text: &lt;poem&gt;
  Langt højere bjerge så vide på jord
  man har, end hvor bjerg kun er bakke.
  Men gerne med slette og grønhøj i Nord
  vi danemænd tage til takke.
  Vi er ikke skabte til højhed og blæst,
  ved jorden at blive, det tjener os bedst.
  Langt kønnere egne, vil gerne vi tro,
  kan fremmede udenlands finde.
  Men dansken har hjemme, hvor bøgene gro
  ved strand med den fagre kærminde,
  og dejligst vi finde, ved vugge og grav,
  den blomstrende mark i det bølgende hav.
  Langt større bedrifter for ære og sold
  måske så man udlænding øve.
  Omsonst dog ej danemænd førte i skjold
  med hjerterne løve ved løve.
  Lad ørne kun rives om jorderigs bold!
  vi bytte ej banner, vi skifte ej skjold.
  Langt klogere folk er der sagtens om land
  end her mellem bælte og sunde.
  Til husbehov vi dog har vid og forstand,
  vi vil os til guder ej grunde.
  Og brænder kun hjertet for sandhed og ret,
  skal tiden nok vise: vi tænkte ej slet.
  Langt højere, ædlere, finere sprog
  skal findes på fremmedes tunge.
  Om højhed og dejlighed danemænd dog
  med sandhed kan tale og sjunge.
  Og træffer vort modersmål ej på et hår,
  det smelter dog mere, end fremmedes slår.
  Langt mere af malmen så hvid og så rød
  fik andre i bjerg og i bytte.
  Hos dansken dog findes det daglige brød
  ej mindre i fattigmands hytte.
  Og da har i rigdom vi drevet det vidt,
  når få har for meget og færre for lidt. 
  &lt;/poem&gt;