjønnet. Da imidlertid Klagerne tog til
  fra Dag til Dag, og den behørige Beretning om
  denne hele Sag ogsaa var aflagt til Pluto, saa kom
  det til den Beslutning hos ham at drage dette
  Tilfælde ind under moden Overvejelse med samtlige
  Helvedes Fyrster og i Følge denne træffe de mest
  passende Forholdsregler for at opdage Bedraget og
  finde Sandheden ud ved Sagen. Altsaa
  sammenkaldte Pluto en Rigsforsamling og talte der saalunde:
  Ihvorvel jeg, mine elskelige og tro, ved
  Himlens Tilskikkelse og Skæbnens uigjenkaldelige
  Bestemmelse behersker dette Rige og derfor ikke kan være
  underkastet nogen Domstol i Himlen eller paa Jorden,
  saa har jeg dog, fordi det er forstandigere, at de
  mægtige underkaste sig Lovene og indrømme andre
  deres Ret, besluttet at indhente eders Raad, hvorledes
  jeg skal forholde mig i en Sag, der ellers saare let
  kan falde ud til Vanære for vort Herredømme. Thi
  alle de Mandssjæle, som komme til vort Rige, sige
  jo, at deres Hustruer ere Skyld deri. Men da dette
  synes os umuligt, og vi befrygte, hvis vi i Kraft af
  denne Beretning fældede en Fordømmelsesdom, kunde
  vi blive udskregne for at være altfor grusomme, og
  hvis vi ikke gjorde det, da kunde blive kaldte altfor
  slappe og uretfærdige; da fremdeles nogle Mennesker
  fejle af Letsind, andre af Uretfærdighed, men vi maa
  undgaa denne Dadel fra begge Sider og ej vide,
  hvorledes vi skulle fange an dermed, saa have vi
  stævnet eder hid, at I skulle staa os bi med jert
  gode Raad, for at bevirke, at dette Rige ogsaa kan
  bestaa for Fremtiden og med uantastet Hæder.
  Den foreliggende Sag syntes enhver af disse
  Fyrster højst vigtig og vel værd at give Agt paa.
  Ogsaa vare de alle enige med hverandre deri, at
  Sandheden nødvendigvis maatte udgranskes; men om
  Art og Maade vare Meningerne forskjellige. En holdt
  for, at man skulde sende ét, en anden, at man
  skulde sende flere Bud op til Jorden, for at de under
  menneskelig Skikkelse personlig kunde udforske, om
  Tingen virkelig forholdt sig saa. Mange andre mente
  derimod, at man ej behøvede at gjøre saa mange
  Omstændigheder; man skulde kun tvinge et Par
  Sjæle til Bekjendelse ved forskjellige Maader at
  martre dem paa. Men da Flertallet stemte for
  Forslaget om et Gesandtskab, saa gik denne Mening
  igjennem, og da der ej befandt sig nogen, som
  frivillig vilde tage dette Hværv paa sig, besluttede man
  sig til at afgjore Valget ved Lodtrækning. Loddet
  traf Ærkedjævelen Belfagor, som forhen, før han var
  falden ned fra Himlen, havde været Ærkeengel og
  nu vel meget mod sin Vilje gik ind paa dette Ærende,
  men dog maatte finde sig i, tvungen ved Plutos
  Magtsprog, at udfore Raadsforsamlingens Beslutning, og
  gik han altsaa ind paa de Betingelser, som paa
  lovmæssig Vis vare blevne aftalte. Disse bestode deri,
  at den med Hværvet betroede fik en Anvisning paa
  100,000 Dukater; med disse skulde han lade sig
  komme til Verden i menneskelig Skikkelse, tage sig
  en Hustru og leve med hende i ti Aar, derefter dø
  Skindød, vende tilbage til Helvede og efter sin gjorte
  Erfaring aflægge sine Foresatte Beretning angaaende
  hvori egentlig Ægtestandens Sorg og Glæde bestod.
  End ydermere blev det i saa Henseende bestemt,
  at han i den nævnte Tid skulde være underkastet alle
  Ulæmper og Onder, med hvilke Menneskene have at
  kæmpe, og som drage Armod, Fængsel, Sygdom og
  saa mangen anden slem Omstændighed, som kan
  møde Menneskene, med sig, hvis han ellers ej ved
  Klogskab eller List befriede sig derfra.
  Belfagor fik altsaa sin Betaling og sine Penge
  forud og drog derpaa op i Verden. Af sine
  Djævleskarer havde han forsynet sig med Heste og
  Tjenerskab og drog med megen Prang ind i Firenze.
  Denne Stad havde han fortrinsvis udkaaret til sit
  Opholdssted, fordi den syntes ham ganske besynderlig
  at begunstige det Aagerhaandværk, han var til Sinds
  at drive med sine Penge. Han lod sig her kalde
  Roderigo af Kastilien og lejede et Hus i
  Allehelgens-forstaden. Paa det man ikke skulde komme paa
  Spor efter hans sande Herkomst, lod han sige, at
  han for nogen Tid havde forladt Spanien, derpaa var
  dragen til Syrien og havde vundet sin Formue i
  Aleppo, men havde forladt denne Stad i den Hensigt
  at begive sig til Italien, et menneskeligere og til det
  borgerlige Liv og hans Tilbøjeligheder mere svarende
  Land, for der at tage sig en Hustru. Roderigo var
  en saare skjøn Mand, der synes at være ved de
  tredive Aar. Han røbede paa nogle Dage, at han
  var i Besiddelse af store Rigdomme, og da han
  foruden dette ved mangfoldige Lejligheder
  tilkjendegav sig som en i Sandhed dannet og gavmild Mand,
  saa tilbøde mange ædle Borgere, som havde mange
  Døtre og faa Dalere i Eje, ham deres Pigebørn.
  Blandt alle disse valgte Roderigo en saare skjøn, ung
  Jomfru ved Navn Onesta, Datter af Amerigo Donati,
  der foruden hende endnu havde tre andre Døtre og
  tre voxne Sønner, og hendes Søstre vare næsten
  ogsaa mandbare. Endskjønt han tilhørte en meget
  ædel Familie og nød personlig høj Agtelse i Firenze,
  saa var han dog i Forhold til sin talrige Familie og
  sin Adel saare fattig. Roderigo anrettede sin
  Bryllupsfest med stor Pomp og Pragt og undlod
  intet af alt det, som nu en Gang var gammel Skik
  ved slige Fester, thi han var i Kraft af den Lov,
  som var paalagt ham ved Udtrædelsen af Helvede,
  alle menneskelige Lidenskaber underkastet. Han
  begyndte meget snart at finde Behag i Verdens
  Herlighed og Ære og at fryde sig ved at blive rost
  af Menneskene, hvad der foraarsagede ham ej ringe
  Pengeudgift. Tilmed havde han ikke levet lang Tid
  med sin Ægtehustru Onesta, før han forliebede sig i
  hende ud over al Maade, saa at han ej kunde taale
  at se hende sorgfuld eller mismodig. Foruden sin
  Adel og sin Skjønhed havde Donna Onesta som
  Medgift bragt sin Roderigo et Hovmod, som Lucifer
  ej en Gang kjendte det, og Roderigo, der nu havde
  maalt den ene med den anden, agtede sin Hustrus
  Hovmod for højere end Satans. Med Tiden blev det
  end værre end forhen, da hun mærkede sin Mands
  store Elskov. Og da hun endvidere holdt for, at
  han befandt sig ganske i hendes Magt, saa bød hun
  over ham uden al Medlidenhed eller Hensyn og
  bluedes ikke for, naar han vilde nægte hende noget,
  at fornænne ham med Skjælden og Smælden, hvad
  der foraarsagede Roderigo utrolig Græmmelse.
  Desuagtet gjorde Svigerfaderen, Brødrene, Familien,
  Ægteskabets Pligt og fremfor alt den store Kjærlighed,
  han følte for hende, at han optog det med Taalmod.
  Jeg vil gaa over de store Bekostninger, som han
  anvendte for at tilfredsstille hende i Henseende til
  ny Dragter og ny Moder, med hvilke vor Stad efter
  gammel Vis bestandig vexler. Og endda maatte han,
  om han vilde leve i Fred med hende, beslutte sig
  til at hjælpe Svigerfaderen med at faa de andre
  Døtre anbragte, hvad der kostede ham mægtige
  Summer. I lige Maade maatte han, for at være
  gode Venner med sin Hustru, skikke en af hendes
  Brødre med Klædevarer til Orienten, en anden med
  Silketøjer til Vesten og anbringe den tredje som
  Guldslager i Firenze. Med disse Ting gik
  efterhaanden den største Del af hans Formue. Ved
  Fastelavns- og St. Hansdagstider, da den hele Stad efter
  gammel Skik er fuld af Festligheder, og mange ædle
  og rige Borgere anrette de kostbareste Gjæstebud,
  vilde Donna Onesta, for ej at staa tilbage for de
  andre, at hendes Roderigo skulde gaa frem for alle
  andre med slige Festligheder. Alt dette bar han let
  af de alt nævnte Aarsager og vilde, hvor tungt det
  end i og for sig kunde være, ingen Sinde have
  fundet besværligt, hvis han kun derved havde kunnet
  tilkjøbe sig sin huslige Lykke og tjene saa meget,
  at han med Rolighed kunde imødese Tidspunktet for
  sin fuldstændige Ruin. Men der vederfores ham det
  modsatte; thi foruden den uoverkommelige
  Bekostning, hjemsøgte hun ham i Følge sit hæslige Væsen
  med utallige Ulejligheder, og ingen Karl eller
  Tjener kunde udholde det længe i hans Hus, var
  det end kun Dage eller Uger. Deraf fremvoxede for
  den stakkels Roderigo den største Ulæmpe, fordi han
  ikke kunde beholde nogen Tjener, der redelig kunde
  tilse hans Husvæsen, thi ej alene de menneskelige
  Tjenestefolk løb bort, men endog de Djævle, han
  havde medbragt i Tjeneres Skikkelse, vilde hellere
  vende tilbage til Helvede og færdes i Ilden der, end
  leve i Verden under denne Kvindes Herredømme.
  Saa førte da Roderigo det hvileløseste og
  ubekvemmeste Liv og havde alt ved sin slette Husholdning
  bragt det saa vidt, at han var færdig med al sin
  bevægelige Formue og begyndte at leve paa Haabet
  om de fra Østen og Vesten ventede Summer.
  Endnu nød han god Kredit og borgede paa Vexler;
  men da han nødvendigvis paa denne Maade kom
  dybere og dybere i Gjæld, gjorde han sig i kort
  Tid mistænkelig hos alle dem, der forstaa sig paa
  deslige Kneb i Handel og Vandel. Mens nu hans
  Stilling allerede var bleven meget vaklende, kom der
  pludselig Underretning fra Levanten og Vesten, at den
  ene af Donna Onestas Brødre i Spil havde tabt alle
  de Penge, Roderigo havde betroet ham, og at den
  anden paa Tilbagerejsen med et med hans Varer
  ladet Skib, der ikke var forsikret, var bleven et Bytte
  for Bølgerne. Næppe var dette rygtedes, før Roderigos
  Kreditorer enedes i Bekymring for, at han skulde
  være ødelagt, men da man dog ikke kunde komme
  paa det Rene dermed, fordi Tidspunktet til at betale
  dem endnu ej var kommet, besluttede de at lade
  ham omhyggelig bevogte, for at han ej skulde redde
  sig ved Flugt, før deres Beraadslagning kunde opnaa
  noget. Paa den anden Side saa Roderigo ingen
  Hjælp i sin Nød, og da han jo vidste, at han ikke
  turde overtræde Helvedes Lov, besluttede han sig
  som en Følge deraf at undfly under enhver
  Omstændighed. Han kastede sig derfor om Morgenen paa
  en rap Hest, og da han boede nærved Porta al Prato,
  ilede han ud gjennem denne. Næppe opdagede man
  hans Bortrejse, før der rejste sig et Oprør blandt
  Kreditorerne; de henvendte sig til Øvrigheden og
  skikkede ikke blot Rettens Folk efter ham, men
  forfulgte ham personlig alle sammen. Endnu var
  Roderigo ikke én Mil borte fra Staden, da denne
  Fare brød løs imod ham. Han erkjendte sin mislige
  Stilling og bestemte sig til at fly desto mere dulgt,
  at forlade den slagne Vej og at ile videre tværs over
  Markerne paa Lykke og Fromme. Han satte dette
  Forsæt i Værk, men fandt snart, at de mange
  Grøfter, som gjennemskar Marken, hindrede ham deri,
  og at han ikke kunde komme videre til Hest.
  Desaarsag flyede han videre til Fods, lod sin Hest løbe
  ledig om paa Vejen og sprang fra et Stykke Mark
  til et andet over det med Vinhaver og Sivkrat
  bedækkede Land, indtil han kom til Giovanni del
  Benes Avlsbestyrere, Giovanni Matteo del Briccas
  Hus i Nærheden af Peretola. Han mødte Giovanni
  Matteo, netop som denne bragte Foder hjem til sit
  Kvæg, stillede sig under hans Beskyttelse og lovede
  ham, hvis han reddede ham fra hans Fjenders
  Hænder, som forfulgte ham for at lade ham
  omkomme i Fængsel, saa vilde han gjøre ham rig, og,
  før han skiltes fra ham, give ham tilbørlig Sikkerhed
  derfor; i modsat Fald var han fornøjet, om han selv
  udleverede ham til hans Modstandere. Giovanni
  Matteo var vel kun en Bonde, men en driftig Mand,
  og da han var af den Tro, at han vel ikke kunde
  komme stort til, om han reddede Flygtningen, saa
  lovede han at opfylde hans Bøn. Han ståk ham da
  i en Dynge Gødning, som han havde liggende foran
  Huset, og bedækkede den med smaa Sivstykker og
  andet Affald, som han havde sanket sammen til at
  brændes. Næppe var man færdig med at lave et
  Skjulested for Roderigo, før ogsaa hans Forfølgere
  allerede kom til og ved Trusler søgte at skræmme
  Giovanni Matteo, men de fik ikke en Gang ud af
  ham, at han havde set ham. De droge da videre,
  og, efter at de forgjæves havde søgt ham i to Dage,
  vendte de udmattede tilbage til Firenze. Saa snart
  Larmen var forbi, hentede Giovanni Matteo ham ud
  af hans Smuthul og mindede ham om det Løfte, han
  havde givet. Da sagde Roderigo til ham: Min
  kjære Broder, jeg skylder dig stor Tak, jeg skal
  ogsaa forsøge at vise dig min Forbindtlighed paa
  enhver Maade. Og for at du kan tro, at jeg er i
  Stand til saadant, vil jeg sige dig, hvem jeg er.
  Han meddelte ham sine personlige Forhold og
  de Betingelser, under hvilke han havde forladt
  Helvede og havde taget sig en Hustru. Dernæst
  aabenbarede han ham den Art og Maade, paa hvilken han
  tænkte at gjøre Bonden rig, og denne var ingen
  anden, end at Giovanni Matteo, saa snart han hørte
  om nogen som helst Kvinde, at hun var besat af
  Djævlen, da skulde antage trøstig, at han selv var
  faret i hende, og at lian ikke vilde vige fra hende,
  før Giovanni kom og drev ham ud; derved fik han
  Lejlighed til at lade sig betale efter Behag af den
  besattes Frænder. Efter at Roderigo havde afgivet
  denne Forklaring, blev han pludselig usynlig.
  Men næppe vare nogle Dage henrundne, før den
  Nyhed bredte sig over det ganske Firenze, at en
  Datter af Messer Ambrogio Amedei, som var gift
  med Buonajuto Tebalducci, var besat af Djævlen.
  Hendes Nærmeste undlode ikke at anvende
  derimod alle hine Hjælpemidler, som ere brugelige
  ved saadanne Ulykker. Man lagde den hellige
  Zenobios Hjærneskal og den hellige Giovanni
  Gualbertos Hjærneskal paa hendes Hoved; men alle disse
  Ting bleve kun haanede af Roderigo; og for at
  overtyde hver Mand om, at den unge Kvindes Sygdom
  var en ond Aand og intet taabeligt Hjærnespind,
  talte Djævlen Latin, disputerede om filosofiske
  Kvæstioner og afslørede mange Folks Synder, som for
  Exempel en vis Klosterbroders, der i over fire Aar
  havde holdt en som Munk forklædt Kvinde i sin
  Celle. Deslige Ting opvakte naturligvis almen
  Forundring. Imidlertid var Messer Ambrogio særdeles
  misfornøjet og havde fast opgivet alt Haab om sin
  Hustrus Helbredelse, da Giovanni Matteo besøgte ham
  og lovede at helbrede hende, hvis han vilde give ham
  500 Gylden, for at han kunde kjøbe sig en Ejendom
  i Peretola. Messer Ambrogio gik ind paa hans
  Tilbud; men Giovanni Matteo lod, for at pynte paa
  Tingen, først læse nogle Messer, gjorde dernæst
  alskens Hokuspokus, og hviskede da den unge Kvinde
  i Øret: »Du, Roderigo! Jeg er kommen her for at
  opsøge dig, paa det at du skal holde dit Ord.«
  Roderigo svarede ham: »Dertil har jeg intet at
  sige; men det er dog ikke nok til at gjøre dig rig.
  Saa snart jeg er veget ud af denne Kvinde, farer
  jeg ind i Kong Karls Datter af Napoli og viger ej
  ud af hende uden dig. Saa kan du tinge dig en
  dygtig Haandpenge til ganske efter dit Tykke, og
  saa skal du herefter lade mig med Fred.«
  Efter disse Ord for han ud af hende til stor
  Fryd og Forundring for det ganske Firenze. Det
  varede ej længe derefter, saa udbredte sig over hele
  Italien Rygtet om den Ulyrkke, der var kommen over
  Kong Karls Datter. De Gejstliges Midler vilde ikke
  slaa til, og da Kongen hørte Tale om Giovanni
  Matteo, lod han ham byde til sig fra Firenze. Matteo
  kom til Napoli og helbredede hende efter nogle paa
  Skrømt anstillede Ceremonier. Men før Roderigo lod
  sig drive derfra, sagde han: »Du ser, Giovanni Matteo,
  jeg har fuldkommen holdt mit Løfte at gjøre dig rig
  og har ingen Forbindtlighed videre imod dig at
  opfylde, og ere vi da kvit. Vogt dig da fremdeles
  for at gaa mig i Bedene! Thi har jeg hidtil kun
  bevist dig godt, vilde jeg i saa Fald for Fremtiden
  gjøre dig ondt.«
  Saaledes drog Giovanni Matteo som rig Mand
  tilbage til Firenze, thi han havde modtaget af Kongen
  over 50,000 Dukater og var nu kun betænkt paa i
  Mag at nyde denne Rigdom, uden at tænke paa, at
  Roderigo skulde have til Hensigt at forstyrre ham i
  hans rolige Nydelse. Men paa én Gang blev han
  opskræmmet af sin Ro ved den Efterretning, at en
  Datter af Kong Ludvig VII af Frankrig var besat
  af Djævlen. Dette Budskab bragte Giovanni Matteos
  Sind helt ud af Fatning, idet han saa vel tænkte paa
  hin Konges Magt som paa Roderigos sidste Ord til
  ham. Da nu Kongen intet Lægemiddel fandt for sin
  Datter og hørte om Giovanni Matteos
  Helbredelsesdygtighed, sendte han først simpelt hen en Løber
  til ham for at beskikke ham did; men da han
  paaskød en Upasselighed, saa Kongen sig tilsidst nødsaget
  til at lade ham mærke sin Overmagt, hvad der da
  nødte Giovanni Matteo til Lydighed. Denne gik da
  med stor Banghed til Paris, og gjorde forud Kongen
  den Bekjendelse, at han vel havde helbredet adskillige
  besatte, men havde dog derfor ikke Magt eller Evne
  til at helbrede alle slige Syge; thi der gaves nogle
  af saa arglistig Natur, at de hverken skyede Trusler
  eller Trylleformularer eller aandelige Midler; desuagtet
  vilde han gjærne gjøre, hvad der var ham muligt,
  bad kun, hvis det ej lykkedes ham, om Tilgivelse og
  Undskyldning. Da erklærede Kongen ham i Vrede,
  at hvis han ej helbredede hans Datter, vilde han
  lade ham hænge. Giovanni Matteo blev derover
  dybt bedrøver, men fattede sig dog for saa vidt, som
  han lod den besatte komme til sig. Han hviskede
  hende ind i Øret og anbefalede sig ydmygelig til
  Roderigo, erindrede ham om den mod ham beviste
  Velgjerning og forestillede ham, hvilken utaknemmelig
  Færd det vilde være af ham, om han lod ham i
  Stikken i saadan en Nød.
  Men Roderigo gjensvarede: »Ej, du slyngelagtige
  Forræder, hvor kan du være fræk nok til atter at
  komme mig nær? Mener du, at du længe vil kunne
  rose dig af at være bleven rig ved mig? Jeg vil vise
  dig og enhver, hvorledes jeg efter eget
  Godtbefindende igjen kan tage, hvad jeg har givet. Aldrig
  skal du komme herfra; jeg bringer dig til Galgen,
  det koste saa, hvad det vil.«
  Da nu Giovanni Matteo heraf mærkede, at han
  denne Gang Intet kunde udrette paa vanlig Vis, saa
  tænkte han at forsøge sin Lykke paa en anden og
  befalede han, at man atter skulde bringe den besatte
  bort, og sagde saa til Kongen:
  »Sire, som jeg alt har sagt eder, gives der mange
  Aander, som ere saa ubændige, at der ikke er noget
  at stille an med dem, og denne er en af de værste.
  Ikke des mindre vil jeg gjøre et sidste Forsøg paa
  at fordrive ham. Lykkes det mig, saa have vi begge
  Eders Majestæt og jeg, naaet vort Øjemed; hvis ej,
  saa er jeg i eders Magt og maa overlade det til
  eder at afgjøre, hvor megen Medynk I tror, at min
  Uskyld fortjener. Jeg ansøger eder nemlig om at
  lade opføre paa Pladsen foran Notre Damekirken et
  Skafot, der er rummeligt nok for hele denne Stads
  Adel og Gejstlighed. Dette Skafot lader I
  overtrække med Silke og Gyldenstof og midt paa samme
  oprejse et Alter. Næste Søndag ved Ottesangstid
  skal I da med Gejstligheden og med alle eders
  Fyrster og Adelsinde iført kongelig Pragt, med
  glinsende rige Gevandter, komme til Syne paa samme
  Skafot og dér først høre en højtidelig Messe, før man
  hidfører den besatte. Endvidere ønsker jeg, at paa
  den ene Side af Pladsen mindst tyve Personer blive
  opstillede, som ere forsynede med Trompeter,
  Valdhorn, Trommer, Sækkepiber, Skalmejer og Cymbler
  og andre meget larmende Instrumenter af alle Slags,
  og, saa snart jeg svinger min Hat, lade disse
  Instrumenter tone lydt, idet de med hurtige Skridt drage
  hen mod Skafottet. Disse Ting skulle i Forbindelse
  med nogle andre hemmelige Midler, som jeg haaber,
  strække til for at drive hin Djævel ud.«
  Ufortøvet lod Kongen træffe alle disse
  Foranstaltninger, og da den forventede Søndag Morgen
  kom, og Skafottet var fyldt af de fornemme Personer
  og Pladsen af det gemene Folk, blev Messen fejret,
  og derpaa den besatte ført op paa Skafottet, ledet
  af to Bisper og mange fornemme Herrer. Da
  Roderigo saa det meget Folk og de store Tilberedelser,
  blev han helt forbløffet og sagde ved sig selv: »Hvad
  har nu den uselige Bondelømmel optænkt imod mig?
  Tror han at kyse mig med den Stads? Véd han
  ej, at jeg er vant til at skue Himlens Pragt og
  Helveds Rædsel? Jeg skal visselig lade ham
  undgjælde derfor.«
  Da nu Giovanni Matteo traadte hen til Roderigos
  Side, sagde denne til ham: »Ej, der har du jo fundet
  paa noget helt herligt! Hvad vil du faa ud af alt
  det Tøjeri? Tror du derved at undgaa min
  Overmagt og Kongens Vrede? Du Tølper! Hvad du
  saa end fanger an, hængt bliver du.
  Da Giovanni Matteo endnu en Gang havde bedet
  godt for sig, men kun havde erholdt ny Skjældsord
  til Svar, troede han ej længere at turde spilde nogen
  Tid; gjorde altsaa det aftalte Tegn med Hatten, og
  alle de, der var bestilte dertil for at anrette Larm,
  lod paa én Gang deres Instrumenter skralde op
  mod Himlen og rykkede hen mod Skafottet. Ved
  den uventede Støj spidsede Roderigo Øren, og da
  han aldeles ikke vidste, hvad det var, spurgte han
  fuld af Studsen og Forundring Giovanni Matteo, hvad
  det skulde betyde. Helt bestyrtet svarede Giovanni
  Matteo ham: »Ve dig, min Ven Roderigo! Det er
  din Kone, som atter vil hente dig til sig.«
  Næppe lader det sig tænke, hvilken Forandring
  det frembragte i Roderigos hele Sindsbeskaffenhed,
  da han hørte tale om sin Kone. Hans Rædsel var
  saa stor, at han, uden at overveje, om det dog var
  muligt og tænkeligt, at det var hende, og uden at
  svare noget, undflyede i Angst og Bæven og gav
  Pigen fri.
  Belfagor vilde hellere vende tilbage til det hede
  Helvede for at aflægge Regnskab for sine Gjerninger
  end paa ny at underkaste sig Ægteskabets Aag med
  al dets Gjenvordighed, Ulyst og Fare.
  Da han var kommen tilbage til Helvede,
  bekræftede han al den Ulykke, en Kvinde bringer i et Hus.
  Men Giovanni Matteo, der vidste endnu mere at sige
  derom end Djævlen, begav sig snart lystig og glad
  i Hu paa Vejen hjemad.