text: __NOEDITSECTION__
  I skoven.
  I den sydlige del af Sjælland, på den lille halvø, som runder sig&lt;br&gt;
  ud mellem Præstø bugt og Stege strand, ligger ruinerne af en gammel&lt;br&gt;herreborg, der ifølge sagnet skal være anlagt af sørøveren&lt;br&gt;Joffne, efter hvem den også blev kaldt Joffneshoved, senere Jungshoved.&lt;br&gt;Dette sagns troværdighed synes at bekræfte sig ved den&lt;br&gt;rå og plumpe stil, hvori slottet var bygget, ved de små, aflange&lt;br&gt;vinduer, smalle døre og skydehullerne i de massive mure, endelig&lt;br&gt;ved befæstningen med grave og volde, som omgav borgen på tre&lt;br&gt;sider. Fra søsiden blev slottet om sommeren skjult af en bøgeskov;&lt;br&gt;om efteråret derimod, når løvet var visnet, så man mellem træstammerne&lt;br&gt;hist og her de yderste bønderhytter af landsbyen Staverby.&lt;br&gt;Indad mod land forenede Jungshoved skove sig med ørremandsgårds&lt;br&gt;og omkredsede den smalle vig, der skærer sig op i&lt;br&gt;landet fra havet. Egen og bøgen udbredte under deres udstrakte&lt;br&gt;grene et bestandigt halvmørke, mens ellebuske og brombærranker&lt;br&gt;næsten spærrede vejen mellem træernes stammer. Kun på to steder&lt;br&gt;blev dette mørke afbrudt; det ene i retning af Jungshoved, hvor&lt;br&gt;man så en høj skrænt, hvis træer var blæst omkuld. Langs med&lt;br&gt;stranden havde man senere sat et risgærde, og noget længere inde&lt;br&gt;lå et bondehus, der blev kaldt Jægerhytten. Den anden lysning&lt;br&gt;faldt dybere inde i skoven, ved en lille sø med stejle, rørbevoksede&lt;br&gt;bredder. Ved den ene side af søen lå en kæmpegrav, overgroet med&lt;br&gt;bregner og omkredset med store gråsten. Folk holdt ikke af at&lt;br&gt;dvæle i dammens nærhed; herregårdsskytterne i Jungshoved og&lt;br&gt;ørremandsgård foretrak at gøre en omvej, når deres ærinde førte&lt;br&gt;dem igennem denne del af skoven, efter at solen var gået ned.&lt;br&gt;En dag i begyndelsen af vinteren 1657 genlød disse skove af&lt;br&gt;hundeglam, skud, hornmusik og den forvirrede larm, der betegner&lt;br&gt;et muntert jagttog. Fra den tidlige morgenstund var skoven blevet&lt;br&gt;gennemsøgt af de omkringliggende landsbyers bønder, der var&lt;br&gt;fordelt som klappere, for at drive vildtet ud af tykningen ind i&lt;br&gt;de mere åbne dele af skoven, hvor jagtselskabet havde forsamlet&lt;br&gt;sig. Den foregående dags aften var der nemlig kommet fornemt&lt;br&gt;besøg til Jørgen Reedtz på Jungshoved.&lt;br&gt;Det var kong Frederik den Tredies dronning, Sophie Amalie,&lt;br&gt;som gæstede slottet.&lt;br&gt;Efter at krigen med Sverige var blevet bestemt på rigsdagen i&lt;br&gt;Odense, tog kongen til Skåne, på hvis grænser de danske kæmpede&lt;br&gt;mod Steenbuk. Da han straks efter fik underretning om den&lt;br&gt;stridbare Karl Gustavs uformodede og hurtige march op igennem&lt;br&gt;Holsten og Jylland, blev de skånske tropper ført over til Sjælland&lt;br&gt;og Fyn for at dække disse øer; selv tog kongen med et skib fra&lt;br&gt;Falsterbo over til Præstø, hvor der skulle anlægges en skanse.&lt;br&gt;Dronningen rejste på samme tid med følge fra Ibstrup, det nuværende&lt;br&gt;Jægerspris, for at tage mod sin gemal på Jungshoved. Kongen&lt;br&gt;var endnu ikke kommet, og for at fordrive dagen var det, at&lt;br&gt;jagten denne dag fandt sted i Jungshoved og ørremandsgårds skove.&lt;br&gt;Inde i skoven løb en smal sti nedad mod Gravdammen og fortsattes&lt;br&gt;derfra langs bredden af den smalle fjord, som ovenfor blev&lt;br&gt;nævnt, og som kaldes Noret. Ved denne sti sad en mand på hug&lt;br&gt;bag en gammel egestamme. En luntebøsse med et ualmindelig&lt;br&gt;langt løb stod støttet op til træet, mens han bøjede sig mod jorden&lt;br&gt;og kastede et spejdende blik hen over vejen foran sig.&lt;br&gt;Hans kulsorte, små og levende øjne syntes at trænge til den&lt;br&gt;dybeste grund af alt, hvad de dvælede på. Hans pande var høj&lt;br&gt;bred og røbede mod og ærlighed, hvilket sidste træk dog igen forstyrredes&lt;br&gt;af det snu og listige smil, der spillede omkring hans læber.&lt;br&gt;Mandens ansigtsfarve var mørk, håret sort og næsten skjult af en&lt;br&gt;højrød, strikket hue. Hans dragt bestod i en ugarvet fåreskindskofte,&lt;br&gt;der vendte ulden udad, og korte lærredsbenklæder. Et stykke&lt;br&gt;af en kohud tjente i stedet for sko og var bundet sammen over&lt;br&gt;fødderne med snore. Omkring livet havde han et læderbælte, hvori&lt;br&gt;der stak en bredbladet kniv.&lt;br&gt;Flere timer havde denne mand tilbragt bag egestammen uden at&lt;br&gt;forandre sit en gang valgte ubekvemme sæde. Solen sank ned bag&lt;br&gt;skoven. Ovre fra Allerslev hørte man kirkeklokken ringe fem. Manden&lt;br&gt;blev siddende tavs og ubevægelig. Kun et øjeblik, da der inde&lt;br&gt;fra krattet lød en raslen i løvet, fo’r han i vejret, greb sin bøsse og&lt;br&gt;pustede asken bort fra lunten af hanen. Straks efter kom en råbuk&lt;br&gt;i lette og hurtige spring ud af krattet, hævede hovedet og så sig&lt;br&gt;omkring til siderne, derpå vendte den sig og fo’r med et spring&lt;br&gt;tilbage igen ind på stien, hvis forskellige bugter straks efter skjulte&lt;br&gt;den for skyttens spejdende blik.&lt;br&gt;Manden rejste sig, plukkede et bøgeblad, satte det for munden&lt;br&gt;og efterlignede dermed flere gange det skrig, som hinden i løvfaldstid&lt;br&gt;udstøder, når den kalder på bukken, og som jægerne så&lt;br&gt;skuffende forstår at efterligne.&lt;br&gt;Denne list blev heller ikke uden virkning. Råbukken kom langsomt&lt;br&gt;nedad mod stedet, hvor manden lå, og gik forbi træet. Man&lt;br&gt;hørte et skud, flere gange gentaget af ekkoet nede fra bakkerne&lt;br&gt;omkring Gravdammen, og råbukken styrtede. Skytten stak først&lt;br&gt;bøssen om bag en busk, sprang derpå hen til råbukken og drog den&lt;br&gt;ind over stien, hvor han skjulte den under et lag løv.&lt;br&gt;"Ilde gik det dig, og vel var det," mumlede han. "Fordi alle&lt;br&gt;munde trænger til mad og fattigfolk kan ikke æde hø. En køn begravelse&lt;br&gt;har jeg nu besørget, og der skal du ligge, til i aften dit&lt;br&gt;herskab drager hjem fra skoven. Blot Svend ikke får nys om,&lt;br&gt;hvad her er bedrevet; han er en striks mand og farer ikke med lempe."&lt;br&gt;Han skjulte sin bøsse i et hul i egestammen og vendte sig for at&lt;br&gt;gå, men standsede pludselig og lyttede. Straks efter kom en mand&lt;br&gt;til syne på stien og gik hen imod ham.&lt;br&gt;"Eja!" mumlede skytten, "der har vi for skam Svend Gjønge;&lt;br&gt;jeg tænkte det nok."&lt;br&gt;Den kommende var en stærkbygget mand, klædt i en kofte af&lt;br&gt;mørkegrønt vadmel, gule hjortelæders benklæder og støvler af&lt;br&gt;brunt læder. Han bar en hirschfænger om livet og havde kastet&lt;br&gt;sin bøsse over den højre skulder.&lt;br&gt;"Gudsfred og godaften, Svend!" udbrød skytten, så snart han&lt;br&gt;fik øje på den anden, og med en så venlig betoning, som det var&lt;br&gt;ham muligt.&lt;br&gt;"Gid fanden annamme dig, Ib, for hvad godaften du har forskyldt,"&lt;br&gt;svarede Svend. "Ved du ikke, at det koster livet at øve&lt;br&gt;krybskytteri her, især på en tid, da Hendes Nåde dronningen jager&lt;br&gt;inde i skoven?"&lt;br&gt;"Herre Gud! Hvor du tager på vej!" ytrede Ib med en forstilt&lt;br&gt;ærlig mine. "Det var langt fra mine tanker at drive skytten her;&lt;br&gt;du ser jo, at jeg ikke engang har bøssen med mig."&lt;br&gt;"å, den kom vel for en dag, når vi ret ville se os for. Jeg mener&lt;br&gt;dog, jeg skulle kende knaldet af min egen bøsse, som jeg bar skænket&lt;br&gt;dig til min fortræd."&lt;br&gt;"Alligevel må det være en anden, der skød," svarede Ib, beroliget&lt;br&gt;ved at finde Svend mildere stemt, end han havde formodet.&lt;br&gt;"Jeg gik til skovs i dag for at søge nogle enebær til den kloge&lt;br&gt;doktor oppe i Præstø, dem ban bruger til sine salver."&lt;br&gt;"Hvad mener du da, at dette mærke betyder?" spurgte Svend&lt;br&gt;og pegede på en blodplet i løvet, hvor råbukken var falden.&lt;br&gt;"Ja, nu tror du mig vist ikke, men jeg fik før så stærk et næseblod,&lt;br&gt;at jeg knap nok har forvundet det endnu."&lt;br&gt;"Og løvbunken derinde!" vedblev den anden, idet han pegede&lt;br&gt;på stedet, hvor råbukken lå skjult.&lt;br&gt;"Siden du også har set den, så får jeg vel gå til bekendelse,"&lt;br&gt;ytrede Ib med et polisk smil. "Da du siger det, er det så; et lille&lt;br&gt;bitte råkid har jeg skudt. Det er min synd."&lt;br&gt;Svend gik hen til stedet og skød løvdyngen til side med skæftet&lt;br&gt;af sin bøsse, hvorved råbukkens horn kom til syne. Ib indså nu, at&lt;br&gt;han ikke kunne redde sig længere uden ved at levere et hovedslag.&lt;br&gt;Han tog mod til sig, forandrede den ydmyge tone, hvori han hidtil&lt;br&gt;havde talt, og udbrød:&lt;br&gt;"Nu da! - jeg har skudt en buk, men hvorfor er du så bøs for&lt;br&gt;det, Svend? - Du er min egen svoger og kender helt vel de vilkår,&lt;br&gt;en fattig mand som jeg må friste. Føden skal jeg bjærge, som jeg&lt;br&gt;orker bedst; jeg lider sult nede i hytten."&lt;br&gt;"Derfor kan du sige dig selv tak," svarede Svend heftigt. "Om&lt;br&gt;du havde skikket dig i den håndtering, jeg bragte dig ind på til&lt;br&gt;majdag, da ville herskabet på Jungshoved have gjort dig til sin&lt;br&gt;skytte og givet dig hus og føde. I det sted løb du bort og strejfede&lt;br&gt;landet rundt med ildgerningsmænd og slige uærlige folk."&lt;br&gt;"Jeg gjorde, som du siger," svarede Ib med større alvor end&lt;br&gt;hidtil, "men du må holde mig det til gode. Ak, lille Svend! Du&lt;br&gt;ved ikke, hvordan jeg er faren, hver gang det stunder ad forår til,&lt;br&gt;når solen skinner, og lærken synger, da er der noget inden i mig,&lt;br&gt;som om jeg skulle til at flyve af sted med fuglen; jeg kan ikke&lt;br&gt;blive hjemme, jeg må drage min vej hen til folk, der har det&lt;br&gt;samme sindelag. Sådan var det, fra jeg var en lille en, jeg tænker,&lt;br&gt;det bliver knap bedre, før jeg engang ikke mægter at vandre mere.&lt;br&gt;Vi vil ikke tale derom. Du har en anden og bedre måde at tænke&lt;br&gt;på. Lad mig nu tage bukken, siden jeg har den behov til at mætte&lt;br&gt;mig på, og drag du tilbage igen til dine fornemme venner hist&lt;br&gt;inde, de spørger vist efter dig."&lt;br&gt;"Mener du?"&lt;br&gt;"Tænker du da ikke, jeg har set nådigfruens søster og dig, når I&lt;br&gt;red på jagt herinde i skoven? Sol og vind har gjort din kind rød,&lt;br&gt;Svend Gjønge, men rødere blev den dog i hendes nærhed, mens&lt;br&gt;I fulgtes ad, side om side og så tæt, at eders heste fast rørte ved&lt;br&gt;hinanden. Men det er jo rimeligt nok, du holder af hende, og&lt;br&gt;hun skylder da også dig en del for det, du gjorde for hendes&lt;br&gt;skyld."&lt;br&gt;"Hvad ved du derom, Ib? Jeg troede, den sag var dulgt for alle."&lt;br&gt;"For de fleste, Svend! Men jeg ved dog, at de en aftenstund&lt;br&gt;fandt dig liggende for frøkenens fødder, og så snoede du dig ud af&lt;br&gt;det ved at foregive, at du var kommet for at bede om forlov at&lt;br&gt;holde bryllup med hendes kammerpige, som var min søster Ane&lt;br&gt;Mari. - Stakkels pige! Hun var den eneste, der led under den&lt;br&gt;historie."&lt;br&gt;"Nej, nu gør du mig uret, Ib! Ane Mari har intet lidt, jeg har&lt;br&gt;været en retskaffen mand mod hende alle mine dage."&lt;br&gt;"Det har du også; men Ane holdt af dig, og du holder ikke af&lt;br&gt;hende, lad være hun er din hustru for Gud og mennesker. Nu, lad&lt;br&gt;os slå den sag hen. Lad os skilles, Svend! Du har travlt i dag,&lt;br&gt;siden du anfører den store jagt for Hendes høje Nåde, dronningen,&lt;br&gt;- og for Hans høje Nåde, ridder Kørbitz," tilføjede Ib med et&lt;br&gt;spottende smil.&lt;br&gt;"Kender du til ridder Kørbitz?"&lt;br&gt;"Jeg må vel kende ham, siden vi vandrede side om side, dengang&lt;br&gt;han fra Sachsen kom her ind i landet med sin ransel på ryggen&lt;br&gt;og uden en penning i lommen."&lt;br&gt;"Hvoraf ved du det?"&lt;br&gt;"Det ved jeg for vist, siden jeg selv tog de sidste par skilling&lt;br&gt;fra ham, han havde."&lt;br&gt;"Du stjal, Ib?"&lt;br&gt;"Jeg gjorde så, Svend, formedelst jeg blandt dem, jeg hørte til,&lt;br&gt;ikke var blevet oplært til bedre. Jeg stjal, fordi jeg dengang&lt;br&gt;trængte til penge, og fordi det lå i min natur at stjæle. Rynk dog&lt;br&gt;ikke panden, og gør dig heller ingen sorg deraf, jeg har aldrig&lt;br&gt;drevet den kunst tiere, siden du engang bad mig om at lade den&lt;br&gt;fare, fordi det var syndigt." Mens tateren sagde dette, havde han&lt;br&gt;taget sin bøsse frem af skjulestedet i det hule træ. "Nu, da du har&lt;br&gt;min forklaring, tør jeg vel nok tage bøssen med, det er dog skam,&lt;br&gt;at den skal stå og ruste i træet. Gud i vold, Svend! Ræk mig din&lt;br&gt;hånd her i løndom, hvor ingen kan se, at du er kammerat med en&lt;br&gt;ringe og uærlig mand som mig."&lt;br&gt;Svend rakte Ib hånden, tateren trykkede den og skred med lange&lt;br&gt;og hurtige skridt ind i skoven, der straks skjulte ham. Svend gik&lt;br&gt;tilbage i den retning, hvor man hørte larmen af jagtselskabet.&lt;br&gt;Just som klapperne var nået hen imod kredsen af jægere, og skud&lt;br&gt;på skud knaldede fra alle sider, kom et vildsvin i jævnt trav løbende&lt;br&gt;ind over skovvejen og fulgte langs med tykningen på den&lt;br&gt;modsatte side. Her havde man udbredt et stort, mørkebrunt klædestæppe&lt;br&gt;på jorden, hvorpå der var stillet tre feltstole til dronningen&lt;br&gt;og hendes to kavalerer, ridder Kørbitz og Kai Lykke, kaptajn ved&lt;br&gt;dragonerne.&lt;br&gt;Flere skud blev løsnet mod dyret, men intet traf, i det mindste&lt;br&gt;formåede de ikke at standse det.&lt;br&gt;Da dronningen så vildsvinet uhindret fortsætte sit løb, vinkede&lt;br&gt;hun ad rideknægten, der holdt i nærheden med hendes hest, og&lt;br&gt;udbrød, henvendt mod Kørbitz og Kai Lykke:&lt;br&gt;"Til hest! Til hest, I herrer! Lad os forsøge på at fælde dette&lt;br&gt;dyr i flugten for dog at få lidt afveksling i denne jagt."&lt;br&gt;Kai Lykke var straks, så snart han så dronningens håndbevægelse&lt;br&gt;til rideknægten, ilet hen til hesten for at komme ridder Kørbitz i&lt;br&gt;forkøbet med at hjælpe Hendes Majestæt op.&lt;br&gt;Dronning Sophie var en udmærket rytterske. Allerede fra hendes&lt;br&gt;tidligste barndom fortæller man, at hun fulgte sin fader, hertug&lt;br&gt;Jørgen, til hest på enhver af de manøvrer, han anstillede med sine&lt;br&gt;soldater. Denne vinter fyldte dronning Sophie sit niogtyvende år.&lt;br&gt;Hun besad hele ungdommens friske, tillokkende ynde, en klar, hvid&lt;br&gt;næsten gennemsigtig teint. Hovedudtrykket i hendes ansigt var&lt;br&gt;iøvrigt en sorgløs munterhed; dertil svarede hendes mørke, strålende&lt;br&gt;øjne, og dog var det netop dette kongelige blik, der igen&lt;br&gt;var i stand til at forandre hendes åsyns udtryk. Hun var heftig og&lt;br&gt;overdreven i alle sine følelser, i glæde som i sorg, i ømhed som&lt;br&gt;i had; og hendes ansigt kunne få et præg af ubøjelig og uforsonlig&lt;br&gt;hårdhed, hvis følger den ulykkelige Leonore Christine i toogtyve år&lt;br&gt;sukkede under, og foruden hende endnu den indtagende kavaler,&lt;br&gt;som denne eftermiddag red ved hendes side, han som just nu, under&lt;br&gt;en længe fortsat tavshed, uafbrudt vedblev at betragte sin unge,&lt;br&gt;kønne dronning med et udtryk, der vidnede om den mest ærefrygtsfulde&lt;br&gt;hyldest, men som dog måske mere gjaldt damen end&lt;br&gt;dronningen, og som hun fra sin side gengældte med halvt tilslørede&lt;br&gt;og talende blikke.&lt;br&gt;Ved alle fester spillede dronningens yndlinge, den indvandrede&lt;br&gt;tyske adel, hovedrollen. øverst af alle disse stod igen Kørbitz, der&lt;br&gt;fra en aldeles ukendt person, i få år, ikke blot hævede sig til ridder&lt;br&gt;og rigsmarskal, men hvad der vil sige endnu mere, til dronningens&lt;br&gt;fortrolige og rådgiver.&lt;br&gt;Kong Frederik selv deltog sjældent og bestandig kun med ulyst&lt;br&gt;i dronningens fester. Han viste sig tavs og tilbageholdende i hof-&lt;br&gt;fets kredse. Hans tilbøjelighed var mere rettet på studier, og blandt&lt;br&gt;disse især klassikerne, senere alkymien, som han dyrkede i forening med&lt;br&gt;Gabel og under vejledning af en italiensk charlatan, Josef Burhi.&lt;br&gt;Imidlertid fortsatte dronningen med sine to kavalerer det hurtige&lt;br&gt;ridt, de havde begyndt gennem skoven. Imellem de bladløse træer&lt;br&gt;sås vildsvinet i lang afstand og ansporede dronningen, der med&lt;br&gt;glødende kinder, flagrende slør, let og behændigt vidste at undgå&lt;br&gt;eller at overvinde enhver hindring, som stillede sig i vejen for&lt;br&gt;hende. Kai Lykke, der red den bedste hest, holdt sig bestandig nogle&lt;br&gt;skridt tilbage for dronningen. Også ridder Kørbitz blev bagud,&lt;br&gt;skønt af en mindre ridderlig grund, den man tydelig kunne læse&lt;br&gt;i hans mørke og fortvivlede mine, som kun røbede liden lyst til&lt;br&gt;deltagelse i denne parforcejagt. Pludselig troede han også at se&lt;br&gt;den endt, idet der i nogen afstand viste sig en dyb og bred å, som&lt;br&gt;førte vandet i Tybæksmølle ud i fjorden. Vildsvinet satte over, og&lt;br&gt;dronningen ville uden betænkning gøre det samme, men hendes hest&lt;br&gt;standsede ved åkanten. To gange søgte hun at tvinge den fremad,&lt;br&gt;men hesten strakte forbenene stift ud foran sig og standsede, hver&lt;br&gt;gang den kom hen til bredden.&lt;br&gt;"Hvis det måtte behage Eders Majestæt at høre mit ringe råd,"&lt;br&gt;ytrede Kørbitz i det tyske sprog, hvoraf dronningen bestandig betjente&lt;br&gt;sig, "så tænker jeg, at vi ikke burde friste lykken ved at&lt;br&gt;sætte over så bred en å, allerhelst da bredden længere nede bliver&lt;br&gt;smallere og mindre stejl; der kunne vi søge et vadested."&lt;br&gt;"Nej, ridder!" svarede dronningen heftigt, "det ville skikke sig&lt;br&gt;slet. Men siden eder synes så, kan I selv følge dette forsigtige råd.&lt;br&gt;Ikke sandt, kaptajn Lykke, vi to når vel over!"&lt;br&gt;"Jeg håber det," svarede Kai.&lt;br&gt;Efter denne ordveksling, der foregik, mens dronningen red tilbage for&lt;br&gt;at gøre et nyt forsøg, sporede hun atter hesten, og denne&lt;br&gt;gang med større held, thi Kai, som fulgte efter, gav hendes hest&lt;br&gt;et slag med geværkolben, idet den atter begyndte at standse, og&lt;br&gt;begge nåede lykkeligt over på den anden side af åen.&lt;br&gt;Kørbitz indså nu, at der for ham ikke var andet at gøre end at&lt;br&gt;følge efter; han sporede da også sin hest, og det var måske mindre&lt;br&gt;dens skyld end rytterens, der holdt for stramt i tøjlen, at hesten&lt;br&gt;ikke nåede længere end til midten af åen, hvor den gik bagover&lt;br&gt;og kastede rytteren i vandet.&lt;br&gt;Dronningens overgivne latter ledsagede hans uheld. "Vi ses&lt;br&gt;igen!" råbte hun med en håndbevægelse og begyndte atter den afbrudte&lt;br&gt;forfølgelse, mere rasende end før.&lt;br&gt;Vildsvinet var imidlertid ikke kommet ret langt. Efter nogle&lt;br&gt;minutters ridt fik Kai øje på det inde i skoven; det havde sagtnet&lt;br&gt;sit løb og tog retning nedad mod den tættere og for ryttere&lt;br&gt;uigennemtrængelige underskov, som omgav Gravdammen. Dronningen&lt;br&gt;greb sin bøsse, holdt hesten an og skød, men fejlede. Forbitret rakte&lt;br&gt;hun Kai Lykke det afskudte gevær og greb hans i stedet for. Det&lt;br&gt;andet skud var heldigere, vildsvinet sank i knæ, udstødte et langtrukkent&lt;br&gt;skrig og sank derpå sammen.&lt;br&gt;"Den falder!" udbrød dronningen glad, idet Kai bød hende&lt;br&gt;hånden for at hjælpe hende af hesten. "Og det var mit skud! Eja,&lt;br&gt;hvor det var herligt, at vi fulgte vor egen lyst og ikke lod os&lt;br&gt;holde tilbage af den stakkels -"&lt;br&gt;Det var tvivlsomt, hvad enten dronningen mente Kørbitz eller&lt;br&gt;hesten; thi hun tav pludselig ved at se vildsvinet springe op, idet&lt;br&gt;hun satte foden på jorden. Dyret lod sine små, tindrende øjne&lt;br&gt;hvile på dem med et udtryk af vildskab og raseri, derpå nærmede&lt;br&gt;det sig langsomt skridt for skridt, til stedet, hvor dronning Sophie&lt;br&gt;og Kai Lykke var steget af.&lt;br&gt;Dronningen blegnede og trådte hurtigt hen bag et træ; hun holdt&lt;br&gt;endnu hestens hvide silketømme i hånden. I dette øjeblik veg heltinden&lt;br&gt;aldeles for den værgeløse kvinde.&lt;br&gt;"Ak, min Gud!" udbrød hun forfærdet, "hvorledes skal vi blive&lt;br&gt;frelst?"&lt;br&gt;"Jeg vil forsøge derpå, min bøje dronning!" svarede Kai, idet&lt;br&gt;han tog sin hirschfænger og stillede sig foran træet. "Skulle det&lt;br&gt;ikke lykkes mig, skal Deres Majestæt dog aldrig få lejlighed til at&lt;br&gt;bebrejde mig min ringe evne. - Lykkes det ikke," vedblev ban med&lt;br&gt;et funklende blik, "vil jeg dog i min sidste stund sande, at jeg&lt;br&gt;bar mit navn med rette; thi jeg dør da for den, for hvem jeg aldrig&lt;br&gt;turde håbe at leve."&lt;br&gt;Dronningen svarede ikke på dette sprog, som for resten både&lt;br&gt;stedet og hin tids talemåder retfærdiggjorde.&lt;br&gt;Vildsvinet nærmede sig i den rolige og langsomme gang, det engang havde&lt;br&gt;begyndt. Da skiltes buskene, og der kom en mand frem&lt;br&gt;ved siden af Kai Lykke, noget foran det træ, bag hvilket dronningen &lt;br&gt;havde skjult sig. Han var klædt i en fåreskindskofte og havde&lt;br&gt;en lang bøsse i hånden.&lt;br&gt;"Skyd mand! For Guds skyld, skyd!" råbte dronningen.&lt;br&gt;"Ja, rare frue!" svarede manden så roligt, som om det angik&lt;br&gt;den ligegyldigste sag af verden. "Det er netop min mening."&lt;br&gt;Vildsvinet lod til at studse ved denne nye persons mellemkomst;&lt;br&gt;det betragtede manden, der bøjede sit ene knæ mod jorden og lagde&lt;br&gt;bøssen til kinden, rolig og koldblodig, og derpå trykkede af. Vildsvinet&lt;br&gt;sank omkuld, og denne gang blev det liggende livløst.&lt;br&gt;Dronningen kom nu frem af sit skjul bag træet. "En dygtig skytte&lt;br&gt;er du forsandt!" udbrød hun. "Det må man sige, og du fortjener&lt;br&gt;vor tak for den hjælp, du har bragt os."&lt;br&gt;"Tak mig ikke, skønne jomfru," svarede Ib med det listige smil,&lt;br&gt;der var hans ansigt eget. "Give til Vorherre, at jeg blot havde&lt;br&gt;forlov til at trykke af, hver gang der kom mig et lille dyr i vejen.&lt;br&gt;Bedre forlanger jeg ikke."&lt;br&gt;"Tag din hue af, mand!" sagde Kai, idet han kom til, "du stedes&lt;br&gt;for Hendes Majestæt, Danmarks høje dronning."&lt;br&gt;"Dronningen!" gentog tateren med en forbavselse, som hvis den&lt;br&gt;ikke var naturlig, i det mindste var ypperlig forstilt. "Herregud!&lt;br&gt;Er det dronningen?" gentog han og rev hurtigt sin røde hue af&lt;br&gt;hovedet. "Den lykke tænkte jeg mindst at skulle opnå i mine&lt;br&gt;levedage."&lt;br&gt;"Og hvorfor ikke?" spurgte Sophie Amalie smilende; thi hun&lt;br&gt;fandt behag i manden, både fordi han før havde besvaret hendes&lt;br&gt;opfordring i det samme sprog, hun talte, og for den umiskendelige&lt;br&gt;hyldest, der afprægede sig i hans overraskede og henrykte blik.&lt;br&gt;"Hvorfor troede du ikke, at du skulle få dronningen at se?"&lt;br&gt;"Formedelst jeg ikke var værdig dertil," svarede Ib.&lt;br&gt;"Du har dog frelst mit liv. Kan jeg gøre noget til gengæld? Hvad&lt;br&gt;ønsker du?"&lt;br&gt;Ib syntes at blive forlegen ved dette spørgsmål; man så, at der&lt;br&gt;svævede ham en bøn på læberne, men tillige, at han søgte efter&lt;br&gt;ord til at udtale den.&lt;br&gt;"Ak," udbrød han endelig. "Hvis jeg kunne tilstedes nogen belønning,&lt;br&gt;da ved jeg vel den ting, der ligger mig på hjerte dag og&lt;br&gt;nat, men den kan vist ikke blive opfyldt."&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Af alle verdens goder tykkes jeg bedst om at blive gjort ærlig.."&lt;br&gt;"ærlig!" gentog dronningen forundret og vendte sig med et&lt;br&gt;spørgende blik mod kaptajnen.&lt;br&gt;"Det skete dog forleden med en mand af vore, og det ved kaptajnens regiment&lt;br&gt;der."&lt;br&gt;"Hvem er du da?"&lt;br&gt;"En fattig mand, som de kalder for Ib i daglig tale."&lt;br&gt;"Hendes Majestæt spørger om din stand og håndtering," ytrede Kai.&lt;br&gt;"Min stand er at blive jaget fra sted til sted som de vilde dyr i&lt;br&gt;skoven, siden jeg ikke fik bedre lykke i denne verden end at blive&lt;br&gt;tater eller natmand. Og min håndtering - i byerne gør jeg hægter&lt;br&gt;og spår godtfolk lykke og kærester til, i skoven træffer jeg de vilde&lt;br&gt;dyr, når de vil gøre Deres Majestæt fortræd, og kommer jeg til&lt;br&gt;søerne, ved jeg også, hvor der sidder en lille fisk, der lader sig&lt;br&gt;fange, for at jeg kan tjene en skillings penge ved at sælge den til&lt;br&gt;herskaberne på de store gårde; men at være skytte stod dog min&lt;br&gt;bedste attrå til, besynderlig nu i denne tid, da de siger, at jagten&lt;br&gt;fanger an på mennesker."&lt;br&gt;Dronningen og hendes kavaler lo over taterens forklaring. "Indfind dig i&lt;br&gt;morgen formiddag på Jungshoved," sagde hun og steg&lt;br&gt;til hest.&lt;br&gt;Tateren hilste i en næsten knælende stilling; han smilede, idet&lt;br&gt;han, efter at de var redet bort, satte sin røde hue på hovedet; men&lt;br&gt;han blev stående og stirrede efter dronningen så længe, indtil det&lt;br&gt;sidste spor af hendes fine og ranke skikkelse var forsvundet.&lt;br&gt;Da dronningen og Kai Lykke red tilbage igennem skoven, begyndte skumringen.&lt;br&gt;Flere gange hørte rytterne signaler og stemmer af de omstrejfende jægere,&lt;br&gt;som Kørbitz havde sendt ud i alle retninger for at&lt;br&gt;søge efter dronningen; men Sophie Amalie behagede ikke at svare&lt;br&gt;på disse signaler; hun lod endog til at ville undgå de søgende og&lt;br&gt;vedblev, fordybet i samtale med kaptajnen, at følge den ensomme&lt;br&gt;skovvej, de valgte.&lt;br&gt;"Lad os ride lidt stærkere til, kaptajn Lykke, og se at nå ud af&lt;br&gt;denne mørke skov," ytrede dronningen. "Min hest snubler fast&lt;br&gt;over hver en gren, der kommer den i vejen. Forsandt! De danske&lt;br&gt;heste er, ligesom det danske folk, kun lidet bevendt, og holder ikke&lt;br&gt;ud med vore hjemme i Brunsvig. I derimod rider et bedre dyr;&lt;br&gt;knap tror jeg, dets lige findes i Hans Majestæts stalde."&lt;br&gt;"Jeg har også ført den med mig langvejs fra," svarede Kai.&lt;br&gt;"I Spanien blev den købt, og siden har den båret mig det halve&lt;br&gt;Europa igennem."&lt;br&gt;"I har da rejst meget," sagde dronningen med et smil og i en&lt;br&gt;tone, som beviste, at dette emne tilforn havde været berørt imellem&lt;br&gt;dem. "Det var også altid min kæreste lyst; rejse, ride verden igennem og&lt;br&gt;aldrig blive træt! Fortæl mig, hvilket land I syntes bedst om."&lt;br&gt;"Hvor jeg fandt det skønnest! Det var ved et hof i en lille by&lt;br&gt;i Tyskland, hvortil min konge og rigsrådet havde givet mig ærinde.&lt;br&gt;Hertugen modtog mig med megen nåde. Hans navn var -"&lt;br&gt;"Jeg spurgte ikke om hans navn," sagde dronningen dæmpet og&lt;br&gt;uden at slå sine øjne i vejret.&lt;br&gt;"Jeg blev indbudt til jagt med fyrsten og hans datter - men&lt;br&gt;hvad skal jeg kunne fortælle videre om denne tid, om vore jagtture&lt;br&gt;i de dybe, dæmrende skove, da vi red ved hinandens side, hun,&lt;br&gt;fyrstinden, et barn i år, men en kvinde i sine følelser, dejlig og&lt;br&gt;henrivende, jeg glemte tiden, stedet og den svælgende afgrund&lt;br&gt;mellem vore forhold, imens jeg stirrede på hendes lette og herlige&lt;br&gt;skikkelse, når hun red foran mig, eller lyttede til hende, når hun&lt;br&gt;talte, eller drømte om hende, når jeg var alene. Visselig var det&lt;br&gt;den lykkeligste tid af mit liv, og jeg fatter ikke ret årsagen, men&lt;br&gt;aldrig har den senere stået så levende for min erindring som i&lt;br&gt;aften, mens jeg rider igennem skoven ved Eders Majestæts side."&lt;br&gt;"Nu videre, kaptajn Lykke!" sagde dronningen, da Kai tav. "I&lt;br&gt;fortæller så smukt og skildrer så livligt, hvad I oplevede, at jeg&lt;br&gt;synes at se alt for mig. - I rejste bort?"&lt;br&gt;"Ja," svarede Kai med et stolt smil, og idet han hævede sit&lt;br&gt;hoved. "Men der kom endnu lykkelige dage forinden. Jeg rejste&lt;br&gt;bort, men alle mine tanker og alt, hvad Gud Fader havde givet&lt;br&gt;mig af godt og ædelt, det blev hos hende tilbage. Derefter drog jeg&lt;br&gt;hele Europa igennem, ikke for at se, men kun for at glemme."&lt;br&gt;"Og I så intet videre smukt på eders øvrige rejse?"&lt;br&gt;"Jeg så fjorten dronninger bære scepter og rigsæble i deres hånd;&lt;br&gt;da jeg vendte hjem til Danmark, så jeg den femtende bære rigets&lt;br&gt;og Paris’ æble tillige."&lt;br&gt;"Og senere?"&lt;br&gt;"Senere blev mit hjertes dame af skæbnen stillet så højt over&lt;br&gt;mig, at jeg kun i mine tanker og i mine kære drømme kunne nå&lt;br&gt;op til hende. Men jeg glemte hende aldrig. Da vi atter genså hinanden,&lt;br&gt;erindrede jeg kun min lykke, og -"&lt;br&gt;"Jeg skænker eder denne skildring," sagde dronningen. "Man&lt;br&gt;har vel lov at glæde sig ved visse erindringer om lykke, men det&lt;br&gt;hører ikke til gode sæder at rose sig deraf, og en ved jeg, som man&lt;br&gt;aldrig bør omtale dem til."&lt;br&gt;"Hvem mener Eders Majestæt?"&lt;br&gt;"Den, der skabte denne lykke. - Glemte damen eder?"&lt;br&gt;Kai betænkte sig et øjeblik, tvivlrådig i sit svar. "Månen skinner&lt;br&gt;i aften så klar, og luften er mild; behager det Eders Majestæt at&lt;br&gt;slå sløret tilbage, så ser I bedre den smukke egn hist nede ved&lt;br&gt;slottet, og så skal jeg besvare eders spørgsmål."&lt;br&gt;Dronningen slog sløret tilbage over den fløjls casque, som dækkede hendes&lt;br&gt;hoved. Månelyset viste, at hendes kinder var blege,&lt;br&gt;hendes udtryk alvorligt.&lt;br&gt;"Om hun glemte mig," svarede kaptajnen, "er en uopklaret gåde,&lt;br&gt;som vel aldrig vil løses, eller først da, når jeg kendte en dame,&lt;br&gt;der besad Eders Majestæts kundskab til sit køns hjerte, og hvem&lt;br&gt;jeg turde spørge, hvad jeg skulle tro på, mit hjerte eller min tvivl,&lt;br&gt;himmerige eller helvede."&lt;br&gt;Mens Kai talte, forsvandt det strenge i dronningens ansigt; da&lt;br&gt;han tav, syntes hun at kæmpe med sig selv, derpå rakte hun ham&lt;br&gt;hånden og sagde med en blid og bevæget stemme:&lt;br&gt;"Nej, Kai Lykke! Den dame, I taler om, glemte eder aldrig,&lt;br&gt;forlad eder kun på mit ord. I livets forhold må det ene indtryk&lt;br&gt;vige for det andet; men der kommer en dag igen, man ved ikke&lt;br&gt;når, da ethvert kært og dyrebart minde atter klinger i vort hjerte&lt;br&gt;som en gammel melodi, man sang for os i vor barndom. Hun glemte&lt;br&gt;eder ikke," tilføjede dronningen næsten hviskende, "fordi det senere&lt;br&gt;var nødvendigt for hendes lykke at opfylde den tomhed, hun&lt;br&gt;fandt i nutiden, med billedet af det forsvundne."&lt;br&gt;Kai tog den fremstrakte hånd, bøjede sig over den og trykkede&lt;br&gt;den til sine brændende læber.&lt;br&gt;I det samme hørtes hovslag på vejen bag dem. Dronningen trak&lt;br&gt;sin hånd tilbage, drejede hovedet og så Kørbitz komme springende,&lt;br&gt;så hurtigt hans hest kunne løbe. Ved hjælp af måneskinnet havde&lt;br&gt;ridderen endelig fået øje på de to ryttere.&lt;br&gt;"Eja!" udbrød dronningen muntert. "Er det eder, min herre von&lt;br&gt;Kørbitz! I har sandelig faret i mag og ikke forhastet eder med at&lt;br&gt;følge os."&lt;br&gt;"Destoværre!" svarede Kørbitz; "men skylden lå mindst til mig,&lt;br&gt;og Eders Majestæt har med egne øjne set, hvor grumt tilfældet&lt;br&gt;handlede idag."&lt;br&gt;"Og nu først lader tilfældet eder finde vor vej igen?"&lt;br&gt;"Eders Majestæt vil lade Eders troeste tjener vederfares større&lt;br&gt;ret ved at antage, at det var min iver, der bragte mig hid, efter at&lt;br&gt;jeg, skilt fra det øvrige jagtselskab, alene har gennemsøgt hele&lt;br&gt;skoven for at være den første, der bragte tidning om Hans Majestæt&lt;br&gt;kongens ankomst til Jungshoved."&lt;br&gt;"Nuvel, ridder! Så gælder det om, at vi anstrenger vore heste&lt;br&gt;for at nå slottet. I derimod, kaptajn Lykke, som rider den bedste&lt;br&gt;hest, må holde eders tilbage, at ikke tilfældet skal berøve os eders&lt;br&gt;selskab." Med disse ord gav dronningen sin hest tøjlen, og derpå&lt;br&gt;gik det i skarpt trav ned ad vejen mod slottet.&lt;br&gt;Kai Lykke fattede fuldkommen årsagen til den gentagne ros,&lt;br&gt;der var blevet hans hest til del. En lignende beundring fra dronningens&lt;br&gt;side og omtrent i samme retning gav nogle år tilforn anledning til, at&lt;br&gt;rigsråd Gunde Rosenkranz sendte hende et spand&lt;br&gt;udmærkede køreheste, idet han sagde: "Eders Majestæt har i går&lt;br&gt;behaget at rose mine heste; fra det øjeblik tilhører de ikke længere&lt;br&gt;mig; thi det sømmer sig ikke, at en undersåt skulle overgå sin&lt;br&gt;dronning i noget."&lt;br&gt;Slotsgården var oplyst med begkranse og opfyldt af alle egnens&lt;br&gt;vornede bønder, som, tilsagt af ridefogden, blot ventede på tegn&lt;br&gt;og ordre til at ytre deres glæde over de bøje gæsters nærværelse.&lt;br&gt;Dronningen optog hans artighed meget nådigt. Imidlertid svarede Kai&lt;br&gt;intet, og få minutter efter red de ind på Jungshoved.&lt;br&gt;
  Hvad der skete på slottet om aftenen.
  &lt;br&gt;Efter at dronningen havde hilst på kongen og skiftet dragt, tog&lt;br&gt;hun plads i en af de store lænestole, der var stillet i en halvkreds&lt;br&gt;i den ene ende af riddersalen, og overværede tilligemed sine hofdamer&lt;br&gt;præsentationen af adelen, som ved rygtet om kongeparrets&lt;br&gt;ankomst havde indfundet sig på slottet.&lt;br&gt;Mens kuren fandt sted, blev hofdamerne stående bag dronningens stol, og&lt;br&gt;de kommende indlodes en efter en, ifølge deres forskellige rang og titel,&lt;br&gt;og blev nævnt af dørvogteren.&lt;br&gt;Kaptajn Lykke, der tilligemed en afdeling ryttere dannede kongens garde&lt;br&gt;for denne aften, stod noget inden for døren med draget&lt;br&gt;sværd i hånden.&lt;br&gt;Kai var en høj og kraftfuld mand, hans skønhed var blevet til et&lt;br&gt;ordsprog for den tid.&lt;br&gt;Han havde set meget og oplevet meget. De fornemste hoffer&lt;br&gt;i Europa havde uddannet ham i alle de egenskaber, der udgjorde&lt;br&gt;betingelserne for en fuldendt adelsmand. Alle disse hoffer var&lt;br&gt;lige så mange minder om den lykke, han havde gjort, og om den,&lt;br&gt;han havde modtaget. Han kendte enhver art af kærlighed, den&lt;br&gt;opofrende og den lidenskabelige, den beregnende, og den hensynsløse, alle&lt;br&gt;kort sagt, kun ikke den sande.&lt;br&gt;Adelsmændenes præsentation var ensformig og lod til at trætte&lt;br&gt;kongen. Dronningen besvarede kun de fornemme herrers hilsener&lt;br&gt;med et flygtigt og skødesløst nik, hun blev siddende i sin lænestol&lt;br&gt;og fortsatte samtalen med sine hofdamer og slottets frue, lensmand&lt;br&gt;Jørgen Reedtz’ hustru.&lt;br&gt;Da endelig dørvogteren meldte, at der ikke var flere tilbage, som&lt;br&gt;begærede audiens, opklaredes kongens miner; med synlig tilfredshed gik&lt;br&gt;han hen i et hjørne af salen og tog plads ved et bord, hvor&lt;br&gt;hans kammerskriver Gabel imidlertid havde været beskæftiget.&lt;br&gt;Gabel var kongens fortrolige ven, den samme, der senere blev&lt;br&gt;ophøjet til statholder i København.&lt;br&gt;"Nu, Gabel!" udbrød kongen efter at have gennemset de papirer,&lt;br&gt;kammerskriveren rakte ham. "Hvad siger I til alle disse nyheder?&lt;br&gt;Forsandt! De indeholder kun lidet trøsteligt."&lt;br&gt;"Tilvisse, Eders Majestæt! Og dog anser jeg det ikke for så sørgeligt,&lt;br&gt;at fjenden spiller mester i det land, han har erobret sig,&lt;br&gt;som at en af landets egne børn, den forræder Ulfeldt, vover at&lt;br&gt;sende bud til landsdommerne i Jylland og råde dem til frafald.&lt;br&gt;De gav ham dog kun skam til svar, som brevet her udviser. Han&lt;br&gt;gjorde for sikker regning på sine venner."&lt;br&gt;"Venner!" gentog kongen med et bittert smil. "Ak, Gabel, ved&lt;br&gt;I da ikke, at vi i nøden aldrig har venner? Hvem har vel jeg af&lt;br&gt;venner? Søger ikke vor afsending Juul forgæves at bevæge landets&lt;br&gt;allierede, kurfyrsten af Brandenburg, til at angribe svensken fra&lt;br&gt;landsiden, og hvilket svar giver os her vor gesandt, Henrik Rosenvinge&lt;br&gt;fra generalstaterne i Haag? Alle frygter de og drager sig&lt;br&gt;tilbage, fordi kun selvinteresse er den akse, hvorom enhver handling&lt;br&gt;drejer sig."&lt;br&gt;Oluf Brokkenhuus, der efter kongens indbydelse var blevet tilbage i&lt;br&gt;salen, havde hidtil talt med dronningen. Denne underholdning kostede&lt;br&gt;lensmanden særdeles anstrengelser på grund af hans&lt;br&gt;ubehjælpsomhed i det tyske sprog.&lt;br&gt;Uanset alt øvrigt hørte der i sandhed også meget vid til at forsone en&lt;br&gt;dame, der besad en så udviklet skønhedssans som Sophie&lt;br&gt;Amalie, med lensmandens ydre. I forbindelse med en uanselig og&lt;br&gt;krumbøjet figur var han halt og enøjet. Dette øje havde ved den&lt;br&gt;forøgede sekraft, det måtte anvende, antaget en ubehagelig,&lt;br&gt;gennemtrængende stirren. Hans kinder og den nederste del af ansigtet&lt;br&gt;bedækkedes med et stridt, gråligrødt skæg.&lt;br&gt;Hendes Majestæt lod heller ikke til at finde synderlig interesse&lt;br&gt;i denne underholdning. Under en af de gentagne pauser rejste&lt;br&gt;hun sig fra sit sæde og gik hen til bordet, hvor kongen og Gabel&lt;br&gt;var beskæftigede.&lt;br&gt;"Forstyrrer jeg?" udbrød hun dæmpet og lænede sig op til kongens stol.&lt;br&gt;"Ak nej!" svarede kongen med et venligt blik; "tværtimod, vi&lt;br&gt;længes efter eders selskab."&lt;br&gt;"Nuvel!" vedblev dronningen og lagde sin hvide hånd på kongens pande.&lt;br&gt;"Betro mig da årsagen til disse dybe rynker. Har&lt;br&gt;Eders Majestæt i brevene her modtaget budskab om nye ulykker?"&lt;br&gt;"Ulykker tilvisse, men dog ikke større, end vi håber at vinde&lt;br&gt;bugt med dem."&lt;br&gt;"Og hvilken talisman har Eders Majestæt da at sætte imod alle&lt;br&gt;disse onder?"&lt;br&gt;"Jeg stoler på Gud, Sophie, på Gud fornemlig og lidt på mig&lt;br&gt;selv, fordi den faste og ærlige vilje ejer ubetvingelig kraft, der&lt;br&gt;bringer enhver hindring til at vige. Og indeholder brevskaberne&lt;br&gt;her sorg, så kommer jeg selv tilbage fra min rejse med et lykkeligt&lt;br&gt;budskab."&lt;br&gt;"Så betro mig det," ytrede dronningen livligt, idet hun tog plads&lt;br&gt;ved kongens side. Derpå tilføjede hun med sit blik rettet mod&lt;br&gt;Gabel: "Hvis Eders Majestæt iøvrigt finder det passende i dette&lt;br&gt;øjeblik."&lt;br&gt;Kongen fattede hentydningen og smilede.&lt;br&gt;"Jeg har i lang tid ikke haft nogen hemmelighed for Gabel, der&lt;br&gt;angik mig selv eller mit riges skæbne," sagde han. "Han får vel&lt;br&gt;desuden at vide, hvad der snart vil blive kundgjort for hele verden,&lt;br&gt;at vor admiral Henrik Bjelke forleden ved Falsterbo med tredive&lt;br&gt;skibe har sejret over kong Karls nioghalvfjerdsindstyve skibe, dem&lt;br&gt;han ville have skikket over til jyske kysten for derfra at føre os&lt;br&gt;fjenden i land på Sjælland. Kampen var hård og lang, men svensken måtte&lt;br&gt;dog fortrække og søge skjul for Bjelke under Rygen.&lt;br&gt;Denne tidende ville jeg være den første, som bragte min skønne&lt;br&gt;dronning, og flere lignende skulle vel snart spørges, hvis vi kun&lt;br&gt;ikke manglede gode soldater."&lt;br&gt;"Det forekommer mig dog," sagde dronningen, "at de hvervede&lt;br&gt;krigsfolk har tilforn gjort god nytte i landet. Endnu er Tyskland&lt;br&gt;fuld af stridsfolk, som efter den lange krig vanker herreløse omkring.&lt;br&gt;Eders Majestæt behøver sikkert kun et opråb for at samle&lt;br&gt;dem under vore faner."&lt;br&gt;"Dertil er tiden nu for knap, og tidligere tænkte vi ikke at have&lt;br&gt;dem nødig. Både Polen og Brandenburg, ja selv den tyske kejser&lt;br&gt;tilsagde os hjælp, da vi begyndte denne usalige krig, men som&lt;br&gt;faren var nær, var hjælpen fjern, og siden har de gode herrer ikke&lt;br&gt;ladet høre fra sig. Nu får vi hjælpe os selv, som vi kan bedst, og&lt;br&gt;det ville med Guds bistand også lykkes, hvis ikke vor adel, der&lt;br&gt;alene har magt til at bestemme krig, også havde magt til at nægte&lt;br&gt;sin deltagelse deri, ja, tilmed at hindre rigets børn fra at yde den&lt;br&gt;bistand, de kan, når nøden trænger."&lt;br&gt;"Ah, denne gode adel," ytrede dronningen, idet hendes mørke&lt;br&gt;øjne funklede med et uheldvarslende udtryk. "Eders Majestæt og&lt;br&gt;jeg skylder den allerede så megen tak, og vi bliver begge så hyp-&lt;br&gt;pigt erindret derom, at vi ret længes efter at betale vor gæld tilbage.&lt;br&gt;Hvorledes kan iøvrigt adelen undslå sig for at hjælpe, når&lt;br&gt;fædrelandet er i fare?"&lt;br&gt;"Den sender os de ryttere, den er pligtig at stille, med gamle&lt;br&gt;våben, dem folkene ikke engang forstår at håndtere, da størsteparten&lt;br&gt;består af løbere, fiskere og kokkedrenge. - Ja, min tro! Vi&lt;br&gt;tør knap tænke eller tale, men aldrig handle anderledes, end det&lt;br&gt;behager vor adel."&lt;br&gt;Gabel havde hidtil fulgt samtalen med synlig opmærksomhed.&lt;br&gt;Flere gange så man, at der svævede ham en bemærkning på læberne, men han&lt;br&gt;vovede ikke at ytre sig i dronningens nærværelse&lt;br&gt;uden først at være blevet tiltalt. Ved kongens sidste ord spillede&lt;br&gt;et let smil om hans mund. Kongen lagde mærke dertil.&lt;br&gt;"I smiler, Gabel!" sagde han.&lt;br&gt;"Ja, Eders Majestæt, over mine egne tanker."&lt;br&gt;"Udtal dem, eders tanker plejer at være gode."&lt;br&gt;"Det forekommer mig, at siden den danske adel har modtaget&lt;br&gt;enhver rettighed, den for øjeblikket besidder, mindre ifølge fortjenester&lt;br&gt;end ifølge kongens ædelmodighed, det da også blot beror&lt;br&gt;på Eders Majestæt at sætte denne en grænse."&lt;br&gt;"Hvilken mener I?" spurgte kongen; "dens ret eller vor ædelmodighed?"&lt;br&gt;"Jeg mener dem begge, Eders Majestæt."&lt;br&gt;"Ved I, at I derved råder os til at vove en kamp mod adel og&lt;br&gt;rigsråd?"&lt;br&gt;"Ak, Eders Majestæt, det er ikke mod adelen, at denne kamp må&lt;br&gt;udfægtes, men mod principperne. Og Eders Majestæt vil være sikker på&lt;br&gt;sejren, når I kun forskaffer Eder de rette forbundsfæller."&lt;br&gt;"Og hvilke er disse?"&lt;br&gt;"De materielle fordele, den grove egenkærligheds interesser."&lt;br&gt;"Det vil sige det samme som at styrte adel og rigsråd."&lt;br&gt;"Det vil sige, at regere i stedet for -"&lt;br&gt;"Nu videre!" sagde kongen.&lt;br&gt;"I stedet for at regeres."&lt;br&gt;"Og glemmer I da midlerne, som udfordres til denne kamp?"&lt;br&gt;"Sikkerlig ikke," sagde Gabel med uforandret ro. "Planen dertil&lt;br&gt;vil Eders Majestæts geni uden stor vanskelighed kunne udfinde,&lt;br&gt;armen, som behøves, er allerede fundet."&lt;br&gt;Kongen tav, han lænede sig tilbage på stolen og stirrede stift&lt;br&gt;hen for sig, uden at dog hans blik var rettet på nogen bestemt genstand.&lt;br&gt;"Hvorledes skulle det da blive senere?" spurgte dronningen,&lt;br&gt;"efter at denne plan, som Gabel holder for så let, var udført? Hvilken&lt;br&gt;stand ville da blive den fornemste i riget, eller mener I, at alle&lt;br&gt;stænder skulle være lige?"&lt;br&gt;"For lov og ret, ja, Eders Majestæt! En forrang vil iøvrigt den&lt;br&gt;overlegne kløgt og snildhed altid tilvejebringe."&lt;br&gt;"Men planen," sagde kongen. "Den plan, som I således uden videre&lt;br&gt;overgiver til mit geni? Hvorledes skal vi udfinde den, hvem&lt;br&gt;skal inspirere mig?"&lt;br&gt;"Den samme, der i legenden inspirerede Matthæus, da han talte&lt;br&gt;og skrev sin guddommelige lære."&lt;br&gt;"Hvem mener I?" spurgte kongeparret overrasket og på én gang.&lt;br&gt;Kammerskriveren bøjede sig forover, fæstede sine kloge øjne på&lt;br&gt;dronningen og svarede med dæmpet og ærbødig stemme:&lt;br&gt;"Jeg mener englen, som man afbilder ved hans side."&lt;br&gt;I dette øjeblik hørtes en larm af højrøstede stemmer i forværelset.&lt;br&gt;Straks efter blev døren lukket op, og dørvogteren trådte ind.&lt;br&gt;Kongen, som havde hørt larmen, vendte sig mod den kommende&lt;br&gt;og spurgte om årsagen.&lt;br&gt;"En jæger fra godset forlanger audiens," svarede dørvogteren&lt;br&gt;med et dybt buk.&lt;br&gt;"Hvem er denne mand?" spurgte kongen.&lt;br&gt;"Han kalder sig Svend Skytte og tilføjer, at han har den ære at&lt;br&gt;være kendt af Eders høje Nåde."&lt;br&gt;"Svend Skytte!" gentog kongen tøvende. "Vi erindrer i det&lt;br&gt;mindste ikke dette navn. Venter manden endnu derude?"&lt;br&gt;"Nej, min høje konge!" svarede en dyb og rolig stetnme bag dørvogteren, "nu&lt;br&gt;er jeg kommet ind, og når Eders Majestæt får set&lt;br&gt;lidt på mit ansigt, genkender I kanske også dets træk." Med disse&lt;br&gt;ord trådte manden hen foran bordet og hilste med et dybt buk&lt;br&gt;for kongen.&lt;br&gt;Frederik den Tredie smilede godmodigt over denne usædvanlige&lt;br&gt;fremstilling. Han betragtede jægeren med et forskende blik og&lt;br&gt;svarede:&lt;br&gt;"Vist nok synes vi at have set dit ansigt tilforn, imidlertid får&lt;br&gt;du at komme vor erindring til hjælp og sige, hvor vi mødtes&lt;br&gt;sidst?"&lt;br&gt;"I Skåne, min høje konge! En aftenstund straks efter det lille&lt;br&gt;slag ved Markeryd."&lt;br&gt;"Profecto! Nu, da du siger det, erindrer jeg, at du ligner en&lt;br&gt;mand, som i slaget tog os general Steenbuks næstkommanderende,&lt;br&gt;Magnus de la Gardie, fangen og bragte ham til vort bovedkvarter."&lt;br&gt;"Ja, det var mig!"&lt;br&gt;"Men hvorfor gik du da din vej og gav oven i købet vor gode&lt;br&gt;Gyldenløve skam til tak, da han efter vor befaling kom for at tilbyde dig&lt;br&gt;belønning for din dåd?"&lt;br&gt;"Man fanger bjørne, Eders Majestæt, for at tjene sig en skillings&lt;br&gt;penge ved at sælge hud og skrog, men ikke mennesker."&lt;br&gt;Kongens ansigt antog atter sit godmodige smil. Han vedblev:&lt;br&gt;"Siden det var dig, så hørte du jo til gjøngefolket i Småland."&lt;br&gt;"Jeg gjorde så."&lt;br&gt;"Et tappert folkefærd!" vedblev kongen, "vi har ladet os flere&lt;br&gt;af deres bedrifter fortælle. De havde sig også en anfører, der passede for&lt;br&gt;dem, en modig og forvoven hals, om hvem man vidste&lt;br&gt;tusind snilde historier at sige."&lt;br&gt;"Ja!" svarede Svend. "Det er mig."&lt;br&gt;"Nu, i sandhed!" udbrød Frederik overrasket, idet han trådte&lt;br&gt;hen til Svend og lagde sin hånd på hans skulder. "Hvis det er dig,&lt;br&gt;Gjøngehøvding, skylder vi dig særlig gunst og nåde. Os har Gyldenløve&lt;br&gt;forebragt, at du og dine få folk ydede landet større tjenester end det&lt;br&gt;tredobbelte antal af hans regulære stridsmænd, og at&lt;br&gt;du altid var på færde, hvor det gjaldt om at vise en behjertet&lt;br&gt;mands sindelag og handling."&lt;br&gt;"Jeg vidste jo nok, at Eders Majestæt ville genkende mig, når&lt;br&gt;vi først kom til at tale sammen," svarede Svend med en sikkerhed&lt;br&gt;og uforstyrret selvtillid, som for tredie gang bragte kongen til at&lt;br&gt;smile.&lt;br&gt;"Og hvilken tjeneste ønsker du af os til vederlag? Forlang kun&lt;br&gt;uden frygt og forbehold og lad os høre dit hjertes mening."&lt;br&gt;"Nu tager Eders Majestæt fejl, som jeg formærker. Det var ikke&lt;br&gt;for at modtage nogen tjeneste, men for at tilbyde Eder min, at jeg&lt;br&gt;er kommet herop i aften."&lt;br&gt;Endskønt ærefrygten for kongeparret holdt de øvrige tilstede-&lt;br&gt;værende i en vis afstand, kunne det dog ikke undgås, at man lagde&lt;br&gt;mærke til dette optrin. Samtalen mellem hoffolkene ophørte, de&lt;br&gt;forlod deres pladser og nærmede sig til bordet for at betragte denne&lt;br&gt;mand, hvis dristige svar og frie holdning var så afstikkende og&lt;br&gt;forskellig fra den underdanighed, Sophie Amalie gjorde fordring&lt;br&gt;på, og som hun var vant til at modtage af enhver, der kom i hendes nærhed.&lt;br&gt;Svend kunne på den tid være omtrent femogtredive år gammel;&lt;br&gt;han var typen på den mandlige kraft i dens mest udviklede skønhed. Hans&lt;br&gt;ansigt hørte til blandt de få lykkelige, som man fatter&lt;br&gt;tillid til i det første øjeblik; og hvad der vil sige mere, han skuffede&lt;br&gt;aldrig denne tillid.&lt;br&gt;"I sandhed, Gjøngehøvding!" svarede kongen. "Du ved at vælge&lt;br&gt;din tid heldig til at komme med et sådant tilbud; fast ingen sinde&lt;br&gt;tilforn har Danmark haft sine tro mænds hjælp nødig som i denne&lt;br&gt;trængselsstund. Derfor skal du igen samle dine folk, og indtil der&lt;br&gt;findes bedre brug for eder, vil jeg give dig til lensmand Oluf&lt;br&gt;Brokkenhuus, som står hist henne, at du kan gå ham til hånde med&lt;br&gt;den skanse, han efter vor befaling anlægger ved Præstø."&lt;br&gt;Svend tilkastede lensmanden et blik, løftede øjenbrynene og så&lt;br&gt;op i loftet.&lt;br&gt;"Du tier, Svend Gjønge! Hvad synes du om mit forslag?"&lt;br&gt;"ærlig talt, min høje konge, ikke godt."&lt;br&gt;"Og hvorfor?" spurgte kongen forundret.&lt;br&gt;"Ved Eders Majestæt da ikke, at det kun er den ubrugbare stridshest, man&lt;br&gt;benytter til markarbejde?"&lt;br&gt;"Du glemmer, Svend Gjønge, at det er mig, der betroede lensmanden det&lt;br&gt;hverv, du omtaler med så liden respekt."&lt;br&gt;"Ak nej, det er netop, fordi jeg husker derpå, at jeg vægrer mig&lt;br&gt;ved at tage del deri. Især da det ville være vanskeligt for lensmanden og&lt;br&gt;mig at enes ved det samme værk."&lt;br&gt;"Nu ja, vist nok var en strid mellem eder det værste, der kunne&lt;br&gt;hændes."&lt;br&gt;"Nej, det værste var Eders Majestæts unåde mod mig, siden jeg&lt;br&gt;vel sagtens blev den, der i en strid ville sejre over lensmanden."&lt;br&gt;Svends uforbederlige selvtillid aflokkede kongen et smil. Han&lt;br&gt;vedblev: "Hvilken anden beskæftigelse kunne du da ønske for dig&lt;br&gt;og dine mænd?"&lt;br&gt;"Eders Majestæt lader lensmanden danne skansen, siden han&lt;br&gt;forstår sig derpå, lad så mig og mine folk forsvare den, det forstår&lt;br&gt;vi os på."&lt;br&gt;"Hvor stort et antal gjønger mener du at kunne samle omkring dig?"&lt;br&gt;"Henved hundrede."&lt;br&gt;"Så mange?"&lt;br&gt;"Ja, flere til, hvis vi ville regne os på samme måde som Gyldenløve."&lt;br&gt;"Hvorledes?"&lt;br&gt;"Min høje foresatte sagde selv, at han antog hver af os så god&lt;br&gt;som tre andre. Jeg tænker heller ikke, at Eders Majestæt tager&lt;br&gt;synderlig fejl ved at følge hans regnemåde."&lt;br&gt;"Godt, Gjøngehøvding!" sagde kongen, idet han leende klappede Svend på&lt;br&gt;skulderen. "Vi vil tro dig på dit ord, og hvis det&lt;br&gt;siden bekræfter sig, skal også din løn blive derefter. Hvor finder&lt;br&gt;vi dig, når vi har dig nødig?"&lt;br&gt;"Her på Jungshoved slot; jeg har min post som jæger hos lensmanden, en&lt;br&gt;tjeneste så god, at jeg kun vil bytte den for Eders&lt;br&gt;Majestæts." Svend hilste, og kongen tog afsked med ham med et&lt;br&gt;nådigt nik.&lt;br&gt;"Sig os engang," sagde dronningen til Gabel, "hvorfra stammer&lt;br&gt;dette folkefærd, som Hans Majestæt nylig kaldte for gjøngerne?&lt;br&gt;Synderlig stort må det vel ikke være, ikke heller just synderlig&lt;br&gt;bekendt, siden jeg i aften for første gang hører det nævne."&lt;br&gt;"Eders Majestæt har ret," svarede Gabel. "Men hvad de fattes&lt;br&gt;i antal, har de mangfoldiggjort i mod og manddom. Gjøngerne er&lt;br&gt;en lille folkestamme, bosiddende på grænsen af Blekinge og Småland, to&lt;br&gt;herreder i det nordlige Skåne, der er bjergfulde og dækket&lt;br&gt;af store skove og moradser. Foruden deres næsten eventyrlige mod&lt;br&gt;besidder disse mennesker endnu en anden fuldkommenhed, der&lt;br&gt;forøger værdien af den første: de er næsten alle sammen både af&lt;br&gt;tilbøjelighed og trang udmærkede skytter, af tilbøjelighed, fordi en&lt;br&gt;mands anseelse beror på, hvor heldig han forstår at håndtere sin&lt;br&gt;bøsse, af trang, siden mødrene nægter deres unge sønner føden og&lt;br&gt;jager dem ud i skoven, for at de selv kan skyde vildtet til deres&lt;br&gt;føde. Man ser derfor næsten aldrig en gjønge uden i selskab med&lt;br&gt;sin bøsse. De bringer den med i enhver forsamling, ja, selv i&lt;br&gt;kirken."&lt;br&gt;"For disse folk har da den jæger, som nylig forlod os, været&lt;br&gt;anfører?"&lt;br&gt;"Ja, Eders Majestæt!" svarer Gabel. "Ved ethvert af deres foretagender mod&lt;br&gt;Steenbuk skal han have været den første til at lægge&lt;br&gt;planen, den snildeste til at udføre den. Hans Majestæt lod nu i&lt;br&gt;efteråret korpset opløse sig for ikke at spilde folk og menneskeliv&lt;br&gt;til unytte, så kom Svend og hans folk herover til Sjælland, og fra&lt;br&gt;den tid må kaptajn Lykke hist henne vide besked med dem, siden&lt;br&gt;flere af gjøngerne har fået tjeneste imellem hans dragoner."&lt;br&gt;"Kaptajn Lykke!" gentog kongen, idet han lagde de papirer fra&lt;br&gt;sig, som han imidlertid havde været beskæftiget med. "Er han til&lt;br&gt;stede? Eja! Så lad ham komme herhen, vi har et ord at tale med&lt;br&gt;ham."&lt;br&gt;Kai Lykke, der havde hørt disse ord, trådte hen til bordet og&lt;br&gt;hilste med anstand og ærbødighed på kongen.&lt;br&gt;"Hvad er det, vi erfarer om eder, hr. kaptajn!" udbrød kong&lt;br&gt;Frederik temmelig heftig. "Allerede for to måneder siden har vi&lt;br&gt;ladet udgå befaling, at I og eders regiment skulle marchere til de&lt;br&gt;forordnede poster ved Vordingborg og andetsteds, og desuagtet er&lt;br&gt;lige til denne dag endnu kun et kompagni deraf ankommet."&lt;br&gt;"Eders Majestæt holder mig dette til gode," svarede Kai uden&lt;br&gt;betænkning. "Jeg vidste ikke, at denne befaling havde været så&lt;br&gt;længe undervejs, da jeg først modtog den for tre dage siden."&lt;br&gt;"Guds død!" udbrød kongen harmfuld, "hvorledes besørges da&lt;br&gt;mit budskab? - Hr. lensmand! Derfor skal I stå os til ansvar, siden&lt;br&gt;det er eder, der skulle underrette kaptajnnen om vor vilje."&lt;br&gt;Ved denne lige så uformodede som heftige tiltale mistede Brokkenhuus sin&lt;br&gt;hele fatning, han blev bleg, rømmede sig og stammede&lt;br&gt;endeligt:&lt;br&gt;"Jeg har også fuldkommet den efter bedste evne: kongelig befaling afgik&lt;br&gt;den selvsamme dag, jeg modtog den, til kaptajnen,&lt;br&gt;derpå giver jeg Eders Majestæt mit adelige ord."&lt;br&gt;"Hos hvem af eder er da skylden til stede? Her står to gode&lt;br&gt;adelsmænd for mig, hvoraf den ene taler stik imod den anden,&lt;br&gt;hvem af eder dølger os sandheden?"&lt;br&gt;"Tilvisse ikke jeg, min høje konge!" ytrede Brokkenhuus ivrigt.&lt;br&gt;"Ikke heller begriber jeg, hvorledes kaptajnen skal kunne bevise&lt;br&gt;sit ord."&lt;br&gt;"Hvad jeg begriber, min herre lensmand!" svarede Kai, "er, at&lt;br&gt;eders hukommelse må være endnu slettere end eders syn; men&lt;br&gt;lige meget nu, da jeg ved min herre konges vilje, skal den være&lt;br&gt;opfyldt, inden næste sol går ned."&lt;br&gt;"Nej, kaptajn! Ikke lige meget, vi lyster dog nok at vide, hvem&lt;br&gt;af eder vi skal sætte vor lid til i fremtiden, og derfor vil vi have&lt;br&gt;den sag opklaret."&lt;br&gt;"Til lykke lader det sig også gøre," tog lensmanden til orde,&lt;br&gt;"siden min skriverkarl, som gik med budskab til kaptajnen, op-&lt;br&gt;holder sig her i værelset næst ved. Han vil kunne overbevise Eders&lt;br&gt;Majestæt om denne skammelige usandhed."&lt;br&gt;Kai smilede til denne brutale ytring. Derpå vedblev han med&lt;br&gt;den sikkerhed og selvbeherskelse, det selskabelige liv havde lært&lt;br&gt;ham:&lt;br&gt;"Hr. lensmanden synes at glemme, at han taler i Eders Majestæts nærværelse;&lt;br&gt;dernæst nægter jeg ikke, at han muligvis har&lt;br&gt;afsendt kongelig befaling, men blot, at jeg har modtaget den."&lt;br&gt;Efter denne sidste udflugt, der bedre end alt andet beviste den&lt;br&gt;knibe, Kai befandt sig i, kastede han et langt og bønligt blik over&lt;br&gt;mod dronningen, som om han søgte hjælp hos hende.&lt;br&gt;Og Sophie Amalie lod heller ikke sin yndling i stikken. Hun&lt;br&gt;lagde sin hvide hånd på kongens, tilkastede ham et smil og et blik,&lt;br&gt;hvori hun syntes at have forenet al den henrivende ømhed, der&lt;br&gt;kunne ligge i hendes skønne øjne, som endnu aldrig havde forfejlet deres&lt;br&gt;virkning, og sagde:&lt;br&gt;"Eders Majestæt tilgiver, at jeg blander mig i talen, men selv&lt;br&gt;om kaptajn Lykke skulle have været så uheldig at begå nogen&lt;br&gt;brøde, hvad dog hr. lensmanden næppe har bevist, så besidder han&lt;br&gt;et så lykkeligt middel til at forsone den igen, at jeg tør håbe, Eders&lt;br&gt;Majestæt som hidtil vil blive ham i nåde bevågen. Kai Lykke har&lt;br&gt;i dag så at sige reddet mit liv."&lt;br&gt;"Eders liv! Hvorledes er det muligt?"&lt;br&gt;Dronningen fortalte nu i få ord hændelsen med vildsvinet; hun&lt;br&gt;nævnede vel tateren, men drog tillige Kais rolle mere i forgrunden,&lt;br&gt;end den med rette tilkom.&lt;br&gt;Kai stod rolig og tillidsfuld for enden af bordet og støttede sig&lt;br&gt;til sit sværd.&lt;br&gt;"Hvilken skrækkelig hændelse!" udbrød kongen. "Men ridder&lt;br&gt;Kørbitz," tilføjede han, "Eders Majestæts kavaler, hvor var han&lt;br&gt;da i dette øjeblik?"&lt;br&gt;"Kørbitz!" gentog dronningen leende, idet hun vendte sig om og&lt;br&gt;betragtede ridderen med et blik, der havde noget af kattens grusomhed ved&lt;br&gt;sig. Ved denne bevægelse gled hendes tørklæde ned på&lt;br&gt;gulvet. Kørbitz gjorde et skridt fremad, tog det op og lagde det på&lt;br&gt;armen af lænestolen, mens han næsten lydløst hviskede det ene&lt;br&gt;ord: "Nåde!" og med et så bønligt udtryk, at dronningen næsten&lt;br&gt;syntes bevæget derover.&lt;br&gt;"Ridder Kørbitz," gentog hun, "var ved et tilfælde ikke i vor nærhed,&lt;br&gt;da eventyret passerede. Men jeg synes virkelig, at&lt;br&gt;vi begge, Eders Majestæt og jeg, er kaptajn Lykke nogen tak skyldig."&lt;br&gt;"Ja, ganske vist," svarede kongen, "og jeg vil overlade det til min&lt;br&gt;dronnings gode smag selv at bestemme, hvorledes vi&lt;br&gt;bedst skal afgøre vor gæld. Hvad eder angår, hr. lensmand, så vil vi&lt;br&gt;for øjeblikket lade sagen fare; er retten på eders side,&lt;br&gt;skal I senere få al den oprejsning, I forlanger."&lt;br&gt;"Eders Majestæt viser mig for megen nåde," svarede Brokkenhuus,&lt;br&gt;bevæget af en følelse, der var en ægte adelsmand&lt;br&gt;værdig. "Efter hvad jeg har hørt og set, tror jeg selv, at kaptajn&lt;br&gt;Lykke havde ret, da han nylig bebrejdede mig, at mit syn og&lt;br&gt;min hukommelse var lige svage."&lt;br&gt;Denne selvopofrelse blev ikke uden løn, thi den forskaffede&lt;br&gt;lensmanden det første nådige og erkendtlige blik denne aften&lt;br&gt;fra dronningens strålende øjne.&lt;br&gt;
  Hvad der skete på slottet om natten.
  &lt;br&gt;Da tårnuret slog ti, gav kongen tegn til opbrud, hvorefter han og&lt;br&gt;dronningen lod sig ledsage til deres værelser. Dragonerne&lt;br&gt;overtog vagten på slottet.&lt;br&gt;Idet lensmanden Oluf Brokkenhuus gik igennem forværelset, hvori Kai&lt;br&gt;Lykke var i begreb med at fordele mandskabet,&lt;br&gt;hilste han på kaptajnen så forekommende, som om han aldeles havde&lt;br&gt;udslettet enhver erindring om det nylig stedfundne&lt;br&gt;optrin imellem dem. Kai var endnu opfyldt af dagens hændelser og den&lt;br&gt;lykke, som dronningens gunst måtte indgyde. Da&lt;br&gt;Brokkenhuus hilste, erkendte ban fuldkomment den uret, han nylig&lt;br&gt;havde gjort sig skyldig i, og følte trang til at gøre sin&lt;br&gt;forseelse god igen. Derfor gik han hen til lensmanden, berørte hans&lt;br&gt;skulder og udbrød:&lt;br&gt;"Hr. lensmand! Et ord, hvis I tillader det."&lt;br&gt;Brokkenhuus vendte sig om, og de gik sammen hen til en af de store&lt;br&gt;vinduesfordybninger i nogen afstand fra de&lt;br&gt;tilstedeværende dragoner. Kai sagde:&lt;br&gt;"Jeg har i aften fornærmet eder, min herre lensmand! Thi just nu&lt;br&gt;erindrer jeg tydeligt at have modtaget eders brev på den&lt;br&gt;tid, I nævnede."&lt;br&gt;"Og nu agter I formodentlig at fornærme mig igen?" spurgte&lt;br&gt;Brokkenhuus sagtmodig.&lt;br&gt;"Nej, ved min ære! Tro ikke så slet om mig. Jeg kommer tværtimod i&lt;br&gt;erkendelse af min uret for at stille mig til eders&lt;br&gt;befaling."&lt;br&gt;"I mener?"&lt;br&gt;"At tilbyde eder al den oprejsning, en adelsmand er den anden&lt;br&gt;skyldig."&lt;br&gt;"Ak, kaptajn Lykke!" svarede Brokkenhuus med et sørgmodigt smil; "se&lt;br&gt;ret på mig. Jeg er en gammel, gråhåret mand,&lt;br&gt;tilmed en stakkels krøbling; det ville kun både mig lidt af søge&lt;br&gt;oprejsning i at slås med eder. I gamle dage var jeg altid rede&lt;br&gt;til at afgøre mine stridigheder med sværdet, men det er længe siden.&lt;br&gt;En af mine fjender gav mig her i panden dette mærke,&lt;br&gt;det tog mit højre øje med sig, en anden, lidt ubehændigere, knuste&lt;br&gt;med en kugle mit ene knæ; hvis mine modstandere levede,&lt;br&gt;ville de have kunnet fortælle eder, at fejghed ikke hørte med blandt&lt;br&gt;mine fejl, men de er døde begge to, jeg tror, det var, før I&lt;br&gt;blev født, min kære herre! Selv er jeg nu næsten blind og må dertil&lt;br&gt;dølge min brøst, så godt jeg kan, at jeg ikke mister min&lt;br&gt;bestilling, hvilket ville gøre mig til en stodder; alderen er kommet,&lt;br&gt;kaptajn Lykke! Jeg må finde mig i, at folk fornærmer&lt;br&gt;mig, og takke dem, der fornærmer mig mindst."&lt;br&gt;"O, hr. lensmand! I ydmyger mig dybt; hvorledes skal jeg gøre min&lt;br&gt;forseelse god igen? Jeg vil gå til kongen i morgen, i&lt;br&gt;dette øjeblik, og bekende for ham, at skylden ligger på min side. Tro&lt;br&gt;blot, jeg beder eder, at hvis jeg før havde vidst, hvad I&lt;br&gt;her siger, jeg da aldrig skulle have tænkt på at fri mig fra min&lt;br&gt;skyld ved at vælte den over på eder."&lt;br&gt;"Ja, i sandhed, jeg tror eder!" svarede lensmanden med et vemodigt&lt;br&gt;smil, der forskønnede hans vansirede træk, "jeg&lt;br&gt;tænker for ridderligt om eder til at antage, at I vil fornærme en&lt;br&gt;værgeløs mand, men lige så lidt har I formodentlig betænkt,&lt;br&gt;at I for øjeblikket endnu mindre end jeg tør give eller modtage nogen&lt;br&gt;udfordring til kamp."&lt;br&gt;"Eja! Kære herre!" svarede Kai leende. "Det skulle jeg dog&lt;br&gt;mene. Hvorfor skulle en tapper adelsmand ikke have lov til at slås,&lt;br&gt;når lejligheden var derefter?"&lt;br&gt;"Fordi en tapper adelsmands arm tilhører fødelandet i disse dage, da&lt;br&gt;fjenden står for døren."&lt;br&gt;"Jeg fornemmer nok, at jeg bestandig skal have uret lige over for&lt;br&gt;eder," svarede Kai; "men lige meget. I er en gæv og&lt;br&gt;ridderlig herre, lensmand Brokkenhuus, og jeg ønsker intet bedre, end&lt;br&gt;at jeg fra denne stund af turde regne mig blandt eders&lt;br&gt;venner."&lt;br&gt;"Det skal I have frit forlov til," sagde den gamle, idet han drog sin&lt;br&gt;handske af og rakte Kai hånden. "Farvel, kaptajn, og&lt;br&gt;tak for den glæde, I har forvoldt mig i aften."&lt;br&gt;"I morgen går jeg til kongen," ytrede Kai bevæget. "Jeg får ikke ro,&lt;br&gt;før jeg har bekendt hele sagen for ham."&lt;br&gt;"I lader det fare, kaptajn Lykke! I morgen rejser kongen og jeg hver&lt;br&gt;sin vej, og det står til Gud, om vi oftere skal træffes i&lt;br&gt;denne verden."&lt;br&gt;Brokkenhuus hilste og gik, Kai fulgte ham til den ydre slotstrappe og&lt;br&gt;viste en ærbødighed mod den gamle, som om denne&lt;br&gt;havde været hans overherre. Derpå kom han tilbage og fortsatte sin&lt;br&gt;afbrudte forretning med at ordne vagtmandskabet.&lt;br&gt;"Husker jeg ret," udbrød han, "befalede jeg jo ham, korporal&lt;br&gt;Wolf, at tage otte mand med sig og gå til den østre fløj, hvor&lt;br&gt;Hendes Majestæt dronningen har sine værelser. Der sætter han&lt;br&gt;vagten og holder folkene til at være stille og rolige. Ingen drikken,&lt;br&gt;I slyngler, og frem for alt ingen smøgen af den forbandede urt,&lt;br&gt;I og de gevorbne har ført os ind i landet. I vil forpeste luften i&lt;br&gt;Hendes Majestæts værelser."&lt;br&gt;Med den omtalte urt mente Kai Lykke tobak, som Karl den Femtes&lt;br&gt;soldater havde bragt med sig fra Spanien til Tyskland,&lt;br&gt;hvorfra igen de hvervede i den forrige konges tid førte den til&lt;br&gt;Danmark og bibragte almuen smag for den.&lt;br&gt;Dragonerne gik hver til sit vagthold, alene den omtalte korporal blev&lt;br&gt;stående, efter at de øvrige havde forladt værelset.&lt;br&gt;"Har han forstået mig, korporal?" spurgte Kai.&lt;br&gt;"Javel, hr. kaptajn!" svarede Wolf med hånden til den opkrammede&lt;br&gt;filthat.&lt;br&gt;"Hvad djævelen venter han da efter?"&lt;br&gt;"Eders Nåde behager at glemme, at I i aften gav mig lov at for-&lt;br&gt;rette et ærinde nede i landsbyen. Karlene fortæller, at vi skal sadle&lt;br&gt;op i morgen ved daggry, og så får jeg arme mand ingen&lt;br&gt;tid til at besørge det."&lt;br&gt;"Han har min tro ret," svarede Kai i en tone, som om han først nu&lt;br&gt;erindrede sit løfte. "Han har sig jo en kæreste nede i en&lt;br&gt;af hytterne."&lt;br&gt;"Ja, strenge herre, det går mig ikke bedre. I hver en by, hestfolkene kommer&lt;br&gt;til, får man sig på timen en lille kæreste;&lt;br&gt;men hun her er den bedste og skal være min kone, hvis det ellers ret&lt;br&gt;gelinger."&lt;br&gt;"Ja, hvad er herved at gøre? Han har mit løfte, det er sandt, og en&lt;br&gt;adelsmand må stå ved sit ord; men tjenesten frem for&lt;br&gt;alt, ved han nok, korporal!"&lt;br&gt;"Ak, strenge herre!" ytrede korporalen i en ynkelig tone. "Kunne jeg&lt;br&gt;ikke blot få permission på en time. Det gælder et&lt;br&gt;menneskeliv, Eders Nåde! Thi pigen ville tage sin død herover, får&lt;br&gt;hun mig ikke at se. Kun en lille time, så er jeg her igen på&lt;br&gt;pletten."&lt;br&gt;"Og hvem skulle imens varetage hans post i slottet? Hans fraværelse ville&lt;br&gt;være et smukt eksempel for karlene."&lt;br&gt;Korporalen drejede sig med en fortvivlet gestus om på hælen for at&lt;br&gt;gå. Kais ord standsede ham atter;&lt;br&gt;"Hør, korporal! Jeg får et indfald og vil tjene ham, fordi han er en&lt;br&gt;brav og flink person. Han låner mig sin kappe og hat, vi&lt;br&gt;er omtrent af ens højde, jeg går da op og holder vagt for ham, da jeg&lt;br&gt;dog ikke kan sove, imidlertid besøger han kæresten. Er&lt;br&gt;han tilfreds dermed?"&lt;br&gt;"Gud velsigne den nådige herre!" udbrød elskeren sjæleglad, idet han&lt;br&gt;til tegn på sin ydmyge taknemmelighed kyssede sin&lt;br&gt;hånd og derpå berørte Kajs med den.&lt;br&gt;"Dernæst holder han ren mund med, hvad jeg gør for ham, og kommer&lt;br&gt;tilbage i betimelig tid."&lt;br&gt;Korporalen hilste og gik. Kai svøbte sig ind i kappen, trykkede&lt;br&gt;hatten dybt ned i panden og fulgte efter vagtmandskabet.&lt;br&gt;Vejen til dronningens værelser førte igennem en lang korridor, hvis&lt;br&gt;ene ende sluttede sig til hovedtrappen fra stueetagen, i&lt;br&gt;den modsatte ende var anbragt et vindue ud imod søen, og langs med&lt;br&gt;denne side gik igen en tværgang, som førte til&lt;br&gt;lensmandens lejlighed. Korridoren selv fik sit iys fra en&lt;br&gt;messinglampe ved trappen&lt;br&gt;og denne aften tillige fra måneskinnet, som faldt igennem&lt;br&gt;vinduet. Kai stillede en post ved trappen og valgte sin egen i&lt;br&gt;nærheden af vinduet, omtrent lige over for døren til dronningens&lt;br&gt;gemak. De øvrige dragoner, der i nattens løb skulle afløse i og uden&lt;br&gt;for slottet, opholdt sig nede i stueetagen, hvor et værelse var&lt;br&gt;blevet dem indrømmet til vagtstue.&lt;br&gt;En usædvanlig spænding var synlig i Kais ansigt, han ventede med&lt;br&gt;utålmodighed på fortsættelsen af det eventyr, hans&lt;br&gt;tilsyneladende så opofrende velvilje for korporalen havde ledet ham&lt;br&gt;ind i.&lt;br&gt;Pludselig hørte han nede på trappen, hvor den anden vagt stod, den&lt;br&gt;taktfaste lyd, som forårsagedes af at præsentere&lt;br&gt;gevær, derpå lød stemmer, og straks efter så man dronningen, fulgt af&lt;br&gt;fru Else Parsberg, gå igennem korridoren. Foran damerne bar en kammerjomfru&lt;br&gt;en tændt, trearmet lysestage. Kai&lt;br&gt;rettede sig og præsenterede sin karabin. Hans kappe gled&lt;br&gt;noget til side ved denne bevægelse. Skinnet fra lysene faldt på&lt;br&gt;sølvet af hans broderede vams, da kammerjomfruen&lt;br&gt;standsede, mens dronningen tog afsked med fru Else. Var det nu på&lt;br&gt;grund af det lydelige og præcise i hans hilsen eller ifølge&lt;br&gt;et vist instinkt, som vi under visse forhold lykkeligvis bliver&lt;br&gt;begavede med, nok er det, dronningen lagde mærke til ham. I&lt;br&gt;hendes første blik på den smukke skildvagt viste sig en levende&lt;br&gt;overraskelse, derpå smilede hun, tilfreds med dette påfund,&lt;br&gt;der faldt så aldeles i hendes smag; og begge disse udtryk,&lt;br&gt;genkendelsen og smilet, forsvandt atter i næste øjeblik, mens hun&lt;br&gt;nådigt standsede fru Else for at forsikre, hvor behageligt opholdet&lt;br&gt;på Jungshoved havde været hende. Under denne&lt;br&gt;erklæring, som blev modtaget med henrykkelse, faldt dronningens øjne&lt;br&gt;endnu engang på Kai. Derpå forsvandt hun, fru Else&lt;br&gt;og kammerjomfruen, der stiv og ubevægelig, med hovedet halvt&lt;br&gt;neddukket i den store, opstående halskrave, havde holdt lyset for dette&lt;br&gt;optrin.&lt;br&gt;Atter indtrådte stilhed omkring i slottet og dets nærhed. Dronningens&lt;br&gt;damer havde forladt hende. Lysene i lensmandens&lt;br&gt;fløj var slukket, man hørte tårnuret slå og vinden, som sukkede i&lt;br&gt;lindetræerne udenfor. Vagten i den modsatte ende af gangen&lt;br&gt;havde sat sig ned på det øverste trin af trappen, svøbt sin kappe&lt;br&gt;tættere omkring sig, lagt karabinen over sine knæ og&lt;br&gt;hengivet sig til betragtninger, som endte i en dyb og rolig søvn.&lt;br&gt;Men skæbnen havde bestemt, at denne nats stilhed jævnlig skulle&lt;br&gt;blive afbrudt. Kai nærmede sig dronningens dør, da han pludselig&lt;br&gt;trådte til side ved at høre skridt fra den modsatte side af&lt;br&gt;korridoren. Sagte, næsten lydløst, bevægede en skikkelse sig hen imod&lt;br&gt;ham og standsede ligesom tvivlrådig i nærheden af&lt;br&gt;døren til dronningens værelse.&lt;br&gt;Kai havde øjeblikkelig fattet sin plan; han stillede sig med ryggen&lt;br&gt;imod låsen og tiltalte manden, der ved skildvagtens&lt;br&gt;bevægelse trådte over på den mørke side af gangen.&lt;br&gt;"Hvad gør I her så silde?" spurgte Kai dæmpet.&lt;br&gt;Manden betænkte sig et øjeblik, før han trådte nærmere, slog sin&lt;br&gt;kappe til side, og Kai genkendte Kørbitz i den strålende&lt;br&gt;hofdragt, han havde båret tidligere på aftenen.&lt;br&gt;"Gør plads, skildvagt!" hviskede ridderen. "Jeg har et ærinde til&lt;br&gt;Hendes Majestæt."&lt;br&gt;"Det får at vente til belejligere tid," sagde Kai. "Dronningen er&lt;br&gt;allerede gået til ro."&lt;br&gt;"Hvad behager!" svarede Kørbitz med en lykkeridders overmod. "Ved han&lt;br&gt;ikke, at enhver tid er belejlig for Hans&lt;br&gt;Majestæts ærinder? Jeg er ridder Kørbitz og overbringer af et&lt;br&gt;budskab, der ikke tåler opsættelse."&lt;br&gt;Ridderen trådte under disse ord et skridt nærmere. Kai stillede sig&lt;br&gt;imod ham, derved faldt månelyset på hans ansigt, og&lt;br&gt;Kørbitz genkendte ham øjeblikkelig.&lt;br&gt;"Ah, min hr. dragon!" udbrød han med slet dulgt harme. "I holder god&lt;br&gt;vagt i nat uden for dette værelse."&lt;br&gt;"Ja, jeg ser nu, at det gøres nødig; finder I måske noget at udsætte&lt;br&gt;på denne opmærksomhed?"&lt;br&gt;"Sikkerlig ikke, jeg tænkte kun på, at det er anden gang, vore veje&lt;br&gt;krydser hinanden."&lt;br&gt;"Tal ikke derom," svarede Kai; "thi min beskedenhed forbyder mig at&lt;br&gt;nære denne tanke."&lt;br&gt;"Hvad mener I?"&lt;br&gt;"At det lader til, jeg begge gange skal være den sejrende."&lt;br&gt;"Tror I også, at det bliver tilfældet, når Hans Majestæt i morgen&lt;br&gt;erfarer, at I hindrer mig i at fuldbyrde hans befaling?"&lt;br&gt;"Ah, hr. ridder, derpå vil jeg besinde mig i morgen; for øjeblikket&lt;br&gt;tænker jeg kun på min post."&lt;br&gt;"I nægter mig da endnu adgang til dette gemak?"&lt;br&gt;"Ja!"&lt;br&gt;"Og grunden, vil I sige mig den?"&lt;br&gt;"Grunden," svarede Kai smilende, "er, at I hver dag nyder den lykke&lt;br&gt;at kunne våge over Hendes Majestæt, i nat vil Kai&lt;br&gt;Lykkes dragoner gøre det."&lt;br&gt;Kørbitz fjernede sig rasende. Havde han været dronningens værelse&lt;br&gt;lidt nærmere, ville han måske under striden have&lt;br&gt;mærket, at døren forsigtigt blev åbnet på klem, mens en skikkelse&lt;br&gt;indenfor lyttede til, hvad der blev talt; han ville måske&lt;br&gt;tillige af denne skikkelses bifaldende smil have kunnet forklare sig&lt;br&gt;årsagen til kaptajnens ubegribelige dristighed.&lt;br&gt;Omtrent en time senere blev stilheden igen afbrudt ved de forsigtige&lt;br&gt;og langsomme skridt af en mand, der kom gående&lt;br&gt;nede i korridoren. Denne mand måtte uden tvivl være fortrolig med&lt;br&gt;stedet, siden han vidste at finde vej i det halvmørke, som&lt;br&gt;var indtrådt, efter at månen havde ophørt at skinne gennem vinduet.&lt;br&gt;Da han kom ned i gangen, berørte hans fod et&lt;br&gt;klædningsstykke. Han standsede, tog det op og fandt, at det var en&lt;br&gt;soldaterkappe. Manden smilede; uden at betænke sig tog&lt;br&gt;han kappen på, svøbte sig tæt ind i den og fortsatte sin vej gennem&lt;br&gt;korridoren. Skildvagten nede på trappen var imidlertid&lt;br&gt;vågnet; da han så manden komme sig i møde, trådte han frem for at&lt;br&gt;hindre ham i at passere; men ved synet af den militære&lt;br&gt;kappe betænkte han sig igen, antog ham for en kammerat og lod ham gå&lt;br&gt;forbi sig. Da den ubekendte kom til en dør ved&lt;br&gt;enden af korridoren, standsede han, lyttede og kastede et blik&lt;br&gt;tilbage på skildvagten. Denne havde vendt ham ryggen og&lt;br&gt;lænet sig over mod rækværket af trappen. Da manden således&lt;br&gt;overbeviste sig om, at ingen lagde mærke til ham, berørte&lt;br&gt;hans hånd dørlåsen. Så forsigtig og lydløst end denne bevægelse&lt;br&gt;foregik, syntes den dog at være blevet bemærket indenfor.&lt;br&gt;Døren åbnedes, og ved det svage lys, som lampen kastede i denne del&lt;br&gt;af gangen, sås en kvindelig skikkelse komme til syne i&lt;br&gt;døråbningen. Hun bøjede sig over mod manden, rakte ham begge sine&lt;br&gt;hænder, og deres stemmer blandedes derpå i en sagte&lt;br&gt;hvisken, lige så uhørlig som uforståelig, medmindre de ømme og&lt;br&gt;stjålne blikke, der på samme tid blev vekslet, kunne have&lt;br&gt;tjent som kommentar for dette hemmelighedsfulde sprog.&lt;br&gt;Det vidste imidlertid enhver, som var nogenlunde bekendt i slot-&lt;br&gt;tet, at dette værelse for øjeblikket blev beboet af Julie Parsberg,&lt;br&gt;en søster til fru Else. Den anseelse og gunst, hendes broder&lt;br&gt;nød ved Frederik den Tredies hof, havde også udstrakt sig til hans&lt;br&gt;søster. Hun var endnu meget ung, da hun blev optaget&lt;br&gt;iblandt Sophie Amalies æresdamer, en post, hvortil landets fornemste&lt;br&gt;adelige bejlede. Dronningens gunst skaffede den unge&lt;br&gt;dame en talrig skare af åbenbare beundrere og hemmelige fjender.&lt;br&gt;Flere af disse sidste stod unægtelig også over hende med&lt;br&gt;hensyn til aner og formue; men til gengæld overgik Julie dem alle i&lt;br&gt;skønhed.&lt;br&gt;Midt i sin lykkes sollys syntes dog Julie at savne noget. Hun blev&lt;br&gt;træt i denne veksel af kabaler og bagtalelser; efter at&lt;br&gt;have tilbragt et år ved hoffet udbad hun sig tilladelse til at&lt;br&gt;besøge sin søster, fru Else Parsberg på Jungshoved, hvortil hun&lt;br&gt;angav sit svækkede helbred som årsag. Dette påskud fandt naturligvis&lt;br&gt;ikke tiltro hos nogen, man angav tusinde forskellige&lt;br&gt;historier om denne besynderlige rejse; imidlertid forblev alle, selv&lt;br&gt;Julies nærmeste, uvidende om hendes bevæggrund til at&lt;br&gt;forlade hoffet.&lt;br&gt;Julie rejste til Jungshoved. I den ensomme og uselskabelige skovegn&lt;br&gt;var jagten og hyppige rideture hendes eneste&lt;br&gt;adspredelse; men hun syntes at befinde sig ypperligt derved. Hendes&lt;br&gt;blege kinder rødmede på ny, hendes mørke øjne havde&lt;br&gt;ingen sinde besiddet en friskere glans. Hun ønskede og savnede intet.&lt;br&gt;Det var altså, som sagt, udenfor den unge hofdames dør, at de to i&lt;br&gt;dette øjeblik samtalede.&lt;br&gt;Pludselig tav manden, idet den anden vedblev at tale.&lt;br&gt;"Gå nu!" hviskede denne stemme; "jeg vil ikke høre din skildring om&lt;br&gt;kongens nåde. - Stakkels menneske! Som om en&lt;br&gt;konges yndest kunne forøge min. - Jeg holder ikke af, at du sætter&lt;br&gt;dit håb til fremtiden, når allerede det nærværende øjeblik&lt;br&gt;har opfyldt alle dine ønsker. Heller ikke har du lov til at rose dig&lt;br&gt;af anden gunst end den, du læser i mine øjne. - Gå, min&lt;br&gt;Gjøngehøvding! Jeg siger dig jo, at jeg har fået dronningens&lt;br&gt;tilladelse til at blive. Gå!"&lt;br&gt;Hun skød ham bort, idet hun holdt to små, hvide hænder for hans&lt;br&gt;ansigt og lod ham bedække dem med sine kys. Derpå&lt;br&gt;trådte hun tilbage i døren og lukkede den efter sig.&lt;br&gt;Manden svøbte sig tættere ind i sin kappe og gik tavs og stille forbi&lt;br&gt;skildvagten. Denne var imidlertid slumret ind på det&lt;br&gt;øverste trappetrin. Svend Gjønge fortsatte sin gang, indtil han&lt;br&gt;nærmede&lt;br&gt;sig dronningens værelse. Før han kom til dette, blev han tiltalt af&lt;br&gt;skildvagten.&lt;br&gt;"Hvad gør I her?" spurgte denne.&lt;br&gt;Svend standsede, han betragtede soldaten overrasket. Det forræderske&lt;br&gt;sølv på den udsyede vams lod også ham genkende&lt;br&gt;kaptajnen. Han smilede:&lt;br&gt;"Om forladelse, hr. dragon! Bliv ikke vred over min dristighed men&lt;br&gt;kulden er streng, og natten falder lang. Jeg kommer&lt;br&gt;blot for at bringe eder denne kappe."&lt;br&gt;Endnu mens Kai besindede sig på, hvad han skulle svare, havde Svend&lt;br&gt;forladt ham og var bøjet om ad tværgangen, hvor&lt;br&gt;lyden af hans sagte og forsigtige skridt snart tabte sig.&lt;br&gt;
  Dronningens stridsmand.
  &lt;br&gt;Tidligt den næste morgen holdt dragonerne opstillet i slotsgården i&lt;br&gt;to lange rækker fra stentrappen ud til vindebroen for at&lt;br&gt;ledsage kongeparret til Præstø.&lt;br&gt;Man fortalte, at kongen i morgenstunden havde fået vigtige under-&lt;br&gt;retninger om fjenden, og at der i denne anledning var&lt;br&gt;afgået ilbud til rigsrådet i hovedstaden.&lt;br&gt;Dragonerne havde indhyllet sig i deres lange kapper og så strunke og&lt;br&gt;ubevægelige i sadlen, med øjnene rettede mod slots-&lt;br&gt;trappen, på hvis øverste trin man så to af dronningens løbere i korte&lt;br&gt;trøjer og skindbukser og med røde stave i hænderne.&lt;br&gt;Gården og begge sider af broen fyldtes efterhånden med tilskuere.&lt;br&gt;Foran disse stod en høj mand i en fåreskindskofte&lt;br&gt;med blottet hoved og hænderne foldede over sin røde, strikkede uldhue&lt;br&gt;Det var Ib, som mødte efter dronningens befaling.&lt;br&gt;Bønderne holdt sig noget tilbage fra ham, som om de frygtede for hans&lt;br&gt;nærhed derved opstod en åbning mellem ham og den&lt;br&gt;øvrige mængde. Tateren syntes ikke at lægge mærke dertil, hans blik&lt;br&gt;var ufravendt hæftet mod døren, hvorfra dronningen&lt;br&gt;skulle komme. Fra den tidlige morgen havde han stået på dette sted,&lt;br&gt;ydmyg og undselig ventende på, at man ville holde det&lt;br&gt;løfte, der var blevet ham givet.&lt;br&gt;Det var tydeligt at se, hvor megen umage tateren havde anvendt på sit&lt;br&gt;ydre den dag. Hans korte, sorte skæg var&lt;br&gt;omhyggelig skilt til begge sider. Håret var redt glat tilbage fra den&lt;br&gt;høje og brede pande. I stedet for sejlgarnet, hvormed koften&lt;br&gt;ellers holdtes samnen, havde han i dag bundet den med røde uldsnore,&lt;br&gt;og det brede bælte omkring livet, hvori han bar en kniv&lt;br&gt;med hjortetakskaft og en blankpoleret tinske, fuldendte denne dragt,&lt;br&gt;der efter Ibsformening ikke lod noget tilbage at ønske.&lt;br&gt;Pludselig opstod en mumlen blandt mængden. "Nu kommer de," hviskedes&lt;br&gt;der fra alle sider, og man så en hofkavaler vise sig i&lt;br&gt;slotsdøren og sige nogle ord til løberne. Den ene af disse sprang ned&lt;br&gt;ad trapperne og over gården, mens han råbte:&lt;br&gt;"Hans Majestæt kongens vogn skal køre frem."&lt;br&gt;Straks efter holdt vognen foran hovedtrappen, og mængden trængte sig&lt;br&gt;nærmere henad mod slottet for at få et glimt at se&lt;br&gt;af de høje herskaber, når de steg ind.&lt;br&gt;Ib blev revet med af strømmen. Blandt alle tilstedeværende var han&lt;br&gt;den, der ventede med størst utålmodighed. Flere gange&lt;br&gt;fo’r han med hånden op over panden, hans hjerte bankede, hans mægtige&lt;br&gt;lemmer skælvede, en ængstelig frygt begyndte at&lt;br&gt;vågne ved tanken om, at man mulig kunne have glemt ham og den vigtige&lt;br&gt;anledning, hvori han var kommet.&lt;br&gt;Idet han nærmede sig trappen, så han Kai holde til hest foran&lt;br&gt;dragonerne. Han genkendte ham og udstødte et glædesskrig,&lt;br&gt;derpå dukkede han sig ned og søgte at bane sig vej mellem de&lt;br&gt;foranstående, men det var håndfaste folk, han havde at gøre&lt;br&gt;med. Enhver blev på sin plads, og efter flere gentagne forsøg&lt;br&gt;erkendte han det umulige i at nå trappen. Sveden brast ud af&lt;br&gt;hans pande, og da han så ned på sin dragt, opdagede han til endnu&lt;br&gt;større smerte, at dens nylig så pyntede udseende var aldeles&lt;br&gt;tilintetgjort. Han hævede sine arme og udbrød med en bønlig og&lt;br&gt;bævende stemme:&lt;br&gt;"å, lad mig komme frem i Guds navn."&lt;br&gt;"Hvor agter du dig hen, dit lange spektakel?" spurgte ridefogden, som&lt;br&gt;stod i hans nærhed. "Synes mig dog, at du kan&lt;br&gt;være ret vel fornøjet med den plads, du har, alt imens du står blandt&lt;br&gt;lutter ærlige folk."&lt;br&gt;"Ak, foged!" bad Ib, "vær ikke streng. Jeg skal jo hen og tale med&lt;br&gt;dronningen."&lt;br&gt;"Natmanden skal tale med dronningen," råbte en i klyngen. "Lad ham&lt;br&gt;dog komme frem."&lt;br&gt;Disse ord blev besvaret med en almindelig latter.&lt;br&gt;Under den munterhed, som derved opstod, var Ib blevet genstand for&lt;br&gt;alles opmærksomhed. Nogle enkelte af de nærmeste&lt;br&gt;følte sig bevæget af det bønlige og smertelige udtryk i hans ansigt&lt;br&gt;og rykkede tættere sammen; derved opstod en smule plads. Han trængte sig&lt;br&gt;frem, endnu en kamp, og et jublende skrig&lt;br&gt;tilkendegav hans held, han styrtede ud af kredsen og sank åndeløs og&lt;br&gt;forslået ned ved foden af trappen.&lt;br&gt;Kørbitz blev stående i slotsdøren, en tjener havde hængt en&lt;br&gt;foerværks kappe over hans hofdragt. Da han hørte skriget og&lt;br&gt;så den bevægelse, som opstod blandt mængden, idet tateren trængte sig&lt;br&gt;frem foran de øvrige, gik han hen til ham og spurgte,&lt;br&gt;hvad han ville.&lt;br&gt;"Nådige herre!" svarede Ib med dybe buk, "jeg kommer, fordi&lt;br&gt;dronningen har bestilt mig herhid."&lt;br&gt;"Dronningen!" gentog ridderen, ikke mindre forundret end alle de&lt;br&gt;andre. "I hvilken anledning?"&lt;br&gt;"Hun ville gøre mig noget tilgode, formedelst jeg hjalp hende i går,&lt;br&gt;da hun var ude i skoven at jage."&lt;br&gt;"Hvormed hjalp du?"&lt;br&gt;"Med at frelse hendes liv."&lt;br&gt;"Du?"&lt;br&gt;"Ja!" svarede Ib undselig, "fordi der dengang ingen bedre var til-&lt;br&gt;stede."&lt;br&gt;"Jeg tror, alverden har frelst Hendes Majestæt i går," mumlede&lt;br&gt;ridderen, ubehageligt bevæget ved de erindringer, som&lt;br&gt;dermed forbandt sig. - "Gå bort, mand! Hendes Majestæt har ingen&lt;br&gt;stunder at tale med dig."&lt;br&gt;Idet Kørbitz sagde dette, gjorde han en håndbevægelse mod en af&lt;br&gt;fogederne, som stod posteret neden for trappen. Fogden&lt;br&gt;drev den ulykkelige tilbage med skaftet af sin partisan, og ridderen&lt;br&gt;stillede sig atter i døren.&lt;br&gt;Nogle øjeblikke blev Ib stående som bedøvet. Mængden spottede og&lt;br&gt;forhånede ham, men han syntes at være uden følelse&lt;br&gt;derfor, det var ikke ydmygelse, der forandrede hans træk og bragte&lt;br&gt;hans øjne til at løbe i vand, efter at ridderens&lt;br&gt;tilbagevisning havde tilintetgjort hans kæreste håb, målet for alle&lt;br&gt;hans ønsker.&lt;br&gt;Hændelsesvis red kaptajn Lykke på samme tid langs med linien af sine&lt;br&gt;folk og nærmede sig det sted, hvor tateren var&lt;br&gt;trængt tilbage. Da Ib så ham, besluttede han at vove endnu et sidste&lt;br&gt;forsøg. Han udbredte sine arme og råbte:&lt;br&gt;"Høvedsmand! Høvedsmand! Kom mig til hjælp!"&lt;br&gt;Kai hørte dette råb, så klagende og lydeligt, at det nåede over hele&lt;br&gt;gården. Han vendte sig forundret og fik øje på tateren.&lt;br&gt;Skæbnen syntes at have udset ham til at modvirke Kørbitz, hvor de&lt;br&gt;mødtes. Han hilste ridderen med sin pallask og red&lt;br&gt;derefter hen til Ib.&lt;br&gt;"Hvad ønsker du, min ven?" spurgte han.&lt;br&gt;"Ak, høvedsmand! Kender I mig ikke mere?"&lt;br&gt;"Jo vist, det var jo dig, vi mødte i går i skoven."&lt;br&gt;"Det var mig, I lovede at gøre til en ærlig mand, og nu har de glemt&lt;br&gt;det og siger, at der er ingen stunder dertil, og spotter&lt;br&gt;og støder mig tilbage alle steder."&lt;br&gt;Kai følte, at han var i gæld til tateren, fordi dennes bedrifter&lt;br&gt;aftenen før var blevet regnet ham tilgode. Han sagde:&lt;br&gt;"Tøv kun lidt, min søn, vi vil se, hvad der lader sig gøre."&lt;br&gt;I samme øjeblik blev dørene stødt op, og kongeparret steg ned ad&lt;br&gt;trapperne, dronningen med et tilfreds og smilende&lt;br&gt;ansigt, derimod dvælede endnu rynkerne på kongens tankefulde pande.&lt;br&gt;Dragonernes pauker og horn hilste majestæterne.&lt;br&gt;Kaptajn Lykke var blevet holdende tæt foran vognen. Ved hans side&lt;br&gt;stod Ib med sin hue i hånden. Fogden prøvede flere&lt;br&gt;gange på at drive ham tilbage, men Ib havde fået mod efter Kai Lykkes&lt;br&gt;opmuntring og gjorde en fortvivlet modstand.&lt;br&gt;Derved tildrog han sig dronningens opmærksomhed. Hun kastede et&lt;br&gt;spørgende blik på ham og trådte et skridt nærmere.&lt;br&gt;Fogden drog sig tilbage til rækværket af trappen, tateren bøjede sit&lt;br&gt;hoved og sank på begge sine knæ ned for hende.&lt;br&gt;"Hvad ønsker denne mand?" spurgte dronningen.&lt;br&gt;Kaptajnen gjorde en dyb hilsen, idet han svarede:&lt;br&gt;"Han tror at have nogen fordring på Eders Majestæts nåde." "Hvem er&lt;br&gt;han?"&lt;br&gt;"Han var til stede i går ved vildsvinejagten."&lt;br&gt;"Ja, jeg erindrer det. Vi lovede ham en belønning."&lt;br&gt;"Han vælger blot ikke nogen heldig tid til at minde os derom," ytrede&lt;br&gt;kongen.&lt;br&gt;"Ak, Deres nådige Majestæt!" stammede Ib. "Jeg har ventet her siden i&lt;br&gt;morges, før det blev lyst."&lt;br&gt;"Hvad begærer han da?" spurgte kongen.&lt;br&gt;"Jeg ved det ikke ret selv," svarede Sophie Amalie, "men siden I, hr.&lt;br&gt;kaptajn Lykke, gør eder til hans fortaler, så behag at&lt;br&gt;forklare Hans Majestæt, hvad manden ønsker."&lt;br&gt;"Hans bøn er at blive gjort ærlig."&lt;br&gt;"ærlig!" gentog kongen forundret.&lt;br&gt;"Ja, Eders Nåde," gentog tateren, hvem kongens venlige mine gav mod.&lt;br&gt;"Jeg ville så inderlig gerne være ærlig, for jeg er&lt;br&gt;kun en stakkels natmand, som ikke har forlov til at omgås med andre&lt;br&gt;mennesker. I går gav dronningen mig jaord på, at det&lt;br&gt;nok kunne ske."&lt;br&gt;"Det har været landets skik tilforn," bemærkede Kai, "at fanerne&lt;br&gt;gjorde en mand ærlig, når de blev svunget over hans&lt;br&gt;hoved."&lt;br&gt;Kørbitz, som hidtil havde stået bag dronningen, stak sit hoved op&lt;br&gt;over kraven på sin foerværks kappe og ytrede:&lt;br&gt;"Kaptajnen synes at glemme, at her for øjeblikket ikke haves nogen&lt;br&gt;fane til stede."&lt;br&gt;"Jeg glemte det ikke," svarede Kai med et artigt buk for ridderen,&lt;br&gt;"men antog den for at være unødvendig, hvis det ellers&lt;br&gt;måtte behage Deres Majestæter at opfylde mandens ønske. I Danmark&lt;br&gt;hedder det for et gammelt mundheld, at den mand,&lt;br&gt;hvem kongens hånd berører, han vorder ærlig."&lt;br&gt;Mens Kai talte, lod dronningen sit blik glide hen over de to rivaler.&lt;br&gt;Ridderen stod kroget og sammenbøjet i sin kappe,&lt;br&gt;hans blege ansigt var blevet blåligt af kulde og vansiredes endnu&lt;br&gt;mere ved den nødtvungne erkendelse af Kais overlegenhed&lt;br&gt;i dette øjeblik. Lige over for ham kaptajnens ranke og ridderlige&lt;br&gt;skikkelse, som aldrig havde taget sig fordelagtigere ud.&lt;br&gt;"Jeg må dog give ridder Kørbitz’ mening mit bifald," ytrede Sophie&lt;br&gt;Amalie med et blik på Kai, "og siden denne&lt;br&gt;ceremoni nu tilforn plejer at fuldbyrdes med fanen, må det også denne&lt;br&gt;gang ske således. Jeg vil nødig lade mit løfte&lt;br&gt;uopfyldt," tilføjede hun, henvendt til kongen. "Især da det for&lt;br&gt;øjeblikket er Eders Majestæt om dygtige krigsmænd at gøre,&lt;br&gt;og denne mand venter kun på at blive værdig til at indtræde i landets&lt;br&gt;tjeneste."&lt;br&gt;"Vi er også rede til at opfylde hans ønske," svarede kongen.&lt;br&gt;"Hr. von Kørbitz!" vedblev dronningen, idet hun pegede over mod&lt;br&gt;fogden. "Behag at bringe os denne betjents partisan."&lt;br&gt;Kørbitz adlød forundret. Dronningen udfoldede sit lommetørklæde og&lt;br&gt;bandt fligen af det om spidsen på spydet. Solen var&lt;br&gt;imidlertid steget på himmelen, den skinnede ned i gården og belyste&lt;br&gt;det optrin, som nu fulgte efter, og som for de&lt;br&gt;tilstedeværende hoffolk var genstand for smil og morskab, for Ib&lt;br&gt;derimod den helligste og højtideligste begivenhed i hans&lt;br&gt;liv.&lt;br&gt;Han lå foran dronningen, knælende på jorden med foroverbøjet hoved,&lt;br&gt;og holdt huen i sine foldede hænder. På et vink af&lt;br&gt;Kai Lykke red paukeslageren og de to trompetere, hvoraf musikken&lt;br&gt;bestod, hen til trappen. Dragonerne præsenterede med&lt;br&gt;sablen.&lt;br&gt;I det samme hørte man en vældig røst hæve sig blandt tilskuerne og&lt;br&gt;råbe:&lt;br&gt;"Tag eders huer af, folk!"&lt;br&gt;Ingen vidste, hvem der talte, eller hvorfra denne dybe og klangfulde&lt;br&gt;stemme kom, men man adlød den øjeblikkelig.&lt;br&gt;Trompeterne blæste fanfare, dronningen hævede partisanen med det&lt;br&gt;flagrende klæde over taterens hoved, og da trompeterne&lt;br&gt;tav, trådte kongen ned til Ib, lagde sin blottede hånd på hans hoved&lt;br&gt;og sagde:&lt;br&gt;"Rejs dig op, min søn, i Guds navn, så sandt du fra nu af er en ærlig&lt;br&gt;og pletfri mand."&lt;br&gt;Da kongens hånd berørte Ibs hoved, syntes en pludselig skælven at&lt;br&gt;fare igennem hans lemmer, han skjulte ansigtet i sine&lt;br&gt;hænder og brast i lydelig gråd. Hans bryst arbejdede, han ville tale,&lt;br&gt;men magtede det ikke. Da han lod sine hænder synke, lå&lt;br&gt;et lykkeligt smil udbredt over hans ansigt, og idet han så op og&lt;br&gt;hæftede sine&lt;br&gt;kloge øjne på dronningen, nikkede han gentagne gange, ligesom for at&lt;br&gt;udtrykke den bekræftelse, der var blevet kvalt af hans&lt;br&gt;gråd.&lt;br&gt;"Hans Majestæt har nu opfyldt din bøn," sagde dronningen venlig. "Har&lt;br&gt;du mere tilbage at ønske?"&lt;br&gt;Ib rejste sig, han rystede på hovedet og hviskede ganske sagte:&lt;br&gt;"Slet ingenting."&lt;br&gt;"Nu vel," sagde dronningen, idet hun af en pung tog nogle&lt;br&gt;guldstykker, "så kan du herefter trøstig følge dit hjertes attrå&lt;br&gt;og stille dig blandt landets forsvarere. Jeg fæster dig herved til en&lt;br&gt;stridsmand for os og den gode sag."&lt;br&gt;Med disse ord lod hun tre guldstykker glide ned i taterens hue. En&lt;br&gt;glødende rødme fo’r over Ibs ansigt; han stirrede et&lt;br&gt;øjeblik overrasket ned i huen på pengene, derpå tog han guldstykkerne&lt;br&gt;op, trykkede de to af dem til sine læber og lagde dem&lt;br&gt;ned på trappen, hvor dronningen stod. Det tredie guldstykke beholdt&lt;br&gt;han, hævede det i vejret, udstødte et højt og jublende&lt;br&gt;skrig og forsvandt derpå i den tætte klynge, som havde dannet sig&lt;br&gt;omkring vognen.&lt;br&gt;Kongen gjorde en bevægelse mod kaptajn Lykke, idet han fulgte Ib med&lt;br&gt;øjnene.&lt;br&gt;"Hvis han ønsker at komme blandt krigsfolket, hr. kaptajn, så sørg&lt;br&gt;for, at han bliver antaget."&lt;br&gt;"Han er allerede antaget blandt Eders Majestæts krigsfolk," svarede&lt;br&gt;en dyb og rolig stemme i nærheden, og da kongen&lt;br&gt;vendte sig om, så han Svend Gjønge stå med Ibs hånd i sin og smilende&lt;br&gt;blotte sit hoved.&lt;br&gt;"Det er nok bedst, at han bliver hos mig," vedblev Svend. "Jeg kender&lt;br&gt;denne mand bedre end kaptajnen og ved, hvor han&lt;br&gt;kan være til nytte."&lt;br&gt;"Hos dig vil han også være i gode hænder, Gjøngehøvding!" svarede&lt;br&gt;kongen med et godmodigt nik. "Erindre dig vort&lt;br&gt;ord; vi bliver dig i gunst og nåde bevågen."&lt;br&gt;Kongen førte dronningen til vognen, derpå steg han selv ind; kusken&lt;br&gt;smældede med pisken, dragonernes musik lød på ny.&lt;br&gt;De kongelige vogne rullede bort og efterlod det gamle slot øde og&lt;br&gt;forladt, som en balsal dagen efter festen.&lt;br&gt;
  Hvorledes gjøngerne samler krigsforråd fra dem, de bruger det imod.
  &lt;br&gt;Den følgende vinter var ualmindelig streng. Frosten lagde en bro over&lt;br&gt;bælterne, som Karl Gustav ikke tøvede med at&lt;br&gt;benytte. I slutningen af januar måned førte han sine folk over isen&lt;br&gt;fra Jylland til Fyn.&lt;br&gt;På Fyn modtog Karl Gustav et brev med underretning om, at Danmark&lt;br&gt;ønskede fred og i den anledning havde afsendt to&lt;br&gt;rigsråder til den svenske lejr. Uden at give noget svar lod kongen&lt;br&gt;isens fasthed undersøge i Store Bælt og førte sine soldater&lt;br&gt;over Tåsinge til Langeland, derfra til Lolland og to dage senere til&lt;br&gt;Falster. Den tolvte februar satte han foden på Sjællands&lt;br&gt;grund. Svenskernes komme vakte en ubeskrivelig skræk og forvirring i&lt;br&gt;alle kredse. Vejene til hovedstaden var opfyldt af&lt;br&gt;flygtninge. Kongens livregiment forlod tillige med Kai Lykkes&lt;br&gt;dragoner Vordingborg, så snart fjenden viste sig ved&lt;br&gt;Masnedø. De fleste adelige familier, som boede omkring på&lt;br&gt;herregårdene i den sydlige del af landet, skjulte deres skatte og&lt;br&gt;kostbarheder i kældere og brønde, flygtede til København og overlod&lt;br&gt;omsorgen for deres godser til foged og forvalter, hvor&lt;br&gt;disse selv ikke fandt for godt at drage med. Fæstebønderne var de&lt;br&gt;eneste, som under den almindelige modløshed&lt;br&gt;med håb og tilfredshed ventede på, hvad der ville ske, de havde&lt;br&gt;intet at tabe og derfor heller intet at frygte; for dem gaves der&lt;br&gt;ingen højere nødvendighed end føde og hvile, og begge disse ny-.&lt;br&gt;delser tilbød sig i rigeligt mål efter deres tyranners flugt. Trællene&lt;br&gt;var blevet herre, de spottede fogderne, opbrød ladegårdene og&lt;br&gt;borttog det indhøstede korn.&lt;br&gt;Straks efter Karl Gustavs ankomst til Vordingborg udsendte han&lt;br&gt;strejfkorps i den nærmeste omegn, og da Jungshoved for ham&lt;br&gt;måtte være et vigtigt punkt, fordi landet der danner en sikker&lt;br&gt;havn, der kunne benyttes ved overførsler fra Sverige, blev der&lt;br&gt;givet en afdeling dragoner befaling til at besætte slottet og landsbyen&lt;br&gt;Roneklint, som ligger umiddelbart ved havet.&lt;br&gt;Fru Else Parsberg var til trods for sine venners råd blevet tilbage&lt;br&gt;på godset. De foregående dage havde hun ladet godsets bønder&lt;br&gt;forene sig med et vagthold fra Gisselfeldt for at iagttage fjendens&lt;br&gt;bevægelser, men bønderne satte ild på vagthusene og nægtede til&lt;br&gt;sidst ligefrem at drage ud oftere. Fru Else måtte finde sig i sin&lt;br&gt;skæbne, hun indesluttede sig på slottet og ventede på, hvad tiden&lt;br&gt;måtte føre med sig.&lt;br&gt;I disse farens dage var Svend Gjønge sporløst forsvundet. Fru&lt;br&gt;Else havde flere gange sendt bud op til hans hjem, men der blev&lt;br&gt;svaret, at han havde forladt huset samme dag, svenskerne gjorde&lt;br&gt;landgang på Sjælland, uden senere at være vendt tilbage. Den&lt;br&gt;hest, som han havde taget med sig, var nogle aftener efter kommet&lt;br&gt;løbende ind i gården med et sabelhug over øjet og strejfet på halsen af en&lt;br&gt;musketkugle. Til Svend selv havde ingen hørt noget.&lt;br&gt;Imidlertid begyndte det at blive uroligt i omegnen. Af og til&lt;br&gt;hørtes skud i skovene, og flere bønder fortalte, at de på markveje&lt;br&gt;havde truffet ubekendte mænd af et forunderligt vildt udseende.&lt;br&gt;Nogle af disse bar en slags stormhue eller jernhat på hovedet.&lt;br&gt;Andre var pansrede med kyrasser eller brystharnisker, som efter&lt;br&gt;deres form og prydelser at dømme syntes at være blevet gjort til&lt;br&gt;bytte fra svenskerne. Disse mænds bevæbning var meget forskellig,&lt;br&gt;man så enkelte med udrettede leer på skafter, andre havde ryttersabler,&lt;br&gt;karabiner eller pistoler med et langt løb og en patrontaske&lt;br&gt;spændt omkring livet.&lt;br&gt;En formiddag i begyndelsen af februar måned var nogle dragner&lt;br&gt;af et svensk strejfkorps forsamlet i en lille hytte mellem Gjer-&lt;br&gt;derød og Kragevig. ved udkanten af ørremandsgårds skove. Rytterne havde&lt;br&gt;trukket deres heste ind i et skur og søgt ly mod det&lt;br&gt;heftige snevejr, der begyndte med dagningen. Hytten syntes at være forladt&lt;br&gt;af dens beboere, man så ikke andre i stuen end de fire&lt;br&gt;dragoner og en bonde, som havde tjent svenskerne til vejviser.&lt;br&gt;Den ene af rytterne gjorde et mægtigt bål på skorstenen, hans&lt;br&gt;kammerater plukkede imidlertid fjerene af en høne, som blev stukket på enden&lt;br&gt;af en ladestok og drejet frem og tilbage over ilden.&lt;br&gt;To andre dragoner efterså hjullåsen på karabinerne, stillede dem i&lt;br&gt;en krog og strakte sig derefter hen ad bænkene omkring bordet.&lt;br&gt;Bonden stod ved det lille hornvindue, som vendte ud mod skoven.&lt;br&gt;Hans små, sorte øjne var i uafbrudt virksomhed og iagttog enhver&lt;br&gt;af dragonernes bevægelser. Endelig kastede han et langt og dvælende blik ud&lt;br&gt;ad vinduet og udbrød:&lt;br&gt;"Det er hårdt og strengt vejr denne morgen, og endnu værre&lt;br&gt;har det været i nat. Gud nåde den vejfarende, som ikke ved, hvor&lt;br&gt;han skal søge sig et tag."&lt;br&gt;"Gid djævelen annamme de vejfarende!" svarede korporalen for&lt;br&gt;dragonerne. "Større betryk lider Kongelig Majestæts soldater, som&lt;br&gt;står skildvagt i disse nætter."&lt;br&gt;"Hej, bondemand!" råbte dragonen, som sad ved ilden og drejede&lt;br&gt;stegespiddet. "Skaf mig noget brænde. Jeg tænker, du finder&lt;br&gt;det i skuret derude."&lt;br&gt;Manden rejste sig og gik til døren, da en anden rytter standsede ham.&lt;br&gt;"Se med det samme til vore heste og giv dem et foder havre&lt;br&gt;af poserne."&lt;br&gt;Manden gik.&lt;br&gt;"Det må man lade de små danske," udbrød dragonen med en&lt;br&gt;hånlig latter, "villige er de og lystrer godt tillige; ikke heller tænker&lt;br&gt;jeg, at kongen skal have svært umag ved at styre dem, når&lt;br&gt;han nu får hele riget gjort til en provins af Sverige. Men hvad&lt;br&gt;er det?" vedblev han og rejste sig op imod vinduet, "jeg synes,&lt;br&gt;som om jeg hørte hestetrav på den frosne jord. Eja! der har vi&lt;br&gt;jo selskab og godt kammeratskab."&lt;br&gt;Ordene var næppe udtalt, før døren blev revet op, og to dragoner stak&lt;br&gt;hovedet ind i stuen. Den ene blev stående med begge&lt;br&gt;hestes tøjler i sine hænder, den anden trådte ind. De blå uldsnore&lt;br&gt;over armen på hans lysegule uniform og en messingplade på skulderen&lt;br&gt;tilkendegav hans rang som fænrik.&lt;br&gt;Korporalen og de øvrige dragoner hilste.&lt;br&gt;"Tusind djævle!" råbte fænrikken. "I gør eder det jo mageligt&lt;br&gt;herinde, imens vi andre er nær ved at omkomme i dette fordømte vejr."&lt;br&gt;"Må jeg byde herren en drik vin," svarede korporalen på denne&lt;br&gt;tiltale og holdt sin læderflaske frem. "Den er taget fra et kirkealter,&lt;br&gt;og I har derfor lige så godt deraf, som om I gik til Herrens bord,&lt;br&gt;Gud ved hvor ofte."&lt;br&gt;Fænrikken smilede til denne råhed og drak.&lt;br&gt;"Har ingen af eder set noget til Svend Gjønge?" spurgte han.&lt;br&gt;"Svend Gjønge!" gentog korporalen. "Jeg kender ikke den mand.&lt;br&gt;Han står ikke ved vore dragoner."&lt;br&gt;"Deri har I min tro ret, korporal!" svarede fænrikken leende.&lt;br&gt;"Han giver tværtimod bevis på, hvor lidt han gør af jer."&lt;br&gt;Korporalen spærrede mund og øjne op. Han forstod ikke denne&lt;br&gt;ytring.&lt;br&gt;"I har ikke forstået mig," vedblev fænrikken. "Når jeg taler om&lt;br&gt;Svend Gjønge, så mener jeg den stimand, den helvedes hund, der&lt;br&gt;siden vor ankomst til dette land kun pønser på at fortrædige svenskefolket,&lt;br&gt;brænde rytteriets foder, tømme vore ammunitionsvogne,&lt;br&gt;opsnappe vore strejfkorps og skikke dem snarest muligt ind i den&lt;br&gt;anden verden, hvor han ser sit ram dertil. I nat har han igen været&lt;br&gt;på færde. Vagten meldte skud nede fra mosen, og i morges fandt&lt;br&gt;vi fire af vore folk liggende dræbt ved siden af deres heste; -&lt;br&gt;og hvordan mener I vel, at de var dræbt? Heste og karle lå sønderflængede og&lt;br&gt;forslåede, som om man havde brugt leer og plejle i&lt;br&gt;stedet for klinger og sværd i kampen mod dem. Tilmed havde den&lt;br&gt;røver plyndret dem og trukket dem ud til det blotte linned."&lt;br&gt;Et rasende udbrud af dragonernes harme besvarede denne fortælling.&lt;br&gt;"Lykkeligvis er vi ham på spor," vedblev fænrikken. "En bonde,&lt;br&gt;som vi fangede og bragte ind til hovedkvarteret for lidt siden, har&lt;br&gt;givet os god besked. Karlen stod i ledtog med Svend og nægtede&lt;br&gt;først alt, men oberst Sparre har sin egen måde at bringe sandheden&lt;br&gt;for en dag; han lod mandens tommelfingre snøre sammen og sætte&lt;br&gt;en lunte imellem dem. Det hjalp. Bonden gik til bekendelse; han&lt;br&gt;fortalte, at Svend luskede omkring her i egnen og havde tilhold&lt;br&gt;med sine folk i ørremandsgårds skove. Vi stillede vagter omkring,&lt;br&gt;men ti tusind millioner djævle tage ham, os er han undsluppet, og&lt;br&gt;vi kommer nu herind for at spørge, om I intet har mærket til ham."&lt;br&gt;"Ikke det ringeste," svarede dragonerne.&lt;br&gt;"I ved, at han ikke holder sig skjult i hytten?"&lt;br&gt;"Det skulle vi da mene. Lejligheden er endda ikke så vidtløftig,&lt;br&gt;at den jo lader sig overse, og udenfor rækker skuret knap over&lt;br&gt;vore hestes hoveder."&lt;br&gt;"Så må vi af sted," ytrede fænrikken, idet han åbnede hanen på&lt;br&gt;sine pistoler, blæste fængkrudtet bort, og kom frisk på.&lt;br&gt;"Til vi ses igen!" vedblev han med en håndbevægelse og forlod&lt;br&gt;stuen. Straks efter skjulte det tætte snefog de bortridende dragoner.&lt;br&gt;"Den Svend Gjønge må jo være enfoldigere end en nyfødt,"&lt;br&gt;ytrede korporalen lidt efter. "Landet har overgivet sig, danske&lt;br&gt;kongen sender os sine rigsråder, som trygler om pardon, og endda&lt;br&gt;vover han med sin håndfuld stratenjunkere at gøre alarm lige foran&lt;br&gt;kvarteret. Det skal jeg love for, han vil annamme sin betaling og&lt;br&gt;komme til at klæde stejle og hjul, hvis kong Karl får ham fat."&lt;br&gt;"Hvis!" gentog en stemme i døren.&lt;br&gt;Det var den enfoldige bondemand, som just i dette øjeblik kom&lt;br&gt;tilbage med en armfuld brænde i favnen.&lt;br&gt;"Hvad snakker du om, bondeknægt!" ytrede korporalen foragteligt. "Kender du&lt;br&gt;noget til ham, vi taler om?"&lt;br&gt;"Ak ja, strenge herre!" svarede bonden. "Vor hele egn kender&lt;br&gt;endda Svend Gjønge. Han er en hård hals, som alle sine dage kun&lt;br&gt;har pønset på at spille andre et puds. Det må være en rask karl,&lt;br&gt;der skal binde an med ham, og bedre endnu den, der magter at&lt;br&gt;få ham fanget."&lt;br&gt;"Kongelig Majestæt har også raske karle iblandt sine ryttere,"&lt;br&gt;svarede dragonen med selvfølelse. "Det er vel intet at kro sig af,&lt;br&gt;fordi han med en flok stratenrøvere har kunnet overfalde en lille&lt;br&gt;kommando i uvej somme moser og liggende på lur i et hul som&lt;br&gt;bønderne hos os efter en bjørn. Jeg gad se ham og hans karle i&lt;br&gt;dag, mens oberst Sparre rider ud med sine ryttere."&lt;br&gt;"Det gad jeg også se," sagde bonden.&lt;br&gt;"Ved alle djævle! Obersten ville lade dem hugge i stumper&lt;br&gt;så små som sneen uden for vinduet."&lt;br&gt;"Den oberst har jeg hørt meget omtale, hans folk med, det må&lt;br&gt;være en gæv mand."&lt;br&gt;"En menneskeæder."&lt;br&gt;"Og han er draget ud med sine ryttere i dette skrækkelige vejr?"&lt;br&gt;vedblev den nysgerrige bonde.&lt;br&gt;"På det lav, kujon! Hvad ville han vel gøre med alle sine ryttere? Tyve&lt;br&gt;mand sadlede op i morges for at besætte Jungshoved&lt;br&gt;slot; jeg mener, at halvparten havde været tilstrækkelig."&lt;br&gt;"Ak, ja, strenge herre kan endda slå noget af, de vil næppe&lt;br&gt;møde nogen modstand, siden der ingen bor på slottet uden Jørgen&lt;br&gt;Reedtz, fru Else og hendes søster. Men en slemme vej har de alligevel at&lt;br&gt;rejse. Tager de, med forlov at spørge, ind igennem skoven?"&lt;br&gt;"Hvad kommer det dig ved?"&lt;br&gt;"Jeg mener kun, at en fattig mand som jeg kunne fortjene en&lt;br&gt;skillings penge ved at løbe med og vise dem en gennere vej."&lt;br&gt;"Nu ja, de tog fra Egitsborg ad Allerslev og Rekinde, og der skal&lt;br&gt;vi støde til dem ved middagstid og bringe obersten en ordre. Jeg&lt;br&gt;gav med stor glæde en måneds sold, hvis vi måtte møde din Svend&lt;br&gt;Gjønge imens."&lt;br&gt;"Jeg tænker vel, han hytter sig," svarede bonden med et polisk&lt;br&gt;smil. "Svend ligner brokken, der ser sig om, før den går ud, tilmed ligger&lt;br&gt;han om dagen og sover."&lt;br&gt;"Gid du ske en ulykke, som du lyver ham på," svarede en stemme, og i det&lt;br&gt;samme så man først fødderne og dernæst det øvrige&lt;br&gt;legeme af en mand krybe ud af et hul i alkoven. "Svend Gjønge&lt;br&gt;er min tro lysvågen."&lt;br&gt;"Alle djævle!" råbte korporalen, idet han rejste sig og sprang&lt;br&gt;hen til krogen, hvor karabinerne stod.&lt;br&gt;Den ubekendte trådte i vejen for ham, åbnede sin vams og trak&lt;br&gt;to pistoler frem under denne. "Korporal!" vedblev han derpå med&lt;br&gt;sin dybe og rolige stemme. "I havde lyst til at se Svend Gjønge;&lt;br&gt;her er han."&lt;br&gt;I samme øjeblik, Svend trådte hen foran karabinerne, drog den&lt;br&gt;ene af dragonerne sin sabel og fo’r hen til døren. Men midt i&lt;br&gt;denne havde vejviseren stillet sig.&lt;br&gt;"I vil kanske hente eders våben, hr. dragon!" sagde han smilende. "Jeg har&lt;br&gt;allerede taget to af dem til mig og forvaret de&lt;br&gt;andre."&lt;br&gt;Svenskeren veg et skridt tilbage for de truende pistolløb, som&lt;br&gt;manden ved disse ord tog frem under sin kofte og rettede mod ham.&lt;br&gt;"Du!" råbte dragonen rasende.&lt;br&gt;"Ja, for at fængkrudtet ikke skulle blive spoleret af snevejret."&lt;br&gt;Dragonen ved skorstenen lod hønen falde, bøjede sig til side&lt;br&gt;og tog en karabin, som han havde stillet op mod væggen, mens&lt;br&gt;han benyttede ladestokken til stegespid.&lt;br&gt;"Du skulle også have forvaret denne," råbte han triumferende&lt;br&gt;og spændte hanen.&lt;br&gt;Vejviseren blev stående i døren, han forandrede ikke en muskel,&lt;br&gt;mens rytteren lagde an på ham. Karabinen klikkede.&lt;br&gt;"Ja, nu bliver I vist nok vred på mig," udbrød vejviseren, "når&lt;br&gt;jeg fortæller, at jeg nylig af vanvare kom til at røre lidt ved&lt;br&gt;hanen og viske fængkrudtet bort, da jeg bragte eder brændet."&lt;br&gt;Dragonen kastede karabinen hen ad gulvet og satte sig på en&lt;br&gt;træblok ved skorstenen. Den fjerde, der var sprunget i vejret tillige med&lt;br&gt;korporalen, havde under disse forskellige optrin ladet&lt;br&gt;sine øjne løbe om til alle sider i stuen for at søge en udvej til&lt;br&gt;frelse; da han så sig og sine kammerater behersket af to fjender,&lt;br&gt;vendte han tilbage til bænken, spidsede munden og begyndte at&lt;br&gt;fløjte med en forbitrelse og harme, som udtrykte sig i ethvert træk.&lt;br&gt;"Ved alle djævle!" ytrede korporalen. "På den måde synes jeg&lt;br&gt;næsten, at vi er fanget."&lt;br&gt;"Siden I selv tror det," svarede Svend, "vil jeg ikke sige eder&lt;br&gt;imod."&lt;br&gt;"Og hvad agter du at gøre med os?"&lt;br&gt;"For det første vil jeg bede jer om at spænde eders pallask&lt;br&gt;fra siden."&lt;br&gt;Da korporalen tøvede, som om han vægrede sig, spurgte manden, som stod ved&lt;br&gt;døren: "Skal jeg kalde på vore kammerater?"&lt;br&gt;"Nej," svarede Svend, "lad dem kun blive, Ib, jeg tænker ikke,&lt;br&gt;vi har dem nødig."&lt;br&gt;Ved denne hentydning til gjøngerne sank den sidste rest af dragonernes mod.&lt;br&gt;"Så har du endnu flere kammerater her?" spurgte korporalen,&lt;br&gt;mens han spændte sablen fra sig og kastede den hen i krogen.&lt;br&gt;"Ja," svarede Svend, "men vi nænnede ikke at forstyrre eders&lt;br&gt;ro, mens I sad så godt herinde, derfor krøb jeg alene gennem det&lt;br&gt;lille hul, vi har gjort os under halmen i alkoven."&lt;br&gt;"De var også bange for, at I skulle hugge dem i stykker så små&lt;br&gt;som snefnuggene udenfor," tilføjede Ib.&lt;br&gt;"Nogle af dem gav mig alligevel en flittig hilsen med til eder&lt;br&gt;og bad, om I ville overlade dem eders køllerter i det strenge vejr."&lt;br&gt;"å ja, hvorfor ikke!" råbte korporalen rasende.&lt;br&gt;"Ja, hvad nu eders angår, korporal!" tilføjede Svend, "så skal&lt;br&gt;den blive holdt i agt og ære, siden jeg selv har i sinde at benytte&lt;br&gt;den i et lille ærinde, jeg rider, og derfor må I være så god at låne&lt;br&gt;mig bukserne med."&lt;br&gt;Svensken vægrede sig, men Svend afbrød ham.&lt;br&gt;"Korporal!" sagde han kort og bydende. "Min tid er knap, lad&lt;br&gt;os ikke spilde den med snak. I og eders kammerater er de første,&lt;br&gt;jeg har tilbudt så gode vilkår, de øvrige, jeg fik i min magt, ligger&lt;br&gt;omkring på marken. Forstår I? - De døde røber intet, de nægter&lt;br&gt;heller intet. Jeg overlader eder valget."&lt;br&gt;"Vi får vel at adlyde," sagde korporalen og begyndte, bleg af&lt;br&gt;raseri, at trække uniformen af. De øvrige fulgte eksemplet.&lt;br&gt;"Pak du alt tøjet sammen," sagde Svend til Ib, "spænd et bandoler omkring&lt;br&gt;det."&lt;br&gt;Ib lagde sine pistoler på bordet og adlød befalingen.&lt;br&gt;"Jeg ville ønske, jeg lå forvaret i min grav," ytrede korporalen.&lt;br&gt;"Hvordan det går, er jeg en ulykkelig mand, når det spørges, hvad&lt;br&gt;her er sket, og at min ordre til obersten ikke er blevet besørget."&lt;br&gt;"Gør eder ingen sorg for ordren," svarede Svend, "den påtager&lt;br&gt;jeg mig at bringe, dernæst binder vi eders hænder og fødder, så&lt;br&gt;kan I fortælle, at I har haft med overmagt at bestille, eller hvad&lt;br&gt;anden lystig historie I tykkes bedre om."&lt;br&gt;"Ja, det skal stå eder frit for," tilføjede Ib, "og jeg giver jer en&lt;br&gt;ærlig mands ord på, at ingen af os vil sige eder imod."&lt;br&gt;Korporalen og rytterne fandt sig i dette forslag. Svend var blevet&lt;br&gt;stående med pistolerne i hænderne, mens Ib pakkede uniformer&lt;br&gt;og våben sammen; da dette var udført, stillede Ib sig som vagt&lt;br&gt;og så med et ubeskriveligt udtryk af glæde, hvorledes Svend bandt&lt;br&gt;svenskerne. Derpå kastede de halmen fra alkoven ud på gulvet&lt;br&gt;og lod rytterne tage plads på dette.&lt;br&gt;"Forslå nu tiden, som I kan bedst," sagde Svend. "I aften skal&lt;br&gt;eders kammerater få at vide, hvor I er at finde."&lt;br&gt;Han stak pistolerne i sit bælte, og de forlod stuen.&lt;br&gt;Hvis dragonerne ikke havde ligget bundet på gulvet, ville de&lt;br&gt;nogle øjeblikke efter have set Svend Gjønge og Ib, iført svenske&lt;br&gt;uniformer, forlade skuret. Et stykke på hin side hytten skiltes de.&lt;br&gt;Ib tog hestene og svenskernes våben med sig. Da han kom inden&lt;br&gt;for stengærdet ved skoven, boldt han sin hule hånd for munden&lt;br&gt;og råbte til Svend:&lt;br&gt;"Farvel, hr. korporal, og god lykke!"&lt;br&gt;Derefter slog han hestene løs og forsvandt imellem træerne.&lt;br&gt;Svend derimod valgte den modsatte vej ned til Rekinde, hvor dragonen havde&lt;br&gt;fortalt, at oberst Sparre ville gøre holdt med sine&lt;br&gt;folk.&lt;br&gt;Før Svend forlod hytten, havde han bundet døren fast til stolpen&lt;br&gt;og med et stykke kalk malet tre store kors på døren, et kendemærke, som på&lt;br&gt;den tid betød, at beboerne i dette hus var smittet&lt;br&gt;af kopper.&lt;br&gt;Denne list betjente han sig af for at forskrække de omstrejfende&lt;br&gt;svenskere fra at gå ind i hytten, hvor de ville finde deres kammerater og&lt;br&gt;måske derved tilintetgøre det anslag, han var i begreb&lt;br&gt;med at udføre.&lt;br&gt;
  Svend Gjønge i fjendens krigstjeneste.
  &lt;br&gt;Samme eftermiddag red en fjendtlig afdeling hestfolk gennem&lt;br&gt;
  Rekinde nedad mod de mørke skove ved ørremandsgård. Rytterne&lt;br&gt;
  havde stukket sablerne i skeden og indhyllet sig i deres lange&lt;br&gt;
  kapper til værn mod den bidende kulde, som var indtrådt efter&lt;br&gt;
  snevejret. I spidsen for skaren red oberst Sparre, den mand, som&lt;br&gt;
  korporalen om morgenen havde omtalt i hytten, og til hvem han&lt;br&gt;
  skulle have bragt den ordre, som blev omtalt før Svends komme.&lt;br&gt;
  Det tykke snelag, som dækkede enhver genstand, havde på flere&lt;br&gt;
  steder tilintetgjort vejsporet, så at dragonerne måtte ride i skridtgang og&lt;br&gt;
  af og til holde stille, indtil obersten havde fundet den vej,&lt;br&gt;
  de skulle drage.&lt;br&gt;
  "Korporal!" udbrød Sparre efter en sådan standsning. "Kender&lt;br&gt;han vejen til det fordømte slot?"&lt;br&gt;"Nej, hr. oberst!" var svaret.&lt;br&gt;"Tag fire ryttere med til husene hist nede og bring os en mand&lt;br&gt;tilbage, som kan vise os til rette på vor vej. Sneen har sinket vort&lt;br&gt;ridt, og vi må være i kvarter, før mørket falder på."&lt;br&gt;Korporalen hilste og holdt sin hest an for at komme tilbage. I&lt;br&gt;samme øjeblik så man en rytter i jævnt trav nærme sig dragonerne.&lt;br&gt;"Han kan tøve lidt," udbrød obersten og vendte sig mod den&lt;br&gt;kommende.&lt;br&gt;Rytterens ansigt viste Svend Gjønges bekendte træk; han holdt&lt;br&gt;stille foran obersten og hilste så roligt og sorgløst, som om han&lt;br&gt;havde befundet sig midt iblandt sine kammerater.&lt;br&gt;"Hvem er I?" spurgte Sparre, idet hans lyseblå øjne hæftede sig&lt;br&gt;med et skarpt og spejdende udtryk på Svend.&lt;br&gt;"Ordonnans hos general Fabian Fersen," svarede Svend i det&lt;br&gt;brede og syngende smålandske folkesprog, som han blandt gjøngerne havde lært&lt;br&gt;til fuldkommenhed.&lt;br&gt;"Hans ærinde?"&lt;br&gt;"Jeg bringer den nådige hr. oberst denne ordre."&lt;br&gt;Svend rakte obersten et papir, som han havde skjult under sin&lt;br&gt;køllert. Sparres opmærksomhed lod til at fordobles, hans øjne vedblev&lt;br&gt;ufravendt at være rettet på Svend, mens han modtog ordren.&lt;br&gt;Svend syntes ikke at lægge mærke dertil, blot en gang hævede&lt;br&gt;han sit blik og mødte oberstens, men hans træk forblev uforan-.&lt;br&gt;drede, rolige og ærbødige som før. Sparre brød endelig brevet og&lt;br&gt;løb det flygtigt igennem, derpå vendte han sig i sadlen og vinkede&lt;br&gt;ad Svend, som var blevet holdende nogle skridt foran fronten.&lt;br&gt;"Han tjener under grev Fersen?"&lt;br&gt;"Ja!"&lt;br&gt;"Hvem leverede ham denne ordre?"&lt;br&gt;"Grevens feltskriver."&lt;br&gt;"Når?"&lt;br&gt;"I morges ved daggry."&lt;br&gt;"Hvor blev det sagt, at han ville træffe mig?"&lt;br&gt;"I en liden by Rekinde, som jeg nys kom igennem."&lt;br&gt;"Kender han vejen til Jungshoved?"&lt;br&gt;"Så som så."&lt;br&gt;"Hvorfra?"&lt;br&gt;"Jeg har redet den tilforn."&lt;br&gt;"Hør, korporal!" vedblev han dæmpet. "Jeg ved ikke selv at&lt;br&gt;forklare mig grunden, men jeg tror ham ikke. Papiret og hans svar&lt;br&gt;er i orden; men alligevel er han ikke den, han udgiver sig for."&lt;br&gt;"Hr, oberst!" udbrød Svend med en mesterlig påtaget forbavselse.&lt;br&gt;Sparre afbrød ham, idet han pegede på en pistol, hvis messing-&lt;br&gt;beslagne kolbe var kommet til syne under køllerten i den hast,&lt;br&gt;hvormed Svend nylig havde fremtaget ordren.&lt;br&gt;"Denne pistol -?" vedblev obersten med rynket pande.&lt;br&gt;"Jeg tog den fra liget af en hellebardist, som ligger dræbt nede&lt;br&gt;i mosen."&lt;br&gt;"Alt dette kan være sandt," vedblev Sparre, "og har jeg taget&lt;br&gt;fejl, skal det ikke være til hans skade; men indtil jeg får vished,&lt;br&gt;rider han her ved min side, og hvis jeg fornemmer til ringeste uråd,&lt;br&gt;stikker jeg ham et pistolløb i øret og trykker af. Har han forstået mig?"&lt;br&gt;"Nøjagtigt, hr. oberst!"&lt;br&gt;"Hvor går vejen?"&lt;br&gt;"Langs med gærdet hist henne og derfra igennem skoven."&lt;br&gt;Obersten kommanderede fremad, og skaren satte sig atter i bevægelse. Ved&lt;br&gt;indgangen gennem stengærdet blev der gjort holdt,&lt;br&gt;medens rytterne efterså deres bøsser. Disse skove, som de skulle&lt;br&gt;drage igennem, var allerede svenskerne bekendt som tilflugtssteder&lt;br&gt;for Svend Gjønge og hans folk. Alting var stille og roligt i rytternes&lt;br&gt;nærhed, selv hestenes hovslag blev dæmpet af den bløde&lt;br&gt;sne. Svend holdt sig så nær obersten som muligt. Sparres stirrende&lt;br&gt;og mistroiske blik ledsagede enhver af hans bevægelser: men Svend&lt;br&gt;syntes ikke at lægge mærke dertil.&lt;br&gt;"Korporal Lundkvist!" udbrød obersten pludselig og vendte sig&lt;br&gt;til siden. "Tag seks mand med og rid forud langs med den lysning&lt;br&gt;imellem træerne, der betegner vejen. Brug øjne og øren, og om&lt;br&gt;han fornemmer uråd, da giver han ild på minutten."&lt;br&gt;Vejen gennem ørremandsgårds skove var meget smal og på&lt;br&gt;begge sider omgivet af et krat af høje bregner, gyvel og slåenbuske. På&lt;br&gt;flere steder måtte dragonerne forandre deres rækker,&lt;br&gt;idet de blev hindret af fældede træer eller af bakkerne, som vejen&lt;br&gt;snoede sig igennem. Imidlertid rykkede de målet nærmere, man begyndte&lt;br&gt;allerede hist og her at skimte slottets røde mure.&lt;br&gt;I dette øjeblik blev skovens stilhed afbrudt af to pistolskud, som&lt;br&gt;faldt straks efter hinanden i den retning, hvor de udsendte dragoner var&lt;br&gt;forsvundet. Straks efter kom korporalen sprængende&lt;br&gt;tilbage.&lt;br&gt;"Hr. oberst!" udbrød han. "De har spærret vejen foran med&lt;br&gt;fældede træstammer. Vi så også tydeligt folk ligge på lur bag disse&lt;br&gt;og råbte dem an, men de ville ikke svare, og vi gav derfor ild."&lt;br&gt;"Godt, min søn!" svarede obersten. "Du har gjort din pligt. Jeg&lt;br&gt;ventede ikke bedre."&lt;br&gt;Han kastede et blik på Svend og spurgte:&lt;br&gt;"Ved han nogen anden vej til herregården?"&lt;br&gt;"Der gives ingen anden," svarede Svend.&lt;br&gt;"Nu vel, dragoner," vedblev Sparre "så rider vi videre. Sablerne&lt;br&gt;frem og agt nøje på, hvad jeg befaler." Med disse ord drog obersten sin&lt;br&gt;pistol op af sadelhylsteret og sagde til Svend: "Han mærke&lt;br&gt;sig mine ord fra før. I den kamp, som fanger an, vil han få lejlighed til at&lt;br&gt;vise, hvad han er for en mand. Glem ikke, at han rider&lt;br&gt;ved min side."&lt;br&gt;"Jeg skal erindre det, min herre oberst!" svarede Svend med&lt;br&gt;samme koldblodighed.&lt;br&gt;Efterhånden som rytterne kom dybere ind i skoven, bemærkede&lt;br&gt;Sparre til sin glæde, at vejen udvidede sig. Man så en mængde&lt;br&gt;træstammer ligge fældede på jorden. Grenene af disse havde&lt;br&gt;Svends folk slæbt hen over vejen og derved dannet en forhugning, som ville&lt;br&gt;være umulig at overstige, hvis ikke arbejdet ved&lt;br&gt;fjendens for tidlige ankomst på enkelte steder var forblevet ufuldendt.&lt;br&gt;Obersten lagde mærke dertil ved første øjekast. Han lod sine&lt;br&gt;folk trække deres linie sammen, derefter red de ind på den åbne&lt;br&gt;plads foran forhugningen. I den korte tavshed, som nu fulgte, så&lt;br&gt;man et mørkt omrids af en mand hæve sig over træstammerne, og&lt;br&gt;en klar og tydelig stemme råbe: "Slå dem nu ihjel!"&lt;br&gt;Efter disse ord fulgte en almindelig salve, som affyret på få&lt;br&gt;skridts afstand bragte dragonernes første rækker til at vige. Obersten havde&lt;br&gt;afskudt sin pistol. Idet han drejede hovedet for at tage&lt;br&gt;den anden frem af sadelhylsteret, hørte han et suk og så Svend, som&lt;br&gt;holdt den endnu rygende pistol i hånden trykket tæt op til brystet,&lt;br&gt;læne sig tilbage i sadlen, tabe stigbøjlerne og derpå synke ned på&lt;br&gt;jorden, hvor han blev liggende stiv og ubevægelig.&lt;br&gt;Straks efter at dragonerne havde afskudt deres pistoler, gjorde&lt;br&gt;de en svingning ind imod den ufuldendte del af forhugningen for&lt;br&gt;at komme bag denne; men gjøngerne ventede dem koldblodigt. De&lt;br&gt;rettede deres leers lange og skarpe blade mod hestenes bringer,&lt;br&gt;mens de bag træerne opstillede skytter fyrede skud på skud efter&lt;br&gt;mændene. De sårede heste sprang tilbage, stejlede og lod sig ikke&lt;br&gt;længer styre af deres ryttere.&lt;br&gt;I den almindelige forvirring beholdt alene oberst Sparre sin fatning. Han&lt;br&gt;standsede dragonerne, som begyndte at vige, og kommanderede en afdeling af&lt;br&gt;dem til et nyt angreb, derpå vendte han&lt;br&gt;sig til de øvrige.&lt;br&gt;"Lykken er med os," sagde han. "I den korte krig er vi de eneste,&lt;br&gt;der kommer til at veksle skud med fjenden; jeg tænker, han, skal&lt;br&gt;få sin lyst styret. Korporal! Han drager med sine folk til højre og&lt;br&gt;søger at komme ind imellem træerne; imidlertid angriber vi fra&lt;br&gt;den modsatte side. Kan I ikke trænge igennem på anden vis, så&lt;br&gt;stig af hestene. Hver mand gør sit bedste."&lt;br&gt;Korporalen adlød, og skaren skiltes til begge sider. Derved opstod et&lt;br&gt;mellemrum i midten af vejen, hvor dragonerne havde modtaget gjøngernes&lt;br&gt;første salve. Man så nogle ryttere og en død hest&lt;br&gt;ligge udstrakt i sneen. Den ene af rytterne må formodentlig ikke&lt;br&gt;have været dødeligt såret, thi straks efter at obersten havde forladt&lt;br&gt;stedet, hævede han sit hoved og kastede et hurtigt og spejdende&lt;br&gt;blik til alle sider. Da han havde overbevist sig om, at ingen lagde&lt;br&gt;mærke til ham, rejste han sig på knæene og krøb på denne måde&lt;br&gt;ind mod forhugningen, bag hvilken han forsvandt. Straks efter&lt;br&gt;hørtes et gennemtrængende jubelskrig, der syntes at hilse hans&lt;br&gt;ankomst. Det var gjøngerne, som havde genkendt deres anfører.&lt;br&gt;Og nu begyndte en kamp, mand imod mand, som blev ført med lige&lt;br&gt;raseri og forbitrelse på begge sider.&lt;br&gt;Hvad der forøgede det farlige i svenskernes stilling var ikke blot&lt;br&gt;gjøngernes hurtige og velrettede skud, men tillige, at de havde&lt;br&gt;opstillet sig i en halvkreds på begge sider bag ved træstammerne;&lt;br&gt;disse afgav en ypperlig dækning, fra hvilken de først trængte sig&lt;br&gt;frem, efter at dragonerne havde affyret deres skydevåben. Ober-&lt;br&gt;stens plan, at sprede sin fjendes styrke ved på én gang at angribe&lt;br&gt;fra begge sider, mislykkedes også. Endnu før korporalen og hans&lt;br&gt;afdeling var steget af hestene, blev de modtaget med en vel vedligeholdt&lt;br&gt;ild, som tilintetgjorde al videre fremrykning og omsider&lt;br&gt;bragte uorden og forvirring i den lille skare. I den korte afstand&lt;br&gt;traf ethvert skud. Dragonerne hørte gjøngens bydende stemme befale sine folk&lt;br&gt;at lade hurtigt; de søgte at rykke tilbage; enkelte,&lt;br&gt;som var steget af, dækkede sig bag deres heste; da endelig gjøngerne forlod&lt;br&gt;deres skjul for at begynde et håndgemæng, var allerede enhver modstand&lt;br&gt;opgivet.&lt;br&gt;I dette øjeblik mærkede Sparre, at hans hest var såret. Dens lemmer&lt;br&gt;skælvede, den udstødte en hul stønnen, vaklede og sank til&lt;br&gt;jorden. Obersten fik netop tid til at gøre sig fri af stigbøjlerne; idet&lt;br&gt;han atter rejste sig, så han noget borte Svend Gjønge med blottet&lt;br&gt;hoved og endnu iført den svenske korporals uniform.&lt;br&gt;"Ak, min herre oberst!" råbte Svend, mens Sparre lige overrasket&lt;br&gt;og harmfuld vedblev at stirre på ham. "I har nedladt eder til at&lt;br&gt;stige af hesten, mens I fornam, hvor slet den stod for skud; ret snart&lt;br&gt;kommer jeg over til eder for at forny vort bekendtskab."&lt;br&gt;Med disse ord banede gjøngen sig vej mellem sine folk og sprang&lt;br&gt;op på en fældet træstamme for at komme over til Sparre, men en&lt;br&gt;klynge af flygtende dragoner, som gjøngerne drev foran sig, adskilte dem&lt;br&gt;igen.&lt;br&gt;Midt under denne larm af døendes skrig, sårede hestes stønnen,&lt;br&gt;opmuntringer og pistolskud trængte pludselig de klare og skingrende toner af&lt;br&gt;et valdhorn igennem skoven. Svend blev stående som&lt;br&gt;forstenet oppe på træstammen. Mens han lod sit blik glide hen&lt;br&gt;over kamppladsen, fo’r et udtryk af smerte over hans ansigt; sejren&lt;br&gt;var hans, han så svenskerne trække sig tilbage til begge sider,&lt;br&gt;gjøngerne begyndte allerede at opsamle de faldnes våben. På samme tid hørte&lt;br&gt;han dragonernes jubelskrig besvare hornets toner, som&lt;br&gt;hurtigt syntes at nærme sig.&lt;br&gt;"Det er Fersens trompeter!" råbte korporalen, idet han atter&lt;br&gt;vendte sin hest mod fjenden.&lt;br&gt;"Ret så, min søn!" svarede Sparre, kløgtigt benyttende øjeblikket; "det er&lt;br&gt;Fersens dragoner, som kommer; de vil dele æren med&lt;br&gt;os, skynd eder derfor, lad dem finde arbejdet fuldført, når de&lt;br&gt;ser os."&lt;br&gt;Efter disse ord samlede obersten sine folk til et nyt angreb, Svend&lt;br&gt;udstrakte begge hænder imod ham, udstødte en trusel og lod sig&lt;br&gt;glide ned bag træstammen.&lt;br&gt;Denne gang lykkedes det dragonerne at trænge ind igennem&lt;br&gt;forhugningen; gjøngerne trak sig tilbage i små klynger ind i krattet, som&lt;br&gt;begrænsede vejen, og forsvandt mellem træerne.&lt;br&gt;
  Gjøngens hjem.
  &lt;br&gt;Svends hus lå ved enden af Roneklints bymarker. Til denne bolig,&lt;br&gt;
  der var lav og uanselig som alle bondehuse på hin tid, kom man&lt;br&gt;
  igennem en dyb og sandet hulvej, hvis bakker skjulte stedets forside indtil&lt;br&gt;
  i få skridts afstand. På de to modsatte sider gav skovene, som strakte sig&lt;br&gt;
  langs med kysten, læ og skjul for den skarpe&lt;br&gt;søvind.&lt;br&gt;
  I denne hytte sad Ib den følgende aften foran en tørveild, beskæftiget med&lt;br&gt;
  at støbe blykugler. Noget borte fra ham stod en&lt;br&gt;
  bondekone, iført egnens almindelige dragt, og skar aftensmad til&lt;br&gt;
  en lille, lyshåret dreng ved hendes side.&lt;br&gt;
  Konens ansigt havde grove træk, der udtalte en fast og bestemt&lt;br&gt;
  vilje, men som tillige vidnede om gennemlevede sorger og modgang. Hun hed&lt;br&gt;
  Ane Marie og var Svends hustru.&lt;br&gt;
  "Mutter, mutter!" udbrød den lille dreng. "Når kommer dog&lt;br&gt;
  min far hjem?"&lt;br&gt;
  "Din far!" gentog konen med et sørgmodigt smil. "Han kommer,&lt;br&gt;når han kan, min lille dreng! Tag du nu din kofte af og gå i seng,&lt;br&gt;fold så kønt dine små hænder og læs en herrensbøn for din far,&lt;br&gt;så kommer han vel, til du vågner igen."&lt;br&gt;Drengen adlød, og konen vendte sig derpå mod Ib, som havde&lt;br&gt;endt sit arbejde og dæmpet ilden.&lt;br&gt;Da han rejste sig fra skorstenen, så man, at hans ansigt var&lt;br&gt;usædvanlig blegt denne aften, det røbede en heftig og bevæget&lt;br&gt;stemning.&lt;br&gt;"Nå, Ib, min bror!" sagde konen, idet hun lagde sin hånd på&lt;br&gt;hans skulder, "hvad er det så, du grunder på, imens du sidder&lt;br&gt;så stille?"&lt;br&gt;"Ak, lille An’ Mari’!" svarede Ib og lagde sit hoved op til hendes.&lt;br&gt;"Hvad jeg har udstået i dag, det forvinder jeg nok aldrig i denne&lt;br&gt;verden."&lt;br&gt;"Er du da bange for at betro dig til mig?" spurgte konen.&lt;br&gt;"Nej, An’ Mari’! Jeg ville blot dølge det, så længe jeg kunne,&lt;br&gt;for det angår os begge."&lt;br&gt;"Nå, og hvad så?" sagde konen med et trodsigt udtryk. "Har&lt;br&gt;du ikke set An’ Mari’ bære på ulykke hele sit liv igennem?"&lt;br&gt;"Det angår vor søster Soffi. Hun er død."&lt;br&gt;"Desbedre for hende."&lt;br&gt;"Ja, men du ved ikke, hvordan hun døde."&lt;br&gt;"Jeg tænker på sottesengen. Alt siden hun forlod hr. Lykkes&lt;br&gt;hus, sygnede hun hen dag for dag."&lt;br&gt;"Nej, vist ikke," svarede Ib med sitrende læber. "Nu skal jeg&lt;br&gt;forklare dig, hvordan hun døde. I middags listede jeg mig op igennem skoven&lt;br&gt;til hende, for jeg vidste, hun glædede sig, hver gang&lt;br&gt;vi havde udrettet noget mod svensken, og hun skulle nu høre vor&lt;br&gt;sidste bedrift. Dengang jeg kom uden for ørremandsgård, hvor&lt;br&gt;hun tjente, så jeg fru Kirstens hus besat med svenskere. De råbte&lt;br&gt;og skreg og slog den rige frues vinduer ind og kastede borde og&lt;br&gt;stole ned i gården. Ridefogden sagde, at tre af vore egne bønder&lt;br&gt;havde ført fjenden derop og fortalt ham om fruens mange penge.&lt;br&gt;Så listede jeg mig ind på gården op mod Soffis kammer. Dørene&lt;br&gt;stod åbne, og i salen holdt de svenske høvedsmænd forhør over den&lt;br&gt;rige frue. Hun svor til djævelen på, at hun ikke ejede en sølvstob&lt;br&gt;på hele gården, og skreg og bad for sig, det ynkeligste hun kunne,&lt;br&gt;men en af bønderne lo deraf og sagde: De nådige herrer, tro hende&lt;br&gt;ikke, hun har pinet penge ud alle sine dage og holder dem velforvaret her på&lt;br&gt;slottet. Derom kan ingen vide bedre besked end den&lt;br&gt;kønne Soffi Abelsdatter, som har været hendes højre hånd. Så greb&lt;br&gt;de fruen, bandt hendes tommelfingre sammen og stak en brændende&lt;br&gt;lunte af hampegarn imellem dem, og derpå tog de fat på Soffi."&lt;br&gt;Ib tav, han skjulte sit ansigt i hænderne og vendte hovedet bort.&lt;br&gt;"Fortæl kun resten med, lille Ib!" sagde Ane Marie kort og&lt;br&gt;bydende. "Det, du kan se på, kan jeg vel høre."&lt;br&gt;"Soffi blev hentet op af sengen, og da hun ikke magtede at stå&lt;br&gt;på sine ben, satte de hende ned i fruens lænestol og spurgte, om&lt;br&gt;hun ville gå til bekendelse. Hun rystede på hovedet og sagde, at&lt;br&gt;hun intet vidste. Så tog de strengen af tamburens tromme, bandt&lt;br&gt;den om hendes hoved, og derimellem stak de en trommestik og&lt;br&gt;drejede rundt. Ane, Ane! hvor hun skreg og bad om forbarmelse&lt;br&gt;for sig og løftede sine små magre hænder, der var blevet hvide og&lt;br&gt;blege under sygdommen, op til hendes bødler, men den eneste trøst,&lt;br&gt;hun fik af dem, var det bestandige spørgsmål, om hun snart ville&lt;br&gt;gå til bekendelse."&lt;br&gt;Ib tav atter. Konens ansigt var blevet blegere end før, og en dyb&lt;br&gt;rynke viste sig mellem begge øjenbrynene, men hendes stemme var&lt;br&gt;rolig og fattet.&lt;br&gt;"Hvad så mere?" spurgte hun.&lt;br&gt;Ib vendte sig bort fra lyset og gik hen til vinduet.&lt;br&gt;"Hvad så videre, Ib!" gentog Ane Marie, idet hun greb hans arm.&lt;br&gt;"Så skreg hun ikke mere," hviskede han næppe hørligt.&lt;br&gt;Under denne samtale var natten brudt frem. Et svagt skær af det&lt;br&gt;klare månelys faldt ind gennem rimen på vinduets hornrude. Ib og&lt;br&gt;hans søster tav, man hørte kun det dybe og langtrukne åndedrag&lt;br&gt;fra drengen, som sov i alkoven. Pludselig rejste Ib sig, lagde hovedet til&lt;br&gt;ruden og lyttede. Straks efter lød fodtrin på den frosne sne&lt;br&gt;udenfor. Ib nikkede til Ane.&lt;br&gt;"Jeg hører det nok," sagde hun.&lt;br&gt;"Det er vel Svend, der kommer."&lt;br&gt;"å nej," svarede Ane sørgmodigt, "det er endda ikke ham."&lt;br&gt;"Ja, hvoraf ved du det, søster?"&lt;br&gt;"Tror du ikke, en kone kender sin mands fodtrin, især når hun&lt;br&gt;har lyttet så mange gange efter dem som jeg?"&lt;br&gt;Straks efter gik døren op, og en mand viste sig i den. Han blev&lt;br&gt;stående i åbningen og spurgte:&lt;br&gt;"Bor Svend Gjønge her?"&lt;br&gt;"Han gør så," svarede Ane.&lt;br&gt;"Godt, min søn," vedblev den fremmede, henvendt til sin ledsager udenfor,&lt;br&gt;"så har du forrettet dit ærinde, og jeg behøver dig&lt;br&gt;ikke mere. Gud i vold!"&lt;br&gt;Med disse ord trådte han ind i stuen og hilste de tilstedeværende.&lt;br&gt;Det var en aldrende mand med et blegt og langagtigt ansigt og&lt;br&gt;en bred pande, som i forbindelse med hans dybtliggende øjne og&lt;br&gt;smalle og sammenknebne læber røbede en høj grad af bestemthed&lt;br&gt;og viljekraft. Idet han tog sin hat af hovedet, gled hans kappe til&lt;br&gt;side, og man så under den en sort klædesvams med høj rødt for&lt;br&gt;under de opsplittede ærmer. Om livet bar han et bælte med et&lt;br&gt;bredt sølvspænde, til hvilket der var hæftet en kort daggert.&lt;br&gt;"Hvem er I?" spurgte Ib.&lt;br&gt;"En rejsende!" svarede manden.&lt;br&gt;"En rejsende," gentog Ib. "Sådan kalder natmændsfolkene sig,&lt;br&gt;når de kommer til denne del af landet."&lt;br&gt;Den fremmede rynkede panden, men han beherskede straks igen&lt;br&gt;dette udtryk og svarede: "Jeg hører ikke til dette folkefærd. Er&lt;br&gt;Svend Gjønge hjemme?"&lt;br&gt;"Nej," svarede konen.&lt;br&gt;"Det varer nok også en stund endnu, inden han kommer," tilføjede Ib.&lt;br&gt;"Jeg vil vente så længe."&lt;br&gt;"Sandt at sige," ytrede Ane Marie, "det kan gerne vare, til sol&lt;br&gt;står op igen, før han vender hjem."&lt;br&gt;"Det siger intet," svarede den fremmede, som med uforstyrret&lt;br&gt;ro havde taget plads på en halmstol foran alkoven. "Jeg har stunder at&lt;br&gt;vente."&lt;br&gt;Ane Marie tilkastede Ib et roligt blik, denne rømmede sig og tog&lt;br&gt;ordet:&lt;br&gt;"Konen her vil give jer at forstå, om I ikke agter at søge jer et&lt;br&gt;andet herberge til den tid. Vi holder ikke hus for vejfarende og&lt;br&gt;venter nogle af vore egne folk i aften, så lejligheden vil blive&lt;br&gt;ringe."&lt;br&gt;"Man får tage lejligheden, som den kan falde."&lt;br&gt;"Ja, siden I hverken vil nævne eders navn eller trække bort&lt;br&gt;med det gode, så kommer jeg nok til at hjælpe jer af sted. Vi lever&lt;br&gt;i en svær ufreds tid, og man må kende sine folk."&lt;br&gt;Med disse ord trådte Ib frem fra bordet og nærmede sig den&lt;br&gt;fremmede.&lt;br&gt;Denne blev siddende på stolen, hans ansigt antog et spottende&lt;br&gt;smil, idet han sagde:&lt;br&gt;"Du skal ikke volde dig nogen ulejlighed, min ven, jeg tror knap,&lt;br&gt;du vil befinde dig ved derved."&lt;br&gt;"Hvorfor?" spurgte Ib, som følte sig bevæget ved den fremmedes kulde.&lt;br&gt;Manden slog sin kappe til side og trak en pistol frem.&lt;br&gt;"Fordi jeg ser, at du er ubevæbnet," sagde han, "mens jeg har&lt;br&gt;en pistol."&lt;br&gt;"Så er det nok en tvilling til denne," svarede Ib, idet han strakte&lt;br&gt;hånden ind under bordet og tog en langløbet og rusten pistol frem.&lt;br&gt;"Lad os nu ingen ufred få," sagde Ane Marie og greb ham om&lt;br&gt;armen. "Tænk på, hvad skud vil betyde så nær ved fjendens krigsfolk. Bliv&lt;br&gt;kun siddende i Guds navn, fremmede, siden I har stunder til at tøve."&lt;br&gt;"Det er godt," sagde manden og skjulte igen pistolen under sin&lt;br&gt;kappes vide folder.&lt;br&gt;Ib havde atter taget plads på bænken ved vinduet; hans små,&lt;br&gt;sorte øjne dvælede uafladelig på den fremmede. Denne lagde ikke&lt;br&gt;mærke dertil, han havde svøbt kappen tættere omkring sig, bøjede&lt;br&gt;hovedet ned mod brystet og satte sig til ro. Ane Marie satte sig&lt;br&gt;ved Ibs side og begyndte en samtale med ham i en sagte og&lt;br&gt;hviskende tone.&lt;br&gt;"Hvad blev der siden af den gamle frue til ørremandsgård?"&lt;br&gt;spurgte hun.&lt;br&gt;"Svenskerne jog hende ud ad porten og fulgte selv bagefter. Jeg&lt;br&gt;blev siddende i mit skjul bag tapetdøren, indtil de alle var borte,&lt;br&gt;så lagde jeg Soffi ind i sengen og gav hende en bønnebog under&lt;br&gt;hagen i Guds navn, derefter gik jeg hen til hendes kiste og tog&lt;br&gt;denne pakke brevskaber op af læddiken. Det var alt hendes efterladenskab."&lt;br&gt;"Ja ja!" svarede konen. "Hvad skulle hun vel komme til at eje?&lt;br&gt;Fru Kirsten har alle sine dage haft ord for gerrighed, og Soffi&lt;br&gt;måtte takke sin Gud til, at hun kunne få hus, efter at Kai Lykke&lt;br&gt;havde givet hende afsked. Skær os en lyspind, Ib, det bliver mørkt&lt;br&gt;herinde."&lt;br&gt;Ib gik hen til en træklods på skorstenen, skar en spån af og&lt;br&gt;tændte den ved lyset i stagen.&lt;br&gt;Disse lyspinde opgraves endnu i gamle moser omkring på alheden. De skæres&lt;br&gt;af nåletræ, som tidligere har groet der, og hvis&lt;br&gt;ved, gennemtrængt af jordolie, brænder med en stærk og rødlig&lt;br&gt;flamme.&lt;br&gt;Lysets skær faldt lige på den fremmede. Han sad endnu som før,&lt;br&gt;ubevægelig og med hovedet nedbøjet over brystet og syntes at sove.&lt;br&gt;"Hvor er Svend gået hen i dag?" spurgte Ib.&lt;br&gt;"Det kan du nok tænke dig," svarede Ane Marie, idet hun med&lt;br&gt;fingeren pegede hen i retning, hvor Jungshoved lå. "Han gik til&lt;br&gt;slottet, som han plejer, og når han er andet steds henne, er ban&lt;br&gt;dog der med alle sine tanker om dagen, og om natten med, kan&lt;br&gt;jeg tro, for jeg hører ham tit tale i søvne, og det er hverken om&lt;br&gt;kone eller barn, han drømmer."&lt;br&gt;"Ja, lille søster," svarede Ib, "det går nu engang således til i&lt;br&gt;verden, som jeg hørte dem synge:&lt;br&gt;&lt;br&gt;Og om du lider på mandfolks tro,&lt;br&gt;det er som du gik på en trøsket bro;&lt;br&gt;men om du lider på mandfolks tale,&lt;br&gt;det er, som du tog en ål ved dens hale.&lt;br&gt;&lt;br&gt;Jeg siger det ikke på mig selv, jeg har endnu ikke givet mit&lt;br&gt;jaord til et kvindfolk, formedelst der var ingen, som ville have&lt;br&gt;mig, mens jeg endnu ikke var gjort ærlig. Svend er en retskaffen&lt;br&gt;mand alligevel, så du må ikke klage."&lt;br&gt;"Klage!" gentog Ane Marie i en spottende tone. "Tror du, jeg&lt;br&gt;klager, Ib! Du spørger, og jeg svarer, det er alt."&lt;br&gt;"Du kan alligevel tro, der står ham andet for hovedet i denne&lt;br&gt;tid end kæresterier. Det begynder at gå fejl med vore folk, de&lt;br&gt;knurrer og har intet at leve af, aldenstund Svend ingen penge flyr&lt;br&gt;dem, og kongen, der skulle hjælpe ham, er kun en fattig en, som&lt;br&gt;sidder endnu værre i det end vi andre. Dengang Svend skrev til&lt;br&gt;ham om en skok bøsser af de nye, de bruger, med hjullås, for luntebøssen kan&lt;br&gt;være god nok, men hun duer ikke for os, der må ligge&lt;br&gt;på lur i slud og dårligt vejr, svarede de høje herrer ham fra kongen,&lt;br&gt;at hvis Svend var i betryk for våben, så var han vel også selv mand&lt;br&gt;for at gøre udvej for dem. Det kan jeg også, svarede Svend, og så&lt;br&gt;slog vi svensken ihjel og tog fra ham, hvad vi manglede. Med penge&lt;br&gt;går det værre, folkene har intet at købe føden for, og fristelsen er&lt;br&gt;blevet stor, siden den svenske høvedsmand ovre på Jungshoved&lt;br&gt;har udlovet en pris for den, der bringer ham Svend til veje. Vorherre&lt;br&gt;forbyde, de skulle lade ham i stikken."&lt;br&gt;"Det gør ingen dansk mand," råbte Ane Marie med en ivrighed,&lt;br&gt;der lod hende glemme den fremmedes nærværelse.&lt;br&gt;Ib lagde fingeren på munden: "Han kan jo høre hvert ord,&lt;br&gt;vi taler."&lt;br&gt;"Jeg tror, han sover."&lt;br&gt;"I så fald var det bedst, vi tog hver ved sin side af stolen og bar&lt;br&gt;ham udenfor i sneen, så bliver han narret, når han vågner."&lt;br&gt;"Men hvis han vågnede imens," udbrød den fremmede og hævede&lt;br&gt;sit hoved.&lt;br&gt;"Ja, så venter vi, til han sover igen," svarede Ib, "og narret blev&lt;br&gt;I alligevel," tilføjede han, "jeg talte kun så for at prøve, om I sov."&lt;br&gt;I dette øjeblik hørte man skridt udenfor, og straks efter lød tre&lt;br&gt;afmålte slag på døren. Ib besvarede dette tegn med tre lignende&lt;br&gt;slag på ruden, derpå blev døren lukket op, og tre mænd trådte&lt;br&gt;ind i stuen.&lt;br&gt;"Guds fred herinde!" udbrød den ene med en dyb basstemme&lt;br&gt;og satte sig på bænken. "Er Svend hjemme i aften?"&lt;br&gt;"Nej, Abel, vi venter selv på ham," svarede Ane Marie, som,&lt;br&gt;efter at have kastet et blik på de ankomne, gik hen til en kedel,&lt;br&gt;der hang i skorstenen, øste noget af dens indhold op i tre træskåle&lt;br&gt;og satte dem for mændene.&lt;br&gt;"Her har I en drik pors, og brødet ligger oppe på hylden ved&lt;br&gt;hanebjælken over jer. Spis og drik!"&lt;br&gt;Mændene tog plads omkring bordet. Ordføreren, der syntes at&lt;br&gt;være den fornemste blandt dem, rakte op efter et havrebrød, som&lt;br&gt;han skar i stykker, derpå tog han sin hue af hovedet, foldede sine&lt;br&gt;hænder over den og mumlede andægtigt og langsomt en bøn. Hans&lt;br&gt;staldbrødre fulgte eksemplet. Efter at bønnen var endt, spiste de&lt;br&gt;og tømte skålene.&lt;br&gt;Ib havde siden de nye gæsters ankomst ikke talt et ord, hans blik&lt;br&gt;gled vekselvis fra dem til den fremmede på halmstolen.&lt;br&gt;"Tak for mad, An’ Mari’!" sagde Abel og skød den tomme skål&lt;br&gt;hen ad bordet.&lt;br&gt;"Gid det må bekomme jer vel," svarede konen. "Har I ellers&lt;br&gt;noget bud til Svend i aften?"&lt;br&gt;Abel brast i latter og vendte sig til sine kammerater. "Hun spørger, om vi&lt;br&gt;har noget bud til Svend," gentog han. "Det er rart."&lt;br&gt;"Vi har det budskab til ham," svarede en af mændene, "at vi&lt;br&gt;vil forklare ham sandheden og ikke længer trække omkring efter&lt;br&gt;hans indfald, som hidtil er sket."&lt;br&gt;"Det begynder jo ret fornøjeligt," ytrede Ib. "Svend vil få en&lt;br&gt;ulykke på halsen, når han hører jer braske på den vis. For resten&lt;br&gt;har vi fremmede folk i stuen, og I gjorde bedst i at lade den snak&lt;br&gt;fare til siden."&lt;br&gt;"Jeg tænker, vi gør bedst i at tale, mens tid er, og derfor har vi&lt;br&gt;forladt vore poster i aften."&lt;br&gt;"Hellig kors!" råbte Ane Marie og slog sine hænder sammen. "I&lt;br&gt;er gået fra jeres poster, I ulykkelige folk! Så frelse eder Gud, når&lt;br&gt;Svend får det at vide."&lt;br&gt;"å, ikke andet," svarede Abel med et roligt nik. "Svend er en&lt;br&gt;fredløs mand, som har ondt for at hytte sig selv. Vi agter ikke at&lt;br&gt;gøre ham noget til men, det være langt fra, men en mand, som&lt;br&gt;giver sig af med folk af vor slags, må holde sit ord blankt. Dengang vi kom&lt;br&gt;til Svend, lovede han os guld og grønne skove i sin&lt;br&gt;tjeneste, han lovede at skaffe os føde og klæder og nogle skillinger til, og&lt;br&gt;vi sagde, at det var godt, men anderledes gik det&lt;br&gt;siden. Vore klæder - ja, dem har vi selv taget fra svensken, derfor&lt;br&gt;vovede vi livet og havde hårde dage og nætter, som var værre end&lt;br&gt;dagen. Vore kammerater ligger skudt omkring på marken eller&lt;br&gt;nedgravet i den dybe sne. Enhver dag kan andre komme til at gøre&lt;br&gt;os samme tjeneste."&lt;br&gt;"Ja. der er nogen sandsynlighed for det," svarede Ib, "især når&lt;br&gt;I fortæller Svend, at I er løbet fra eders poster."&lt;br&gt;Abel vedblev: "For alt dette giver Svend os intet, ikke engang&lt;br&gt;det daglige brød, det kalder vi for slet, og derfor vil vi opsige ham&lt;br&gt;vor tjeneste, lad ham så hjælpe sig, den fredløse fugl, med sine&lt;br&gt;store ord og løfter, alt som ban orker bedst."&lt;br&gt;Denne slutning ledsagede manden med et spørgende blik på sine&lt;br&gt;kammerater, som tilgendegav deres bifald ved et nik.&lt;br&gt;"Hør, lille folk!" udbrød Ane Marie, idet hun trådte hen til&lt;br&gt;bordet, "I kan fortælle Svend, hvad I vil, jeg tænker, han er mand&lt;br&gt;for at svare derpå; men så længe han er borte, må ingen komme&lt;br&gt;med ukvemsord til mig, der er hans kone."&lt;br&gt;"Ja, man siger rigtignok, I er det," svarede Abel med en spottende latter.&lt;br&gt;En glødende rødme farvede konens ansigt ved denne hån. "Man&lt;br&gt;siger også, at jeg er herre i mit hus, lad være, jeg kun bærer skørt&lt;br&gt;og korsklæde," tilføjede hun. "Vil I krænke Svend, kan I gøre det&lt;br&gt;andet sted, eller jeg sætter jer ud ad min dør, og kan jeg ikke - -"&lt;br&gt;"Nå, bliv kun ved, An’ Mari’! I taler så godt for jer."&lt;br&gt;"Ja!" svarede Ib i en overordentlig blid tone. "An’ Mari’ mener,&lt;br&gt;at hvis hun ikke magter at sætte jer uden for døren, så falder det&lt;br&gt;mig til, som er hendes kødelige broder."&lt;br&gt;Med disse ord rejste han sig op i sin fulde højde og støttede&lt;br&gt;begge sine arme på bordet.&lt;br&gt;"Lad fare al ufred," sagde Abel godmodigt; "med dig har vi&lt;br&gt;intet ondt at skaffe. Kan være, det var uret at tale, som vi gjorde,&lt;br&gt;men når gryden kommer i kog, løber den over. Svend Gjønge er&lt;br&gt;vor mand, og til ham vil vi klage, for vi lider nød, mens han sidder&lt;br&gt;i overflod og velstand."&lt;br&gt;"Ja, han gør så," svarede konen, idet hun med et spottende skuldertræk lod&lt;br&gt;sit blik løbe omkring i stuen.&lt;br&gt;"Han har i det mindste føden, mens vi sulter."&lt;br&gt;"Nej, nu tager I nok fejl," svarede Ane Marie med en sørgmodig&lt;br&gt;stemme. "Mens I sidder i den varme stue, arbejder Svend derude&lt;br&gt;for jer, og når han kommer hjem i aften, får han intet at spise,&lt;br&gt;fordi I tre nylig har fortæret hans aftensmad."&lt;br&gt;
  Hvorledes fjenderne frelser Svend og hans venner forråder ham.
  &lt;br&gt;Mens dette foregik i hytten, listede en mand sig hen over volden,&lt;br&gt;som omgav Jungshoved. Det var Svend Gjønge, der vendte tilbage&lt;br&gt;fra et besøg på slottet. Den bidende kulde, som fulgte efter solens&lt;br&gt;nedgang, begunstigede hans flugt. Vagten havde søgt ly i sit skilderhus, de&lt;br&gt;øvrige soldater sang og spillede nede i deres vagtstue.&lt;br&gt;Svend kom lykkelig ned til den frosne voldgrav. Han vedblev at&lt;br&gt;følge kanten af denne, indtil han nåede vindebroen, under hvilken&lt;br&gt;han troede sig bedst skjult, mens han sneg sig over graven. Her&lt;br&gt;sagtnede han sine skridt, prøvede isen med fødderne og gik derpå&lt;br&gt;langs med murpillerne, som støttede broen.&lt;br&gt;I samme øjeblik, han nåede over på den modsatte side, hørte&lt;br&gt;han stemmer. To mænd kom gående over broen. Af de tunge og&lt;br&gt;slæbende trin kunne man slutte sig til, at den ene af disse mænd&lt;br&gt;bar træsko. Den andens klingende sporer forkyndte en krigsmand.&lt;br&gt;Svend lyttede og skjulte sig bag den sidste pille.&lt;br&gt;Mens de gående nærmede sig, sagde krigsmanden:&lt;br&gt;"Det bliver altså ved aftalen, og du kommer tilbage ved midnat."&lt;br&gt;"Med forlov at spørge," udbrød den anden med en læspende&lt;br&gt;stemme, ved hvilken Svend syntes at fare sammen, "hvor agter&lt;br&gt;høvedsmanden at møde mig?"&lt;br&gt;"Her uden for slottet, hvor skoven begynder."&lt;br&gt;"Kommer I selv?"&lt;br&gt;"Jeg skal skikke dig en pålidelig mand."&lt;br&gt;"Hvorpå skal jeg fornemme, at han kommer fra eder?"&lt;br&gt;"Han hilser fra kaptajn Kernbok."&lt;br&gt;"Det er godt," svarede manden og gjorde nogle skridt fremad.&lt;br&gt;Svenskerens ord standsede ham atter.&lt;br&gt;"Glem ikke, at du holder livet i din hånd," sagde han.&lt;br&gt;"Nej, høvedsmand!" svarede den læspende. "Glem heller ikke,&lt;br&gt;at I holder pengene i eders."&lt;br&gt;Efter disse ord gik han og forsvandt straks efter mellem lindetræerne, som&lt;br&gt;stod på begge sider af vejen.&lt;br&gt;Ved et tilstrækkeligt lys ville man have set Svend som et bytte&lt;br&gt;for den heftigste bevægelse, mens han lyttede til denne samtale;&lt;br&gt;men han forstod at beherske sine følelser. Da han så manden forsvinde,&lt;br&gt;fattede han en dristig beslutning. Han tog en blykugle i&lt;br&gt;munden, krøb hurtig og behændig op af graven og trådte ind på&lt;br&gt;broen. Månen var endnu ikke så langt fremme på himlen, at dens&lt;br&gt;lys nåede op over Jungshoved; som følge deraf kastede den vestlige del af&lt;br&gt;slottet en lang og mørk skygge ud over broen. Svend&lt;br&gt;Gjønge lod sine skridt genlyde tungt og slæbende på de frosne&lt;br&gt;planker, han bøjede sin ranke skikkelse og krøb sammen for mere&lt;br&gt;skuffende at ligne manden, som nylig var gået. Kuglen, han holdt&lt;br&gt;i munden, gav hans stemme den samme læspende betoning, idet&lt;br&gt;han råbte efter den bortgangne officer:&lt;br&gt;"Høvedsmand! Endnu et ord."&lt;br&gt;Svensken vendte sig om og så Svend komme uden at fatte den&lt;br&gt;ringeste mistanke.&lt;br&gt;"Nå, hvad har du videre at sige?"&lt;br&gt;"Ak, høvedsmand!" udbrød Svend noget dæmpet. "Når jeg ret&lt;br&gt;får betænkt mig, var det bedst, at jeg mødte den mand, I vil sende&lt;br&gt;mig, klokken ti i stedet for til midnat."&lt;br&gt;"Det kan også ske," svarede officeren.&lt;br&gt;"Jeg tror vist, at det ville være bedre for mig."&lt;br&gt;"Klokken ti altså, det gælder blot om, at du skaffer os manden&lt;br&gt;død eller levende."&lt;br&gt;"Jeg tænker nok, de skal få ham levende," svarede Svend, idet&lt;br&gt;han bortfjernede sig.&lt;br&gt;To timer senere stod månen over slottet, og i det lys, den kastede&lt;br&gt;ind mellem træerne foran vindebroen, sås et menneske, indsvøbt&lt;br&gt;i en rytterkappe, bevæge sig frem og tilbage ved begyndelsen af&lt;br&gt;alleen.&lt;br&gt;Det var Svend Gjønge, som ventede på sit stævnemøde med&lt;br&gt;kaptajn Kernbok.&lt;br&gt;Da tårnuret på Jungshoved slog ti, trådte kaptajnen ud ad slotsporten og&lt;br&gt;skred hen til vindebroen. Svend hørte den kommende,&lt;br&gt;endnu før han kunne se ham, han trådte over i skyggen af alleen&lt;br&gt;og gik ham i møde.&lt;br&gt;"Hvem der?" udbrød den svenske med dæmpet stemme.&lt;br&gt;"En mand, der venter på kaptajn Kernbok," lød svaret.&lt;br&gt;"Det er rigtigt," ytrede kaptajnen, mens han betragtede Svend&lt;br&gt;med et nysgerrigt og spejdende blik. Svend trådte ud af skyggen,&lt;br&gt;så snart han så, at den kommende var en anden end den, han før&lt;br&gt;havde talt med, og at hans skikkelse og mæle som en følge deraf&lt;br&gt;ikke kunne røbe ham.&lt;br&gt;"Nå, så høvedsmanden ville ikke komme selv." udbrød han smilende.&lt;br&gt;"Høvedsmanden mente, at jeg kunne træde i hans sted."&lt;br&gt;"Det falder også ud på ét," sagde Svend. "Lad os gå."&lt;br&gt;"Du er altså sikker i din sag, bondemand, og ved, hvor Svend&lt;br&gt;Gjønge er at træffe?"&lt;br&gt;"Ja, kaptajn! Stol på mig. Der er ingen, som kan give bedre&lt;br&gt;besked. Men eders folk, hvor har vi dem?"&lt;br&gt;"De ligger for Rekinde og Allerslev."&lt;br&gt;"Hvor mange?"&lt;br&gt;"Vel to hundrede mand; jeg tænker ikke, vi behøver flere."&lt;br&gt;"Det tror jeg heller ikke. To hundrede mod én, det slår til."&lt;br&gt;"Guds død!" udbrød kaptajnen. "Er han alene?"&lt;br&gt;"Ja, kaptajn! I vil træffe Svend Gjønge alene, en fattig mand,&lt;br&gt;fredløs og forfulgt, forrådt af dem, der skulle være hans venner."&lt;br&gt;"Eja, bondemand, hører du da ikke selv til hans venner? Hvordan I handler&lt;br&gt;mod ham, det bliver eders sag, os er det kun om at&lt;br&gt;gøre at få ham uskadeliggjort."&lt;br&gt;"I forstod mig ikke ret," svarede Svend, "jeg mente, at vi havde&lt;br&gt;ikke så mange af eders folk nødig."&lt;br&gt;"Alt vel betænkt," sagde Kernbok, "så har vi slet ingen nødig;&lt;br&gt;jeg tager ham på min samvittighed alene."&lt;br&gt;"I?"&lt;br&gt;"Min tro, ja! Jeg har tilforn forsvaret mig ene mod flere, men&lt;br&gt;aldrig været med, hvor der var flere mod én."&lt;br&gt;"I er en modig mand, kaptajn!"&lt;br&gt;"Folk siger det," svarede Kernbok.&lt;br&gt;De to mænd fortsatte nu en tid lang deres vej igennem skoven&lt;br&gt;uden at tale. Svend gik til venstre for kaptajnen. Hans øjne vågede&lt;br&gt;over enhver af hans bevægelser. Kernbok vedblev at skride fremad, rolig og&lt;br&gt;sorgløs, med sablen under armen og den højre hånd&lt;br&gt;stukket ind på brystet af sin gule uniform. Pludselig vendte han&lt;br&gt;sig om med et spørgsmål:&lt;br&gt;"Hvor træffer vi Svend Poulsen?"&lt;br&gt;"Her i skoven."&lt;br&gt;"I skoven?" gentog kaptajnen.&lt;br&gt;"Er ikke den det bedste skjulested for en fredløs mand?"&lt;br&gt;"Du har ret."&lt;br&gt;Atter vedblev Svend at skride frem på stien, der førte til en&lt;br&gt;slette, som blev omtalt i begyndelsen af denne fortælling under&lt;br&gt;navn af Gravdammen. Kaptajnen fulgte ham uden betænkning.&lt;br&gt;Da de kom ind på den åbne plads, hvis ubanede jordsmon sneen og&lt;br&gt;isen forlængst havde udjævnet, ophørte stien, månen kastede sit&lt;br&gt;blege og melankolske lys ned imellem træerne og oplyste den ene&lt;br&gt;halvdel af kæmpegraven, fra den modsatte side faldt en lang og&lt;br&gt;blålig skygge hen over snefladen. Svend standsede midt på pladsen,&lt;br&gt;hans ansigt vendte imod månelyset og var koldt og roligt, mens&lt;br&gt;han sagde:&lt;br&gt;"Nu er vi på stedet."&lt;br&gt;"På stedet?" gentog Kernbok spørgende. "Og Svend Gjønge?"&lt;br&gt;"Han står for eder."&lt;br&gt;Med disse ord kastede Svend sin kappe tilbage og greb en pistol&lt;br&gt;i hver hånd. Kaptajnen udførte en lignende bevægelse på samme&lt;br&gt;tid, men Svend havde den fordel at kunne vælge sin stilling, og&lt;br&gt;idet han vendte ansigtet imod månelyset afgav hans skikkelse et&lt;br&gt;mindre sikkert mål end kaptajnens, der dannede en skygge mod&lt;br&gt;den lyse sne.&lt;br&gt;"Eja!" udbrød Kernbok, der for et øjeblik var bragt ud af fatning. "Du har&lt;br&gt;altså faret med list for at få mig lokket herhid."&lt;br&gt;"Desværre," svarede Svend, "det var ingen list, endskønt I siger&lt;br&gt;så. En af mine folk lovede obersten at forråde mig. Jeg hørte dem&lt;br&gt;aftale alt og måtte søge at forekomme deres plan. Det lykkedes,&lt;br&gt;som I ser; og nu, min herre kaptajn; jeg står her alene og venter&lt;br&gt;på, hvad der behager eder."&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Vi prøver, hvem af os lykken vil det bedst, eller også vil&lt;br&gt;jeg bede om forlov til at bære eders pistoler det lille stykke&lt;br&gt;vej, vi har tilbage."&lt;br&gt;"Ved du hvad, Svend Gjønge!" svarede kaptajnen muntert.&lt;br&gt;"Ved min sjæl tror jeg, at lykken denne gang er på din side. Et af to!&lt;br&gt;Enten skyder jeg dig, og derved vinder jeg intet, eller også skyder du&lt;br&gt;mig, og derved vinder jeg endnu mindre, siden det kun anstår&lt;br&gt;en krigsmand slet at lade sig lokke i et baghold af en fuglefri&lt;br&gt;mand som du."&lt;br&gt;Med disse ord tog kaptajn Kernbok sine pistoler i den ene hånd&lt;br&gt;og rakte dem med bortvendt løb til Svend. Gjøngen stak dem i&lt;br&gt;sit bælte.&lt;br&gt;"Kan være, du kommer til at fly mig dem tilbage igen, hvis jeg&lt;br&gt;bliver i live så længe," tilføjede han smilende.&lt;br&gt;"Ak ja, kaptajn!" svarede Svend i den samme tone. "Lykken&lt;br&gt;skifter. Jeg forstår ellers nok, hvad I mener," lagde han til. "Nu&lt;br&gt;for lidt siden fortalte I, at eders folk lå nede ved Rekinde og Allerslev,&lt;br&gt;kanske de er gået sig en tur i det klare måneskin, for da&lt;br&gt;jeg kom ned ad vejen før, tyktes det mig, at jeg så en mængde&lt;br&gt;mørke skikkelser myldre ud af skoven; de drog over ad ørremandsgård til, og&lt;br&gt;derfor var det godt, vi ikke gjorde larm nu nys ved&lt;br&gt;at skyde vore pistoler af. Lad os være oprigtige, min herre høvedsmand! I&lt;br&gt;overgav eder så villig, for at I om lidt kan tage oprejsning igen. Men jeg&lt;br&gt;holder for meget af eders selskab til at skilles&lt;br&gt;så hurtigt fra eder, og vi vil se at hitte en vej, hvor vi kan være i&lt;br&gt;ro for krigsfolkene."&lt;br&gt;Kaptajnen svarede ikke, men hans smil forsvandt, mens Svend&lt;br&gt;talte. Han spændte sablen fra siden, da Svend lagde sin hånd på&lt;br&gt;hans arm.&lt;br&gt;"Behold kun sablen, kaptajn! I giver mig for meget at bære på;&lt;br&gt;siden en pistol rækker længere end et sværd, tænker jeg ikke, I&lt;br&gt;gør mig fortræd, og det er kun de fejge, man ikke lader beholde&lt;br&gt;noget våben."&lt;br&gt;Derpå trådte gjøngen hen ved siden af Kernbok, og denne fulgte&lt;br&gt;ham ad en vej, som løb i en skrå retning ind i skoven og modsat&lt;br&gt;den, fra hvilken de nylig var kommet.&lt;br&gt;I Svend Gjønges hytte var imidlertid selskabet blevet forøget&lt;br&gt;med to personer. Den ene af disse var en lille, uanselig person med&lt;br&gt;en smal og fremstående pande, indfaldne kinder og en gul sammenskrumpet hud.&lt;br&gt;Nød og savn talte ud af ethvert træk. Hans hoved&lt;br&gt;var blottet, og det lange, uredte hår spændt sammen omkring hovedet med en&lt;br&gt;smal læderrem. For resten hørte han til gjøngerne&lt;br&gt;ligesom de øvrige tilstedeværende.&lt;br&gt;Noget særegent for denne mand var et utydeligt og læspende&lt;br&gt;organ, som påfaldende lignede det, Svend havde lagt mærke til i&lt;br&gt;samtalen med den svenske officer, mens han lå skjult under broen.&lt;br&gt;Den anden af de sidst ankomne bar sin arm opbundet i et tørklæde. Da han&lt;br&gt;hørte, at Svend ikke var hjemme, satte han sig hen&lt;br&gt;til Ane Marie, som gav sig i færd med at forbinde ham.&lt;br&gt;"I ved vel heller ikke, hvor han er gået hen?" spurgte den&lt;br&gt;læspende.&lt;br&gt;"Nej, jeg ved det ikke, Tam! Men du kan jo forrette dit ærinde&lt;br&gt;til Ib."&lt;br&gt;"å, nej, hvad jeg har at sige Svend, kan jeg ikke sige til&lt;br&gt;andre.&lt;br&gt;"Så får du slå dig til ro, indtil han kommer," sagde Ane Marie.&lt;br&gt;"Lille Tam har sig kanske også et klagemål at føre mod Svend,"&lt;br&gt;bemærkede Ib, idet han tilkastede ham et spottende blik.&lt;br&gt;"Nej, det var endda ikke mit ærinde," svarede Tam uden at se&lt;br&gt;op; "men siden du selv siger det, så er jeg just ikke meget fornøjet med&lt;br&gt;Svends regimente."&lt;br&gt;"Det er der ingen, der er fornøjet med," udbrød de andre.&lt;br&gt;"Hvorfor ikke?" spurgte en rolig stemme i den åbne dør, og man&lt;br&gt;så Svend træde ind tillige med kaptajnen. Gjøngerne veg overraskede et&lt;br&gt;skridt tilbage; under det bifald, hvormed de optog Tams&lt;br&gt;ord, havde de ikke bemærket, at døren blev åbnet.&lt;br&gt;Ingen af dem synes dog i den grad at forvirres over Svends pludselige&lt;br&gt;ankomst som Tam, hans legeme skælvede, hans stirrende&lt;br&gt;øjne gled sky og ængstelig fra Svend til kaptajnen. Imidlertid famlede hans&lt;br&gt;hånd under det uldne dække, hvori han havde indsvøbt&lt;br&gt;sig, indtil den fattede om kniven i bæltet, og han trådte et skridt&lt;br&gt;til siden hen imod døren, som om han agtede at søge frelse igennem den.&lt;br&gt;Svend lagde mærke dertil. Under den almindelige tavshed, som opstod, da han&lt;br&gt;viste sig, trådte han hen til Tam og betragtede ham stift og&lt;br&gt;gennemtrængende.&lt;br&gt;"Se, Tam!" sagde han, idet han tog ham i armen og førte ham&lt;br&gt;hen foran kaptajnen. "Det er kaptajn Kernbok, til hvem du ville&lt;br&gt;forråde mig og dine kammerater. Gå ud af mit hus, du skal være&lt;br&gt;en fri mand for mig, men bed til Gud, at du aldrig oftere må komme i min&lt;br&gt;nærhed."&lt;br&gt;Tams øjne var fæstet mod jorden, han bevægede sine blålige&lt;br&gt;læber som for at tale, men stemmen svigtede ham, hans hånd slap&lt;br&gt;kniven; endelig udstødte han et skrig og fo’r med et spring ud&lt;br&gt;ad døren.&lt;br&gt;"Og nu, I andre!" vedblev Svend, henvendt til Abel og hans ledsagere.&lt;br&gt;"Hvorfor har I forladt eders poster, og hvad vil I her?"&lt;br&gt;Skønt optrinet med Tam og den overlegenhed, hvormed Svend&lt;br&gt;handlede, ikke var blevet uden virkning på gjøngerne, rejste dog&lt;br&gt;Abel sig fra sit sæde; hans ansigt havde endnu beholdt dets tid-&lt;br&gt;ligere udtryk af trods; alene hans stemme syntes at være mindre&lt;br&gt;sikker, idet han svarede:&lt;br&gt;"Vi er kommet herned, Svend, for at sige dig vor hjertes mening,&lt;br&gt;formedelst vi ikke er rigtig fornøjede med dig som vor høvedsmand, imens du&lt;br&gt;lader os lide nød og glemmer, hvad du lovede."&lt;br&gt;"Hvad har jeg lovet jer?" svarede Svend med et lynende blik:&lt;br&gt;"Føde, klæder, våben og en ærlig død for fædrelandet; I skal få&lt;br&gt;det altsammen."&lt;br&gt;Endnu mens Svend talte, blev døren revet op, og en mand stak&lt;br&gt;hovedet ind ad den med de ord:&lt;br&gt;"Tag dig i vare, Svend Gjønge! Fjenden er på færde i nat. Fra&lt;br&gt;Egebjerg og Ambæk kommer de imod dit hus i to store flokke."&lt;br&gt;Svend vendte sig mod Kernbok. Kaptajnen smilede.&lt;br&gt;"Det siger intet, Jes; vi skal vel slippe for dem, så længe vi har&lt;br&gt;to andre veje til Bønsvig skovhuse åbne."&lt;br&gt;Manden forsvandt. Svend vedblev:&lt;br&gt;"Men hvorfor skjuler du den rette grund, Abel, idet du siger,&lt;br&gt;at I vil have en anden høvedsmand. Delte vi ikke bestandig lige i&lt;br&gt;godt og ondt, som man bør gøre, når man anfører modige folk&lt;br&gt;som I? Eller tror I at kunne finde en mand, der lægger snildere&lt;br&gt;planer, eller som bedre forstår at udføre dem end jeg, så nævn&lt;br&gt;mig hans navn, jeg gad nok kende ham?"&lt;br&gt;"Nej, Svend! Det ved du nok selv, vi kender ingen bedre," svarede Abel.&lt;br&gt;"Nuvel da," vedblev gjøngen, idet han trådte hen foran Abel,&lt;br&gt;hævede sit hoved og målte ham med et hånligt blik; "så skal jeg&lt;br&gt;sige dig, hvad du ønsker, du og de andre, der har en lige så ussel&lt;br&gt;tænkemåde, I vil have eder en høvedsmand, der lader fare mandstugt og orden,&lt;br&gt;som giver eder lov til at plyndre fra landsens egne&lt;br&gt;børn, I vil leve højt og juble, mens hver ærlig mand klager og sukker i&lt;br&gt;vånde."&lt;br&gt;Atter hørtes det aftalte tegn på døren, og en mand trådte hurtigt ind.&lt;br&gt;"Hvad nyt bringer du, Hartvig?" spurgte Svend. "Du ser så&lt;br&gt;bleg og modfalden ud?"&lt;br&gt;"Sørgeligt nyt!" svarede manden og støttede sig stakåndet til&lt;br&gt;bordpladen. "Vi er omringet fra alle kanter. Det myldrer af svenskere oppe&lt;br&gt;fra Jungshoved skov; ved Egebjerg hørte jeg ryttere&lt;br&gt;trave over den frosne jord, og da jeg løb ned over Bønsvig, så jeg&lt;br&gt;også fra den kant svenskens hellebarder glinse i måneskinnet."&lt;br&gt;Denne tidende vakte almindelig uro, alle gjøngernes blikke hvilede på&lt;br&gt;Svend, som havde vendt sig om mod Kernbok. Kaptajnen&lt;br&gt;stod ved skorstenen, støttende sig på sin lange kårde; om hans læber&lt;br&gt;svævede et smil, skønt han gjorde sig umage for at synes uopmærksom for,&lt;br&gt;hvad der foregik. Abel gik hen til Svend, rakte ham sin&lt;br&gt;brede hånd og udbrød:&lt;br&gt;"Er du vred, Svend Poulsen? Jeg vil da sige dig, at det kun var&lt;br&gt;mig, som fandt på at gå herop. De andre har ingen skyld."&lt;br&gt;"Ak, lille folk!" vedblev Svend roligt og koldblodigt, som om&lt;br&gt;faren ikke havde været til stede for ham. "I taler om nød, I mænd&lt;br&gt;fra Gjønge, der i hele eders liv er vant til at savne og tåle, men&lt;br&gt;i aften så jeg den gamle præst fra Smidstrup stavre omkring fra&lt;br&gt;dør til dør med en potte i en snor for at tigge sig en mundfuld mad;&lt;br&gt;ham jog fjenden fra hus og hjem, og han var vant til bedre dage.&lt;br&gt;I ønsker en anden fører, og hvem? Enhver af eder tænker selv på&lt;br&gt;at blive det. Så vær det da alle sammen. Du hører jo, Abel, hvad&lt;br&gt;budskab de bringer, hvorfor tøver du? Læg en plan og lad os fuldbyrde den.&lt;br&gt;Før folkene an; eller gør du det, Bent, eller du, Ving,&lt;br&gt;eller du, Jens Jerntrøje. Fjenden vil snart banke på døren, jeg overlader&lt;br&gt;jer min post, siden I er kede af mig, og når jeg ikke længer&lt;br&gt;befaler, skal jeg vise jer, at jeg forstår at lystre den, som ved at&lt;br&gt;byde bedst."&lt;br&gt;"Hvem siger, at vi er kede af dig?" spurgte den sidst ankomne&lt;br&gt;med et mørkt og truende blik mod de mænd, Svend nylig havde&lt;br&gt;nævnt.&lt;br&gt;"Det gjorde jeg," svarede Abel, idet han trådte frem og med en&lt;br&gt;angerfuld og bønlig mine rakte hånden hen mod Svend. "Tilgiv&lt;br&gt;mig, nu fortryder jeg det og ser, at ingen uden du er den rette&lt;br&gt;mand af os."&lt;br&gt;Under hele denne samtale var Ib blevet siddende på sin plads&lt;br&gt;ved bordet så rolig, som om han ikke havde nogen tanke for, hvad&lt;br&gt;der foregik; kun det lyn og den uafladelige bevægelse, der viste&lt;br&gt;sig i hans små og spillende øjne, røbede liv. Pludselig rejste han&lt;br&gt;sig op, skød bordet til side og trådte ud på gulvet.&lt;br&gt;"Nå, Svend," sagde han, "lad os nu ikke agte den sludder længere, men høre&lt;br&gt;din mening; jeg synes, det er på tide at handle."&lt;br&gt;"Klæd barnet på, Ane Marie!" sagde Svend. Derpå vendte han&lt;br&gt;sig om til Kernbok. "I smiler, kaptajn," vedblev han, "og jeg forstår eder.&lt;br&gt;I vidste, at dette overfald var i værk, og overgav jer&lt;br&gt;derfor godvillig. Hør nu et ord: I er en modig mand, det er jeg&lt;br&gt;også, I må frelse mine folk, siden I nu engang er kommet sammen&lt;br&gt;med dem. I vil ikke, å jo, jeg er overbevist derom. I et tilfælde som&lt;br&gt;dette tager man sine forholdsregler."&lt;br&gt;Kaptajnens ansigt antog et mere spottende udtryk end hidtil.&lt;br&gt;Svend vedblev: "I frelser folkene og er fri, I lader være og bliver skudt,&lt;br&gt;så snart den første svensker stikker hovedet ind ad&lt;br&gt;døren."&lt;br&gt;"Hvordan skal jeg kunne frelse eder?" svarede Kernbok, som&lt;br&gt;følte sig påvirket af den bestemthed, der lå i Svends ord.&lt;br&gt;"Det er ikke så svært, som I tror. Nede mellem skrænterne ved&lt;br&gt;bugten må svenskernes linje være svagest, den vej skal blive jer&lt;br&gt;anvist, og ad den fører I folkene. Træffer I på eders egne soldater,&lt;br&gt;siger I, det er bønder, I har samlet for at vise eder vej til vore&lt;br&gt;smutbuller. En af mine følger med på hele vejen."&lt;br&gt;"En højst pålidelig mand," bemærkede Ib, mens han ladede&lt;br&gt;sin pistol.&lt;br&gt;"En mand," vedblev Svend, "til hvem jeg sætter min hele fortrøstning, og&lt;br&gt;som ved det mindste tegn, I gør til at røbe os, skyder&lt;br&gt;eder ned på stedet."&lt;br&gt;"Det er mig, han mener," sagde Ib og nikkede med et venligt&lt;br&gt;smil til kaptajnen.&lt;br&gt;"Gør eder rede, jeg skal føre eder," sagde Kernbok.&lt;br&gt;"Tag du drengen og følg med, lille Ane!" sagde Svend. "Eder,&lt;br&gt;kaptajn, vil jeg bede om at svøbe lidt uldgarn om hjulene på eders&lt;br&gt;sporer, de klinger ellers på den frosne vej."&lt;br&gt;"Går du ikke selv med, Svend?" spurgte Ane Marie.&lt;br&gt;"Nej," svarede Svend, "jeg vælger en anden vej og møder eder&lt;br&gt;siden. Et ord endnu, Ane!" vedblev han sagte, "og læg det vel på&lt;br&gt;sinde: Du ved, at vi har sanket ris sammen på de højeste steder i&lt;br&gt;skoven. Kommer vi nogen sinde i bekneb, og du får bud fra mig&lt;br&gt;eller Ib om risbunkerne, hvor forblommet det end sker, så list dig&lt;br&gt;hen og stik dem i brand, det er et tegn for vore folk til at samle&lt;br&gt;sig, og det kunne let hænde sig så, at mit liv vil komme til at bero&lt;br&gt;på denne omstændighed."&lt;br&gt;"Ræk mig din hånd på, at du ikke er vred," sagde Abel, da han&lt;br&gt;gik ud ad døren. "Trolden skal tage mig, hvis du ikke snart får&lt;br&gt;spurgt, at jeg har gjort min forseelse god igen. I morgen går jeg&lt;br&gt;hen og skærer øreflipperne af Tam og hovedet med, fordi han ville&lt;br&gt;forråde dig."&lt;br&gt;Svend rakte Abel hånden og smilede. "Vil du så siden efter også&lt;br&gt;føde hans kone og de tre børn, han har derhjemme?"&lt;br&gt;"Gid jeg times en ulykke, om jeg vil."&lt;br&gt;"Så lad Tam fare i fred. Det kan du lide på, at hvis jeg ikke&lt;br&gt;havde erindret hans kone og børn, skulle han aldrig være kommet&lt;br&gt;levende over min dørtærskel."&lt;br&gt;Nogle minutter senere listede gjøngerne sig ud gennem bagdøren&lt;br&gt;af Svends hus og forsvandt mellem bakkerne, der løb nedad mod&lt;br&gt;bugten. Kernbok anførte toget. Tæt bag ham gik Ib med en spændt&lt;br&gt;pistol i hånden. Ane Marie havde taget sin lille søn op på armen.&lt;br&gt;Drengens hoved hvilede på moderens skulder. Han sov. Gjøngerne&lt;br&gt;gav Ane Marie plads i deres midte. Hele toget bevægede sig fremad&lt;br&gt;i den dybeste tavshed, forsigtig og spejdende til alle sider.&lt;br&gt;
  En fælde.
  &lt;br&gt;Efter at månen var gået ned, blev natten mørk og tåget. Denne&lt;br&gt;omstændighed begunstigede flygtningene, som tavse og lydløse vedblev at&lt;br&gt;snige sig frem i de store skove, der omgiver landet mod øst.&lt;br&gt;Neden for skrænterne af disse udbredte havet sin frosne og snebedækkede&lt;br&gt;flade. Flere gange hørte man den dumpe lyd fra hestetrav og fodtrin på den&lt;br&gt;hårde jord, men gjøngerne fortsatte ubemærket deres vej ned til søen.&lt;br&gt;Da faren syntes at være overstået, gik Ib hen til kaptajnen og udbrød&lt;br&gt;dæmpet:&lt;br&gt;"Jeg tænker ellers, vi narrer svenskerne denne gang."&lt;br&gt;"Måske," svarede Kernbok.&lt;br&gt;"å ja, det går nok. Her ned imellem sumpene ved bugten vover&lt;br&gt;de sig knap, lad være der fast ikke er en smøge i det hele land,&lt;br&gt;uden at I jo har været der og udbredt sorg og fortræd alle&lt;br&gt;vegne."&lt;br&gt;"Det er en krigsmands lod i ufreds tid," svarede Kernbok.&lt;br&gt;"Nej, det er det ikke. En krigsmands lod er at slås i ærlig kamp,&lt;br&gt;så godt og så længe han mægter, men ikke at drive hærværk og&lt;br&gt;vold mod sagesløse kvinder og børn.".&lt;br&gt;"Hvad har svensken gjort eders kvinder og børn?"&lt;br&gt;"Jeg skal fortælle jer en historie derom," svarede Ib, idet han&lt;br&gt;greb Kernbok i armen. "Hist nede uden for skoven, hvor I går&lt;br&gt;over broen fra Jungshoved, tjente en fattig pige hos den rige ørremandsgårds&lt;br&gt;frue. Svensken plyndrede fruens hus, og da de ikke&lt;br&gt;fandt så store midler, som de havde ventet, greb de fruen og pinte&lt;br&gt;hende, de greb også hendes tjenestepige, lagde en trommestreng&lt;br&gt;om hendes hoved og skruede den sammen, indtil hun, syg og afkræftet som hun&lt;br&gt;var, opgav ånden. Sådan bar svenskerne sig ad&lt;br&gt;der; I skal have ondt ved at nægte det, for jeg stod selv og så&lt;br&gt;derpå.&lt;br&gt;"Jeg også," svarede Kernbok.&lt;br&gt;"Den stakkels pige var min søster!" vedblev Ib, "og folkene, som&lt;br&gt;handlede så, bar den samme uniform som I, gul kofte og blåt&lt;br&gt;skærf.&lt;br&gt;"Hvad så?"&lt;br&gt;"Ja, resten af historien havde jeg betænkt at gemme hos mig&lt;br&gt;selv en stund endnu, indtil I lykkelig og vel havde ført vore folk&lt;br&gt;uden for svenskernes linje. Men siden I spørger mig om, hvad der&lt;br&gt;følger på, skal I også få det at høre. Der blev en mand tilbage i&lt;br&gt;gården, efter at alle disse umennesker havde forladt den. Han&lt;br&gt;lagde sig ned på sine knæ og bad sit fadervor og nok en lille bøn&lt;br&gt;for den døde, og så svor han til Gud Fader almægtigste, at aldrig&lt;br&gt;nogen svensker, som bar den gule kofte med det blå skærf, skulle&lt;br&gt;slippe levende ud af hans hænder. Forstår I, derpå svor han sin&lt;br&gt;saligheds part i himmerig."&lt;br&gt;"Det forstår jeg nok," svarede Kernbok, "du taler sær tydeligt."&lt;br&gt;"I indser da selv, at man ikke kan bryde en sådan ed."&lt;br&gt;"Naturligvis. - Videre."&lt;br&gt;"Ja, så er der næsten ikke videre tilbage," sagde Ib, mens hans&lt;br&gt;stemme skælvede af raseri, "for så snart nu folkene har forladt os,&lt;br&gt;og vi to bliver ene tilbage, sætter jeg eder denne pistol i øret og&lt;br&gt;trykker af. Derefter begraver jeg eder i sneen og trøster mig med,&lt;br&gt;at jeg har holdt mit ord som en ærlig mand."&lt;br&gt;"En ærlig mand, min ven, anser jeg kun den for at være, der&lt;br&gt;lader ven og fjende vederfares lige ret, og det gjorde du ikke, da&lt;br&gt;du fortalte din historie."&lt;br&gt;"Hvad mener I?"&lt;br&gt;"Du har glemt noget."&lt;br&gt;"Det mindes jeg ikke."&lt;br&gt;"Dengang soldaterne slæbte den syge tjenestepige frem for at&lt;br&gt;forhøre hende, trådte en mand i vejen for dem og sagde: "Hvad&lt;br&gt;I her vil gøre, kammerater, er et niddingsværk, som vanærer den&lt;br&gt;svenske krigsmand."&lt;br&gt;"Ja, det er sandt!" svarede Ib med bævende læber.&lt;br&gt;"Denne mand stillede sig endvidere foran den ulykkelige pige,&lt;br&gt;mens han drog sin klinge og truede med at nedstøde den første,&lt;br&gt;der vovede at lægge hånd på hende. Men soldaterne var berusede&lt;br&gt;og agtede ikke på hans ord, de kastede et lagen over hans hoved&lt;br&gt;og førte ham ud af saden."&lt;br&gt;"Det gjorde de!" hviskede Ib. "Og denne mand -?"&lt;br&gt;"Det var mig."&lt;br&gt;"Eder?"&lt;br&gt;"Genkendte du ikke min stemme?" spurgte Kernbok venligt.&lt;br&gt;Ib søgte at tale, men lod sit svar bero med at ryste på hovedet.&lt;br&gt;Kernbok vedblev:&lt;br&gt;"Og for at du kan vide det, når du næste gang bedømmer mine&lt;br&gt;landsmænd så hårdt, så var der blandt alle de barbarer, som begik&lt;br&gt;denne niddingsdåd, ikke en eneste svensker. Hele regimentet består&lt;br&gt;af tyske lejesvende, der blev hvervede på Majestætens tilbagetog&lt;br&gt;fra Polen, noget jammerligt udskud til hobe, hvis fædreland og ære&lt;br&gt;hænger i en pengepung, og som blot følger hæren af samme grund&lt;br&gt;som kragerne, formedelst byttet."&lt;br&gt;"Ja, ja!" sagde Ib. "Nu genkender jeg eder på røsten. I bad for&lt;br&gt;den stakkels Soffi. Tak, kaptajn, tak!"&lt;br&gt;Ib greb under disse ord Kernboks hånd og trykkede den uagtet&lt;br&gt;hans modstand til sine læber.&lt;br&gt;"Jeg synes, at jeg hører nogen komme bag ved os," hviskede Abel&lt;br&gt;lidt efter, idet han gik hen til dem.&lt;br&gt;Ib standsede, lagde hovedet til jorden og lyttede.&lt;br&gt;"Ja," udbrød han, "der lyder hovslag på vejen. Den løse sne&lt;br&gt;dæmper larmen, men jeg mærker dog, at de nærmer sig, det&lt;br&gt;lader også til, at de har fundet vort spor, ellers ville de ikke&lt;br&gt;ride i trav."&lt;br&gt;"Hvad agter I at gøre?" spurgte Kernbok.&lt;br&gt;"Hvad vi skal gøre, det må jeg udfinde," svarede Ib. "I kaptajn,&lt;br&gt;kan gå eders vej." Med disse ord greb han Kernboks hånd, trykkede&lt;br&gt;den og tilføjede dæmpet: "Når I læser eders aftenbøn, føj så et&lt;br&gt;par ord til for Soffi. Og Gud være altid med eder." Derpå hviskede&lt;br&gt;han nogle ord til folkene, og den lille skare forsvandt hurtigt og&lt;br&gt;lydløst i en lavning mellem bakkerne, som gik ned til søen. Kaptajnen blev&lt;br&gt;stående og stirrede efter dem, derpå valgte han den&lt;br&gt;modsatte vej, som førte tilbage mod Jungshoved.&lt;br&gt;Da Ib havde ført sin skare ned til stranden, vendte han sig om&lt;br&gt;mod folkene og udbrød:&lt;br&gt;"Det lader til, at vi er i knibe, men hvis I vil følge mit råd, så&lt;br&gt;tænker jeg, at vi alligevel skal narre svenskerne. Her udenfor os&lt;br&gt;ligger en lille holm, som de kalder Maderne, midt i indsejlingen&lt;br&gt;til Præstø. På de tre sider er søen dyb omkring den, men på den&lt;br&gt;fjerde, nærmest land, kan man næsten gå tørbenet derover til enhver tid af&lt;br&gt;året. I behøver kun at følge mig én for én. Gå ikke til&lt;br&gt;nogen af siderne; hvorvel havet er lagt til overalt i denne vinter,&lt;br&gt;skærer strømmen dog isen bort, og forgangen uges tøvejr har gjort&lt;br&gt;hende tyndere. Når I holder det lille lys, som skinner igennem&lt;br&gt;hornruden fra Tappernøje Kro, ret foran, så er vi snart ovre, lad&lt;br&gt;rytterne da se, om de kan hitte den vej. Kom, An’ Mari’! Giv mig&lt;br&gt;din dreng at bære. Du er vel træt af at gå så langt med ham?"&lt;br&gt;Efter at have fulgt sin fører en tid lang nåede skaren over på&lt;br&gt;holmen, som var omgivet af store gråsten, indenfor hvilke man hist&lt;br&gt;og her så buske af lyngris og marehalm eller en enkeltstående tjørnebusk&lt;br&gt;hæve toppen over sneen. Skønt havet var tillagt, så langt&lt;br&gt;øjet kunne nå ud over Præstø bugt, hørtes dog af og til den hule&lt;br&gt;og susende larm af bølgeslag under isen, men ingen agtede længere&lt;br&gt;derpå, og gjøngerne gik i land på holmen.&lt;br&gt;"Se så, i Guds navn!" udbrød Ib og satte sig på en af stenene.&lt;br&gt;"Nu har vi igen fast land under fødderne, og al fare er forbi. Ikke&lt;br&gt;heller kan svenskerne nu nå os med bøssen, som jeg var mest bange&lt;br&gt;for. Lad os nu sprede os langs med stenene, for så langt går landet,&lt;br&gt;og vær ikke bange for at gøre lidt støj; lad dem kun høre vore&lt;br&gt;stemmer, kanske vi får dem lokket ud på isen efter os."&lt;br&gt;"Tager jeg ikke fejl," udbrød en af gjøngerne, "så holder hele&lt;br&gt;flokken neden for bakkerne ved Roneklint, og dengang vi kom&lt;br&gt;herop, vrinskede en af deres heste."&lt;br&gt;"Ja vist, det er dem, det er dem!" råbte Ib triumferende "De har&lt;br&gt;set os og rådslår vist om at komme herover, lad os lokke dem&lt;br&gt;til det."&lt;br&gt;Han tog en pistol, spændte hanen og trykkede af. Skuddet genlød&lt;br&gt;flere gange ind imellem bakkerne langs kysten. På samme tid så&lt;br&gt;man svenskernes mørke klynge udstrække sig i en lang linie og&lt;br&gt;bevæge sig fremad hen over isen. Ib blev siddende på stenen i en&lt;br&gt;foroverbøjet stilling. Hans øjne anstrengte sig for at gennemtrænge&lt;br&gt;mørket.&lt;br&gt;"Hvis de kommer, Ib!" udbrød Ane Marie ængsteligt, "hvad&lt;br&gt;tænker du så at gøre?"&lt;br&gt;"De kommer ikke, lille Ane!" svarede han alvorligt og tillidsfuldt. "Gud&lt;br&gt;Fader har draget en skillevej imellem os og vore fjender, den mægter ingen&lt;br&gt;af dem at nå over."&lt;br&gt;"Men der nærmer de sig jo, de drager frem i en lang række. Jeg&lt;br&gt;hører dem tale sammen."&lt;br&gt;"Jeg også," svarede Ib, "men ret nu taler isen med, hører du,&lt;br&gt;An’ Mari’? Fold dine hænder, Gud nåde de arme mennesker."&lt;br&gt;Endnu mens Ib talte, lød et hult og pibende suk hen over havfladen.&lt;br&gt;Rytterne standsede, de syntes at betænke sig, nogle af dem&lt;br&gt;vendte deres heste ind mod land igen, men det var for silde; man&lt;br&gt;hørte et skrald i isen, et gennemtrængende og gentaget skrig. Hestene&lt;br&gt;vrinskede, isfladen bevægede sig og bøjedes sammen, rytterne råbte om&lt;br&gt;hjælp, de kæmpede og forsvandt under isen. Ude&lt;br&gt;på holmen var Ib og gjøngerne tavse, grebne vidner til dette optrin.&lt;br&gt;Svend Gjønge var imidlertid blevet stående og stirrede efter de&lt;br&gt;bortgående, indtil det sidste spor af dem var forsvundet i natten.&lt;br&gt;Derpå stængede han døren og satte en træskodde for vinduet,&lt;br&gt;således at man udefra ikke kunne se lysets skin.&lt;br&gt;"Nu må jeg bort, før svensken besøger huset," udbrød han tilfreds, "alt er&lt;br&gt;roligt udenfor, de andre er frelst, kaptajnen kan ikke&lt;br&gt;forråde dem, siden Ib følger med, og ingen har set dem forlade&lt;br&gt;huset."&lt;br&gt;"Ingen uden jeg," svarede en stemme ved alkoven, og da Svend&lt;br&gt;overrasket vendte sig om, så han den fremmede, som rolig og ube-&lt;br&gt;mærket under de foregående optrin var blevet siddende i halmstolen.&lt;br&gt;Svends første handling var at gribe efter pistolen i bæltet, men&lt;br&gt;da han så den fremmedes blege og sagtmodige træk, slap han den&lt;br&gt;igen og gik hen til manden.&lt;br&gt;"Hvem djævelen er I?" spurgte han forundret, "og hvordan er I&lt;br&gt;kommet ind?"&lt;br&gt;"Jeg har siddet her hele aftenen," svarede den fremmede, "og&lt;br&gt;bringer et ærinde til dig, Svend Gjønge!"&lt;br&gt;"Ja, dermed får vi vente en stund," ytrede Svend, "for øjeblikket gælder&lt;br&gt;det om at komme bort. Er I dansker?"&lt;br&gt;"Det hører du vel på mit mæle."&lt;br&gt;"Desværre!" svarede Svend, "jeg har hørt mangen mand tale det&lt;br&gt;danske tungemål, uden at det derfor var synderlig bevendt med&lt;br&gt;hans sindelag. Jeg mente for resten, at hvis I ikke står i ledtog med&lt;br&gt;svensken, vil det kun være en ringe anbefaling, hvis man traf jer&lt;br&gt;i dette hus."&lt;br&gt;"Så gør vi følgeskab."&lt;br&gt;"Lad gå, skønt jeg holder mest af at vide, hvem jeg har for mig,&lt;br&gt;det hører nu engang til min håndtering at være forsigtig, fremmede!&lt;br&gt;Omstændighederne har lært mig det."&lt;br&gt;"Det hører også til min håndtering," lød svaret.&lt;br&gt;Svend betragtede manden et øjeblik tvivlrådig, derpå gik han&lt;br&gt;hen til alkoven, hentede to lagner og nogle uldstrømper.&lt;br&gt;"Se her," sagde han, "svøb jer ind i dette og drag strømperne&lt;br&gt;uden på eders sko, så vil vi kunne gå forbi svenskerne på ti skridts&lt;br&gt;afstand uden at blive bemærket, og så skal jeg føre eder til et sted,&lt;br&gt;hvor I kan forrette eders ærinde i sikkerhed."&lt;br&gt;Manden adlød opfordringen. Svend slukkede lyspinden og listede&lt;br&gt;ud ad døren, her lyttede han først nogle få øjeblikke, derefter&lt;br&gt;kaldte han på den fremmede, og de forlod huset.&lt;br&gt;Svend valgte en sti, der efter nogle minutters forløb førte dem&lt;br&gt;ned i en af de dybe grøfter, som indhegnede de kongelige vildtbanedistrikter&lt;br&gt;fra herregårdsjorderne. Grøften var på begge sider&lt;br&gt;kantet af træer og buske, der udbredte deres grene oven over den,&lt;br&gt;og vejen lod til ofte at være benyttet på lignende vis som i nat,&lt;br&gt;thi den var temmelig banet og sneen trådt fast sammen.&lt;br&gt;"I må enten gå foran eller helst ved siden af mig," hviskede&lt;br&gt;Svend, "så har jeg større fornøjelse af eders selskab undervejs."&lt;br&gt;Den fremmede adlød.&lt;br&gt;"Har vi langt til det sted, hvor du agter at skjule dig?"&lt;br&gt;"åh nej, blot et lille stykke vej endnu, bestandig langs med grøften, så&lt;br&gt;er vi der."&lt;br&gt;Da de kom til skoven, sprang Svend op på gærdet og udbrød:&lt;br&gt;"Kom, her er min hånd, lad mig hjælpe jer op, nu er vi i skoven&lt;br&gt;og i sikkerhed, her nede i krattet kan ingen fjende trænge sig frem&lt;br&gt;i mørket, og i alt kender jeg vejen bedre end alle andre. Sæt jer&lt;br&gt;ned på stenen og træk vejret lidt, før vi går videre."&lt;br&gt;"Det er just ikke noget mageligt liv, du fører, efter hvad jeg&lt;br&gt;har set i nat," ytrede manden, "jeg er kommet til den tro, at du&lt;br&gt;måtte kunne have bragt det videre i denne verden."&lt;br&gt;"Måske, men hvorledes?"&lt;br&gt;"Du er en dygtig krigsmand."&lt;br&gt;"Ak, dertil måtte jeg være adelbåren, siden adelen alene kan&lt;br&gt;bringe det til noget på den vis."&lt;br&gt;"Der er således her i landet, men du kunne jo søge fremmed&lt;br&gt;krigstjeneste."&lt;br&gt;"Hos hvem?"&lt;br&gt;"Hos den mægtigste, Svend Gjønge! Fordi han ville være bedst&lt;br&gt;i stand til at belønne dine fortjenester, og nu da svensken for tiden&lt;br&gt;er mægtigst, ville jeg efter min tænkemåde foretrække ham."&lt;br&gt;"Det lod sig vel gøre," svarede Svend spottende, "især siden han&lt;br&gt;allerede har sagt mig fredløs. I mit sted ville I altså gå i svensk&lt;br&gt;krigstjeneste?" tilføjede han med en påtagen ligegyldig tone.&lt;br&gt;"Ja, ganske vist."&lt;br&gt;"å, hvad, de ville vel ikke engang have mig."&lt;br&gt;"Måske dog."&lt;br&gt;"Jeg ved heller ingen, jeg kunne henvende mig til."&lt;br&gt;"Hvis det er din mening, så fandt vi vel på råd derfor."&lt;br&gt;"Giv mig da eders råd, siden I engang har begyndt derpå."&lt;br&gt;"Du tænker altså at gøre alvor af sagen?"&lt;br&gt;"Ja, hvorfor ikke?"&lt;br&gt;"Sandt nok, man kan lettere besvare et hvorfor end et hvorfor&lt;br&gt;ikke, og jeg vil gå ærligt til værks. Jeg kender en formående mand&lt;br&gt;blandt svenskerne, som kunne skaffe dig den post, du ønsker."&lt;br&gt;"Hvem er denne mand?"&lt;br&gt;"Det er gehejmeskriveren hos grev Ulfeldt."&lt;br&gt;"Når kan jeg få svar fra ham?"&lt;br&gt;"Straks."&lt;br&gt;"Straks!" gentog Svend, "så må det altså være eder selv."&lt;br&gt;"Og hvis det var tilfældet?"&lt;br&gt;"Ja, hvis det var tilfældet," svarede Svend, idet han sprang ind&lt;br&gt;imod den fremmede og greb ham i brystet med den ene hånd,&lt;br&gt;mens han drog en pistol frem med den anden, "så fortjener I, at&lt;br&gt;jeg satte jer en pistolkugle i panden, men vel betænkt er I ikke&lt;br&gt;en ærlig mands skud værd."&lt;br&gt;Efter disse ord kastede han ham så heftigt og uformodet tilbage,&lt;br&gt;at den fremmede, berøvet ethvert middel til modværge, styrtede&lt;br&gt;omkuld på jorden. Manden ville tale, men Svend afbrød ham:&lt;br&gt;"Stakkels herre! Hvor jeg ynker jer, at I ikke engang mærkede&lt;br&gt;den snare, jeg stillede for at få at vide, hvad I førte i skjoldet. Sådan en&lt;br&gt;myggedræber tror de at kunne skikke for at få mig til at&lt;br&gt;svigte folk og fædreland! Forsandt, jeg havde ikke eders hjælp&lt;br&gt;behov, siden svenske generalen, Gustav Steenbuk, alt i fjor tilbød&lt;br&gt;mig høvedsmands plads og tjeneste blandt sine folk. - Vend tilbage,&lt;br&gt;gehejmeskriver! I nat lader jeg eder slippe, men træffes vi nogen&lt;br&gt;sinde på samme vej igen, så bed Gud Fader om nåde for eders&lt;br&gt;syndige sjæl. - Nu ved I, hvem jeg er."&lt;br&gt;Svend vendte ham ryggen og gik, den andens ord bragte ham til&lt;br&gt;at standse.&lt;br&gt;"Ja, Svend Gjønge!" udbrød manden. "Nu ved jeg, hvem du er,&lt;br&gt;men du ved endnu ikke, hvem jeg er. Før mig derhen, hvor du har&lt;br&gt;betænkt at skjule dig, så skal jeg fortælle dig resten af mit ærinde.&lt;br&gt;Du har hidtil kun hørt den første halvpart deraf."&lt;br&gt;"Hvad mener I?" spurgte Svend overrasket. "Er det et nyt forsøg,&lt;br&gt;I agter at anstille med mig. Jeg synes, I må have tabt lysten til at&lt;br&gt;komme igen, siden den første prøve ikke lykkedes bedre."&lt;br&gt;"Men hvoraf ved du egentlig, at den første prøve ikke lykkedes&lt;br&gt;bedre?"&lt;br&gt;"Hvoraf jeg ved det?" gentog Svend rasende, idet han trådte&lt;br&gt;manden et skridt nærmere. "Deraf, herre, at jeg stod på nippet&lt;br&gt;til at knække jeres nakkeben."&lt;br&gt;"Det ville have været højst urigtigt af to grunde, først fordi du&lt;br&gt;måske derved kunne have skadet din egen sag, og dernæst fordi&lt;br&gt;jeg efter en sådan hændelse sandsynligvis ikke ville have fået lejlighed til&lt;br&gt;at gøre dig bekendt med, at alt, hvad der før blev sagt,&lt;br&gt;kun var en prøve, jeg agtede at stille dig på."&lt;br&gt;"En prøve?" gentog Svend dvælende.&lt;br&gt;"Ja, og hvoraf du indser, både at denne prøve ikke mislykkedes,&lt;br&gt;og at min snare var snildere anlagt end din, siden du lod dig&lt;br&gt;fange.&lt;br&gt;"Jeg får vel tro eder, når I giver mig beviser derpå," svarede&lt;br&gt;Svend; "men i et punkt har I dog ikke båret eder klogt ad. Jeg&lt;br&gt;er en heftig mand, herre, det ligger i mit blod, og den, som fornærmer mig,&lt;br&gt;enten det nu sker for spøg eller for alvor, gør bedst&lt;br&gt;i at være så langt borte, at jeg ikke kan række ham. - Guds død!&lt;br&gt;Man kryber dog ikke ind i huset til den hund, man agter at drille.&lt;br&gt;Siden I altså hverken er gehejmeskriver eller svensksindet, hvem&lt;br&gt;er I da?"&lt;br&gt;"Det skal jeg sige dig, når vi kommer til dit skjulested; synes&lt;br&gt;du da ikke, at de oplysninger, jeg kan give, er tilstrækkelige, så er&lt;br&gt;jeg dig dog så nær, at du kan forsøge på at knække mit nakkeben igen."&lt;br&gt;"Godt," svarede Svend. "Lad os gå."&lt;br&gt;Efter en lang og besværlig gang, der førte hen over så mange&lt;br&gt;krydsveje og tværstier, at den fremmede ikke havde det ringeste&lt;br&gt;begreb om, hvor han befandt sig, stod Svend Gjønge endelig stille&lt;br&gt;foran en kæmpegrav, som var omgivet af en rad store gråsten.&lt;br&gt;Svend Gjønge rullede en af stenene til side, og hvor den havde&lt;br&gt;ligget, viste sig et hul, stort nok til, at et menneske kunne krybe&lt;br&gt;igennem.&lt;br&gt;"Læg eder ned og kryb ind," udbrød Svend, "det er på høje tid,&lt;br&gt;at vi kommer i skjul. Ret nu begynder daggryet at bryde frem, og&lt;br&gt;så nytter vore lagener os kun lidt."&lt;br&gt;Den fremmede krøb ind igennem hullet, som straks efter udvidede sig,&lt;br&gt;således at man kunne stå oprejst. Svend trillede stenen&lt;br&gt;tilbage på dens forrige plads og slog derpå ild i sin fyrtønde.&lt;br&gt;
  Hvorledes Svend kom til at opgrave skatte.
  &lt;br&gt;Lyspinden, som Svend tændte, kastede sit rødlige skær omkring i&lt;br&gt;denne hule, hvis vægge var dannet af store granitsten. I det ene&lt;br&gt;hjørne fandtes et sengested af utilhugne bøgegrene og opfyldt med&lt;br&gt;frisk hø. På den modsatte side så man en mængde hjelme, kårder&lt;br&gt;og geværer, som alle bar svensk mærke og lå uordentlig henkastet&lt;br&gt;i en dynge.&lt;br&gt;Den fremmede lod sit blik glide hen over disse genstande; han&lt;br&gt;havde taget huen af hovedet og satte sig ned på en trærod, som&lt;br&gt;tjente i stedet for stol.&lt;br&gt;"Ja, se jer kun omkring herinde," udbrød Svend. "Jeg har lukket&lt;br&gt;for os, og vi er sikre for at blive røbede."&lt;br&gt;"Det er min tro godt, vi kan tale uforstyrret," svarede den anden,&lt;br&gt;"jeg har meget at sige dig."&lt;br&gt;"Så lad os begynde med eders navn."&lt;br&gt;"Lad os begynde med mit ærinde, det er alt, mit navn kommer&lt;br&gt;siden, det er intet. Ser du, Svend, så såre Majestæten og det høje&lt;br&gt;riges råd fornam, at svensken tænkte på landgang, bestemte de, at&lt;br&gt;øernes befalingsmænd skulle skikke deres byers og kirkers penge&lt;br&gt;til København, men budskabet herom blev opsat, ligesom alt andet&lt;br&gt;nødvendigt er blevet opsat i denne usalige krig. Først dengang fjenden stod&lt;br&gt;på Fyn og begyndte at tage penge i hver en by, han kom&lt;br&gt;til, var nøden på færde, og jeg drog i hast over til befalingsmanden for&lt;br&gt;Lolland og Falster for at se, om der derfra lod sig redde&lt;br&gt;noget. Den kloge hr. von Pappenheim havde på egen hånd sanket&lt;br&gt;alt, hvad der i hans stift var blevet opkrævet i skat og toldpenge,&lt;br&gt;som med kirkens midler og de, der blev skikket fra hr. Henrik&lt;br&gt;Rammel på Møen, udgjorde en sum af halvfjerdsindstyve tusind&lt;br&gt;rigsdaler. Det lykkedes mig med megen fare at komme over til&lt;br&gt;Vordingborg, og der har vi nu forvaret alle disse penge på et&lt;br&gt;sikkert sted, siden jeg ikke trøstede mig til at bringe dem videre.&lt;br&gt;I denne knibe tænkte jeg på dig, der besad et kløgtigt hoved og en&lt;br&gt;stærk arm, hvor det kom an på at hjælpe."&lt;br&gt;"Hvem gav mig den lov?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Hans Majestæt kong Frederik den Tredie."&lt;br&gt;En glødende rødme fo’r over Svends ansigt ved disse ord; han,&lt;br&gt;så frygtløs, så eventyrlig dristig i alle sine handlinger, vovede i&lt;br&gt;dette øjeblik ikke at hæve sine øjne fra gulvet til den lille, blege&lt;br&gt;mand, der sad lige over for ham.&lt;br&gt;"Det var da kongen selv, som skikkede eder af by i det ærinde?"&lt;br&gt;ytrede han dæmpet.&lt;br&gt;"Det var så!" svarede den anden, "og siden vi nu kommer til&lt;br&gt;at have beviser nødige, så ser du her det første, som bekræfter sandheden&lt;br&gt;af, hvad jeg fortæller."&lt;br&gt;Manden trak en lille lædertaske frem fra sin brystklædning og&lt;br&gt;udtog et sammenfoldet papir, som han rakte Svend.&lt;br&gt;På dette papir stod skrevet:&lt;br&gt;&lt;br&gt;Alle, som dette brev ser eller hører, vor hilsen tilforn! Såsom&lt;br&gt;ærbare Hans Nansen, vor tro og øverste borgmester udi København,&lt;br&gt;er skikket udi kongens anliggender, dens vel at forfremme, så skyldes ham&lt;br&gt;hørighed og lydighed, item hjælp og bistand af hver den&lt;br&gt;riges mand, til hvem han måtte eragte sig at vende og bistand at&lt;br&gt;begiere.&lt;br&gt;Friederich Rex.&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;Da Svend havde læst brevet, gav han det tilbage til Nansen, som&lt;br&gt;vi fra nu af kan nævne ved hans navn.&lt;br&gt;"Kommer I i betryk på vejen, føjede Kongelig Majestæt til, eller&lt;br&gt;mangler den hjælp, som er eder fornøden, siden det gælder om at&lt;br&gt;bringe pengene midt igennem et af fjenden besat land, næsten gennem hans&lt;br&gt;lejr, så opsøg Svend Gjønge, han er mand for at hjælpe&lt;br&gt;eder og den, til hvem I kan sætte eders fortrøstning. Så rejste jeg&lt;br&gt;fra Vordingborg og fandt dig først i aftes efter lang søgen, skønt&lt;br&gt;rygtet om dit mod og dine bedrifter fast spørges over den hele ø."&lt;br&gt;Svend trak på skulderen med en ringeagtende mine. "Synes I&lt;br&gt;ikke bedst om, at vi lader eders ros bero, indtil jeg får den fortjent&lt;br&gt;bedre? Hidtil har jeg ikke gjort andet end skaffet mig folk og&lt;br&gt;folkene våben, det er først nu, jeg agter at fange an på noget."&lt;br&gt;"Du glemmer, at jeg var til stede under de forskellige optrin&lt;br&gt;i dit hus."&lt;br&gt;"Og hvad så? For fanden, herre! Bilder I eder da ind, at så forvovne og&lt;br&gt;halvvilde mennesker som disse gjønger, folk, der så at&lt;br&gt;sige allesammen er fødte og opdragne i krig og overfald og slagsmål, lader&lt;br&gt;sig regere som fluer i en sytråd. Hvis de ikke kendte&lt;br&gt;mig som den, der magter dem både i mod og manddom, ville de&lt;br&gt;le mig op i ansigtet og på timen vælge en anden fører. Gud nåde&lt;br&gt;egnen, hvis det skete; thi siden de har så ondt ved at lystre nogens&lt;br&gt;befaling og ikke kender andet begreb om ret end det, jeg foreskriver dem,&lt;br&gt;ville de sprede sig til alle sider som rotter fra en&lt;br&gt;tømt lade og måske føre et endnu værre regimente over vore egne&lt;br&gt;folk end svenskerne."&lt;br&gt;"Nuvel, Svend!" vedblev Nansen, "jeg så da også i aften, at du&lt;br&gt;var en mand, men det var mig ikke tilstrækkeligt, jeg måtte nøje&lt;br&gt;udforske dig, før jeg vovede at betro denne vigtige sag i dine&lt;br&gt;hænder."&lt;br&gt;"Det vil sige, at I høje herrer inde i København ikke har andet&lt;br&gt;begreb, end at en fattig mand nødvendigvis må ophøre at være&lt;br&gt;en ærlig mand, når man blot rasler for hans øre med en fyldt&lt;br&gt;skindpung. Ak, så tror jeg dog langt bedre om eder, skønt I fortjener det&lt;br&gt;mindre."&lt;br&gt;"Såmænd, Svend Gjønge!" svarede Nansen med et overlegent&lt;br&gt;smil, "det hører også ungdommen til; den skuffes af alt, fordi den&lt;br&gt;tror på alt."&lt;br&gt;"Jeg er femogtredive år," ytrede Svend.&lt;br&gt;"Jeg regner ikke med et menneskes alder efter år, men efter hans&lt;br&gt;følelser, og deri er du endnu ikke femogtredive år gammel. Efter&lt;br&gt;mit begreb måtte jeg altså mistro dig, indtil jeg fik bevis på det&lt;br&gt;modsatte."&lt;br&gt;"Nej, djævelen annamme mig, om I måtte!" råbte Svend heftigt.&lt;br&gt;"Når Hans Majestæt nedlader sig til at give mig et skudsmål som&lt;br&gt;det, I før omtalte, synes jeg, at jeg også kunne være god nok for&lt;br&gt;en lille mand som eder."&lt;br&gt;"Vi lader nu den sag fare! Havde jeg uret før, da jeg tvivlede&lt;br&gt;på dig og dine lige, så synes det virkelig, at jeg søger at gøre&lt;br&gt;denne fejl god igen."&lt;br&gt;Svend lo. "Fordi I kommer og beder mig om at hjælpe eder?"&lt;br&gt;"Nej, Svend Gjønge, men fordi jeg kommer og tilbyder dig hele&lt;br&gt;æren af dette foretagende, en ære, der er så meget større, fordi&lt;br&gt;dine bedrifter først skal begynde der, hvor jeg har erklæret mig&lt;br&gt;ude af stand til at handle videre."&lt;br&gt;Svend indså rigtigheden af denne slutning, han stod nogle øjeblikke tavs og&lt;br&gt;grundede, derpå nikkede han og rakte Nansen sin&lt;br&gt;hånd, idet han sagde:&lt;br&gt;"Det er sandt, og vi vil ikke tænke mere på, hvad der er sket.&lt;br&gt;Men hvor stor er den kapital, jeg skal bringe til København?"&lt;br&gt;"Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler."&lt;br&gt;"Det er mange penge."&lt;br&gt;"Ja, men endda ikke så vanskelige at transportere, eftersom en&lt;br&gt;del af summen er omsat i vekselbreve fra bekendte mænd og kun&lt;br&gt;en ringe part i guld og sølvmønt. Tror du at kunne få disse penge&lt;br&gt;bragt lykkelig og vel igennem Sjælland?"&lt;br&gt;"Det ved jeg ikke."&lt;br&gt;"Hvorledes, du ved det ikke? På den måde er vi jo lige nær."&lt;br&gt;"Byfoged!" svarede Svend, "jeg skal sige eder noget. En dreng&lt;br&gt;strækker armen ud og tror, at hele verden hænger i et kalveskind,&lt;br&gt;en mand rækker den ikke længer, end han kan drage den tilbage&lt;br&gt;igen, han må være hurtig til at handle, men sen til at sove. Jeg&lt;br&gt;er en mand, som I nylig sagde, og først, når jeg har fanget tingen&lt;br&gt;an, skal jeg sige min mening om den. Det kommer ikke blot an på&lt;br&gt;at skuffe svenskeme, som har en forbandet fin næse, men tillige at&lt;br&gt;fortjene den tillid, I høje herrer sætter til min manddom og snildhed. Hvor&lt;br&gt;har I forvaret pengene?"&lt;br&gt;"Det skal du få at vide, når vi kommer til stedet, thi jeg formoder, at vi&lt;br&gt;følges ad."&lt;br&gt;Svend fo’r i vejret, han stillede sig foran Nansen med flammende øjne.&lt;br&gt;"Nå, det formoder I?" råbte han, "da er jeg rigtignok af en hel&lt;br&gt;anden mening. Atter mistroisk!"&lt;br&gt;"Atter hidsig!" svarede Nansen.&lt;br&gt;"Stakkels mand!" vedblev Svend, idet han gjorde synlig vold&lt;br&gt;på sig selv for at betvinge sin heftighed. "I vil være med ved&lt;br&gt;denne lejlighed. I, som endnu gisper efter luft af træthed over de&lt;br&gt;par skridt, vi nylig gik. I ryster jo af kulde hernede i dette lune&lt;br&gt;kammer; hvordan vil I være faren, når vi kommer udenfor? Sikken&lt;br&gt;lille, hvid hånd, enhver svensk pibedreng ville vriste sværdet af&lt;br&gt;den, når det kom til kamp. I ville få ondt mellem vore skud og&lt;br&gt;dåne af skræk, imens vi flygtede. Kast et blik på jer selv, borgmester, og&lt;br&gt;så et på mig. Jeg siger det ikke for at forringe eder, men&lt;br&gt;af os to er I manden, når det i kongens råd kommer an på et kløgtigt&lt;br&gt;indfald, jeg er manden, når det gælder om at vove liv og lemmer for at&lt;br&gt;udføre det. Svøb derfor kappen om eder, herre, og vend&lt;br&gt;tilbage til eders skrivestue; giver Gud mig lykke, skal jeg sørge&lt;br&gt;for resten."&lt;br&gt;"Lad det da blive, som du bestemmer, halstarrige!" svarede Nansen; "men&lt;br&gt;husk vel på, at du ved at skikke mig bort overtager alt&lt;br&gt;ansvar for sagens lykkelige udfald."&lt;br&gt;"Ja, jeg ved det," svarede Svend med et hovednik, "alt ansvar&lt;br&gt;og al ære."&lt;br&gt;"Når er du færdig til at rejse?"&lt;br&gt;"Det var jeg fra det øjeblik, I nævnede sagen."&lt;br&gt;"Og dine kammerater?"&lt;br&gt;"For en ufærd, borgmester! Hvad angår mine kammerater eder?&lt;br&gt;I kunne lige så godt spørge, om jeg har min mellemmad færdig,&lt;br&gt;eller om mine pistoler er ladt. Det var instruksen, jeg talte om."&lt;br&gt;"Nuvel, kender du præsten i Vordingborg?"&lt;br&gt;"Hr. Christen Nielsen, som har anlagt et biværk i sin have?"&lt;br&gt;"Jeg hører, du kender manden. Gå og bring ham dette brev fra&lt;br&gt;mig, jeg har allerede nævnt dit navn for ham; det er en ærlig og&lt;br&gt;tro dansker, han vil hjælpe dig med, hvad han kan."&lt;br&gt;"Ja, Gud bedre det for den ærværdige herre! Hvis det gjaldt om&lt;br&gt;at læse et helligt evangelium, eller han kunne kalde englene til&lt;br&gt;hjælp, så var han manden til at hjælpe os. Men her tænker jeg,&lt;br&gt;at mine engle kommer til at forrette arbejdet, hvis sagen skal have&lt;br&gt;fremgang. Præsten ved altså, hvor pengene er forvarede, og jeg&lt;br&gt;må ikke vide det?"&lt;br&gt;"Vi har forvaret dem i et af hans bistader. Nu har jeg sagt alt.&lt;br&gt;Tag dine forholdsregler og husk vel på alle de farer og vanskeligheder, der&lt;br&gt;er forbundne med dit vovestykke."&lt;br&gt;"Nej, borgmester!" svarede Svend munter og frejdig, "på planen&lt;br&gt;vil jeg tænke straks, men på farerne vil vi først tænke, når de er&lt;br&gt;overstået. Desuden er en sejr uden fare kun en ros uden fortjeneste."&lt;br&gt;Nansen rakte Svend Gjønge hånden og beholdt hans i sin, mens&lt;br&gt;han sagde:&lt;br&gt;"På et lykkeligt udfald, Svend! Vil Gud, at vi to møder hinanden igen, og&lt;br&gt;du nogen sinde har en ven behov, så henvend dig&lt;br&gt;til mig."&lt;br&gt;"Tak skal I have, herre!" svarede Svend. "Hvis I nogen sinde&lt;br&gt;oftere skulle have Svend Poulsens hjælp behov, så henvend eder&lt;br&gt;kun til mig uden først at lægge snarer. Og kommer I til København, så sig&lt;br&gt;til Hans Majestæt og den høje riges adel, at jeg&lt;br&gt;ringe mand råder dem enten til at have fuld tillid til dem, de&lt;br&gt;vælger sig, eller også slet ingen; de kan måske have sådan lære&lt;br&gt;fornøden."&lt;br&gt;Mens Svend talte, hørtes en dæmpet larm oven for hulen; stenen&lt;br&gt;blev væltet fra, en mand viste sig i indgangen og han krøb ned,&lt;br&gt;nikkede til Svend og satte sig hen på hølejet i sengestedet, fra&lt;br&gt;hvilket han med synlig overraskelse vedblev at stirre på Nansen.&lt;br&gt;"Nå, Ib!" udbrød Svend, "hvor kommer du fra?"&lt;br&gt;"Fra begravelse."&lt;br&gt;"Hvis begravelse?"&lt;br&gt;"De svenske ville ryttere prøve, hvem der nåede højest, de på&lt;br&gt;deres heste eller vandet i bugten; desformedelst druknede de, og&lt;br&gt;vi stod på holmen og så derpå."&lt;br&gt;"Og Ane Marie og vore folk?"&lt;br&gt;"I sikkerhed."&lt;br&gt;"Han er min bedste hånd!" ytrede Svend, henvendt til Nansen.&lt;br&gt;"Han er mit hoved!" svarede Ib, som troede at burde gengælde&lt;br&gt;denne artighed. Nansen smilede og sagde:&lt;br&gt;"Jeg kender allerede den gode mand fra før af."&lt;br&gt;"Det er mere, end jeg kan sige," svarede Ib.&lt;br&gt;"Ja, ja, Ib! Du skal nok få at vide, hvem han er, han bringer os&lt;br&gt;et ærinde at forrette, hvori vi først skal forsøge vore kræfter. Men&lt;br&gt;derom taler vi sammen i morgen. For tiden tænker jeg, det er bedst,&lt;br&gt;vi glemmer, at det bliver lyst udenfor; lad os slukke vore lys og&lt;br&gt;tage en god lille søvn på det, vi har udrettet i dag, og på det, vi&lt;br&gt;vil udrette i morgen."&lt;br&gt;Ib løste et af høbundterne op og spredte det på jorden, derpå&lt;br&gt;tog han plads. Svend og Nansen udbredte deres kapper over sengen&lt;br&gt;og lagde sig ved hinandens side. Kort tid efter genlød gravkammeret &lt;br&gt;af de tre sovende mænds dybe og langtrukne åndedrag.&lt;br&gt;
  Skriftemål.
  &lt;br&gt;I Vordingborg fandt dagen efter en stor begivenhed sted. Borgerfolkene&lt;br&gt;færdedes i alle gader og tog vejen nedad mod kirken.&lt;br&gt;Man så tillige flere svenske officerer, som hørte til den garnison,&lt;br&gt;Karl Gustav havde ladet blive tilbage på slottet, mens han selv&lt;br&gt;fortsatte sit tog op mod København.&lt;br&gt;I nærheden af kirken blev trængselen større, bysvendene søgte&lt;br&gt;forgæves at holde vejen til hovedindgangen åben. Tæt uden for&lt;br&gt;kirkedøren stod en klynge svenske krigsmænd, som her fandt en&lt;br&gt;bekvem lejlighed til at iagttage byens skønne, når disse slog sløret&lt;br&gt;til side fra deres ansigter, idet de trådte ind i kirken.&lt;br&gt;Imellem mængden gik en ung mand i gejstlig kappe og med en&lt;br&gt;krave om halsen. Han var usædvanlig lang og spædlemmet, havde&lt;br&gt;lyst hår, en bleg, usund ansigtsfarve og døde, glansløse øjne. Ved&lt;br&gt;hans side fulgte en ung pige, der bar en bønnebog i et hvidt lommetørklæde.&lt;br&gt;Manden var Oluf Tange, kapellan hos sognepræsten, den unge&lt;br&gt;pige var præstens eneste datter, Gjertrud, og trolovet med hr.&lt;br&gt;Tange.&lt;br&gt;Da de kom ind i kirken, førte kapellanen sin dame op til den&lt;br&gt;næstøverste stol på gulvet og forlod hende derpå for selv at tage&lt;br&gt;plads i en af korstolene ved alteret blandt de tolv disciple af den&lt;br&gt;latinske skole, som her udførte korsangen. Hele hans beskæftigelse&lt;br&gt;var for øjeblikket delt imellem at tygge på sine negle og at optegne&lt;br&gt;dem, der meldte sig til Herrens bord næste fredag.&lt;br&gt;Det var altså dagen før altergang, på hvilken menigheden plejede at gå til&lt;br&gt;skrifte; og dog kunne man næppe antage, at denne&lt;br&gt;årsag alene havde forsamlet en så usædvanlig mængde i kirken.&lt;br&gt;De tilstedeværendes opmærksomhed var også mindre henvendt på&lt;br&gt;den gamle præst i skriftestolen end på den kvindelige skikkelse,&lt;br&gt;som lå knælende på stengulvet midt i kordøren. Hun var iført en&lt;br&gt;vid overkjortel af sort lærred, der nåede hende fra halsen til de&lt;br&gt;blottede fødder.&lt;br&gt;"Det er Kulsoen!" hviskede tilskuerne. "I dag står hun første&lt;br&gt;gang åbenbar skrifte herinde, men på søndag siger de, at hun skal&lt;br&gt;stå med bare ben uden for kirkedøren i den høje sne. Det slemme skarn!"&lt;br&gt;"Hvem er Kulsoen?" spurgte den ene af de to mænd, som tillige&lt;br&gt;med mængden havde trængt sig frem på kirkegulvet, og som ved&lt;br&gt;fortsatte bestræbelser var nået hen i den yderste række.&lt;br&gt;"Gudfader bevares nådig vel!" hviskede den lille mand ved deres&lt;br&gt;side, "kender I ikke Kulsoen? Det er jo den lede troldheks, som har&lt;br&gt;gået omkring her i byen og ude på landet og forkoglet både folk&lt;br&gt;og bæster."&lt;br&gt;I dette øjeblik hørte man lyden af en lille klokke, hvorefter graveren kom&lt;br&gt;frem med en lang, hvid stok og med megen værdighed&lt;br&gt;og selvfølelse gik langs med siderne af stolerækkerne for at vække&lt;br&gt;dem, som var indsovet i kirken. Efter at han var kommet forbi&lt;br&gt;skaren, begyndte samtalen på ny.&lt;br&gt;"Hvis det, I fortæller her om Kulsoen, er sandt," sagde den ene&lt;br&gt;af de to mænd, som imidlertid ubemærket havde trængt sig frem&lt;br&gt;til nogle svenske soldater, der dannede den første række, "så begriber jeg&lt;br&gt;ikke, hvorfor byrådet lod hende slippe med så lempelig&lt;br&gt;en straf. Mig synes dog, der er lands lov og ret for, at alle hekse,&lt;br&gt;som lægges for kogleri og anden uterlighed, skulle levende&lt;br&gt;brændes."&lt;br&gt;"Ak ja, gode herre," sagde borgeren med et suk, "vi tænkte jo&lt;br&gt;også, at byrådet ville have voldet os den fornøjelse, men hun var&lt;br&gt;dem for klog, og siden de ikke kunne bringe noget ud af hende,&lt;br&gt;slap hun med at blive stillet frem i kirken til åbenbar skrifte. - Nu&lt;br&gt;giver hr. Tange et tegn til manden ved orgelværket, at skriftemålet&lt;br&gt;er til ende."&lt;br&gt;"Endnu ikke," ytrede den ene af mændene. "Jeg har også en sag&lt;br&gt;at skrifte for præsten."&lt;br&gt;Han tilkastede sin kammerat et betydningsfuldt blik og trådte&lt;br&gt;ud af skaren. Svenskerne spærrede ham vejen, men manden lagde&lt;br&gt;sin hånd på en af høvedsmændenes skuldre og udbrød:&lt;br&gt;"Min herre kaptajn! Tillader I?"&lt;br&gt;Med disse ord gik han op ad kirkegulvet hen til skriftestolen.&lt;br&gt;Kapellanen, som stod i kordøren, standsede ham og sagde:&lt;br&gt;"Hvis I ønsker at stedes til hellig altergang, må I først komme&lt;br&gt;med mig, at jeg kan tage eders navn og vilkår."&lt;br&gt;"Jeg tænker ikke, det gøres behov, ædle hr. kapellan!" svarede&lt;br&gt;manden med sin dybe og rolige stemme.&lt;br&gt;"Agter I eder da ikke til Herrens bord?"&lt;br&gt;"Jeg agter at skrifte," svarede manden. "Om resten kan vi tales&lt;br&gt;ved siden."&lt;br&gt;Disse ord blev vekslet i nærheden af den knælende kvinde. Hun&lt;br&gt;hævede sit hoved, som hidtil havde været skjult i hænderne, og man&lt;br&gt;så da et magert, indfaldent ansigt med lumske, fortrukne træk.&lt;br&gt;Hendes gullige hud dannede i de gule tindinger, under øjnene og&lt;br&gt;omkring munden en utallig mængde rynker, læberne var indfaldne&lt;br&gt;og sluttede kun halvt om en rad af skæve og sorte tænder. Den&lt;br&gt;fremmede kastede et blik på dette ubehagelige ansigt og fo’r sammen, men han&lt;br&gt;beherskede sig straks og gik hen til skriftestolen.&lt;br&gt;foran hvilken han knælede. Hr. Tange blev stående i kordøren og&lt;br&gt;så forbavset efter ham. Borgeren, der nylig havde fortalt om Kulsoen, vendte&lt;br&gt;sig om mod den fremmedes kammerat og hviskede:&lt;br&gt;"Med forgunst at spørge, gode herre! Hvem var den mand, som&lt;br&gt;vi nys talte med? Han er ikke fra vort kirkesogn, ikke heller har&lt;br&gt;jeg set ham tilforn."&lt;br&gt;"Det tror jeg nok," svarede den tilbageblevne; "hvorledes skulle&lt;br&gt;I vel have set ham, siden han nylig er kommet herind fra Tyskland."&lt;br&gt;"Fra Tyskland," gentog borgeren forundret, "da talte han dog&lt;br&gt;det danske tungemål sær godt."&lt;br&gt;"Han taler alverdens tungemål, hvorfor skulle han da ikke også&lt;br&gt;tale det danske? Det er en fornem mand af den høje adel, - en&lt;br&gt;yderst fornem mand," tilføjede han med særdeles eftertryk, "og&lt;br&gt;det er vi begge to. Han ejer det bedste grevskab, som nogen&lt;br&gt;vil se for sine øjne, det gør jeg med, at sige, mit er kun et lille&lt;br&gt;grevskab."&lt;br&gt;"å nej," udbrød borgeren forundret, "hvor er det rart at høre."&lt;br&gt;"I dette grevskab har han de dejligste hunde, der findes på denne&lt;br&gt;jord; og dog er hundene endnu intet mod hans bøsser, der hænger&lt;br&gt;luntebøsser fra Lüttich med riflet løb, gaffelbøsser samme steds&lt;br&gt;fra, så store som kanoner, og bøsser med hjullås, der lader sig bruge&lt;br&gt;i hvad slags vejr, det skal være. Jeg taler ikke om hans sabler,&lt;br&gt;de skærer i den hårde flint, som en madkniv skærer i en ost, og så har&lt;br&gt;de endda så fint et bid, at de rager skægget af en mand lige ind til&lt;br&gt;kindbenet."&lt;br&gt;"Gud fri os!" ytrede tilhørerne med største andægtighed.&lt;br&gt;"Men hvorover kommer det, at slig fornem herre går op at skrifte&lt;br&gt;for vor præst?"&lt;br&gt;"Han har haft en åbenbaring forgangen nat," svarede manden.&lt;br&gt;"Jeg kan gerne sige eder det, siden I ser ud til at være højst agtværdige&lt;br&gt;folk. Englen Gabriel har vist sig for ham, han har vist&lt;br&gt;sig for os begge to, livagtigt som jeg her står for eder. Nu går&lt;br&gt;han op og spørger præsten, om der er nogen synd i, at et kristent&lt;br&gt;menneske gifter sig med stortyrkens datter. Det gør vi i alle byer,&lt;br&gt;vi kommer igennem."&lt;br&gt;Mens denne oplysende underretning blev givet, knælede den&lt;br&gt;anden foran præsten og hviskede til ham:&lt;br&gt;"ærværdige herre! Sid stille og lad eder ikke mærke med, at I&lt;br&gt;bliver forundret over mine ord. Jeg kommer i et alvorligt ærinde&lt;br&gt;til eder, og da det er af vigtighed for os begge, at intet menneskeligt øre&lt;br&gt;uden eders hører, hvad jeg har at forebringe, så valgte jeg&lt;br&gt;dette hellige sted, fordi det var det sikreste, jeg kunne tænke mig."&lt;br&gt;Den gamle præst stirrede på manden med et udtryk af den mest&lt;br&gt;levende overraskelse, det varede nogle øjeblikke, før han kunne&lt;br&gt;svare:&lt;br&gt;"Hvorom eders ærinde end drejer sig, så bør jeg ikke høre det&lt;br&gt;i Guds hus, jeg har kun her kirkens forretning at varetage." Efter&lt;br&gt;disse ord gjorde han et tegn til at rejse sig, men den andens mørke&lt;br&gt;og bydende blik bragte ham igen til at opgive denne beslutning.&lt;br&gt;Den fremmede vedblev:&lt;br&gt;"Bliv siddende, herre præst! Jeg beder eder derom. Kan I tænke&lt;br&gt;noget bedre sted end dette til at forrette et hemmeligt budskab?&lt;br&gt;Bag eder den tykke mur, til alle sider ingen, som lytter, ovenover&lt;br&gt;os Gud, som vi begge tror på, og som jeg tænker, at vi begge tjener&lt;br&gt;ved at virke for den sag, der er mennesket helligst og dyrebarest,&lt;br&gt;fædrelandets sag."&lt;br&gt;"Hvem er I?" stammede præsten.&lt;br&gt;"Mig sender borgmester Nansen, og mit navn er Svend Gjønge."&lt;br&gt;"Svend Gjønge!" hviskede præsten overrasket. "Og I kommer&lt;br&gt;for at -"&lt;br&gt;Svend smilede. "Jeg kommer for at levere eder et papir, ærværdige herre,&lt;br&gt;som jeg allerede, uden at I mærkede det, har ladet falde&lt;br&gt;fra mit trøjeærme ind i skriftestolen, dernæst kommer jeg for at&lt;br&gt;bede om forlov til at bese eders bier, da jeg hører, I ejer en bigård,&lt;br&gt;som ikke har sin lige i det hele land."&lt;br&gt;"Mine bier," gentog præsten.&lt;br&gt;"Ja," svarede Svend, "eller bikuberne, siden det egentlig er dem,&lt;br&gt;der er målet for min rejse."&lt;br&gt;"I trøster eder altså at drage til København, Svend Gjønge! Det&lt;br&gt;bliver en farlig rejse og en slem vej. Frygter I ikke for at påtage&lt;br&gt;eder dette ærinde?"&lt;br&gt;"Nej, ærværdige herre! Jeg frygter aldrig. Når vil jeg være&lt;br&gt;færdig til at kunne tage bort?"&lt;br&gt;"Jeg skal overlevere eder alt i denne nat."&lt;br&gt;"Og hvor mødes vi igen?"&lt;br&gt;"Her i kirken."&lt;br&gt;"Når?"&lt;br&gt;"Jeg tænker, at månen er gået ned klokken tolv."&lt;br&gt;"Til den tid være Gud med eder. I ser så god og ærværdig ud.&lt;br&gt;Giv mig eders velsignelse, jeg vil have den nødig."&lt;br&gt;Svend bøjede sig over mod præsten. Den gamle mand lagde&lt;br&gt;hånden på hans hoved, hævede sine klare øjne i vejret og mumlede&lt;br&gt;sagte nogle ord, mens Svend lå knælende foran ham. Derpå rejste&lt;br&gt;han sig og gik tilbage igennem koret ned til sin staldbroder, som&lt;br&gt;imidlertid havde fortsat underretningen til borgerne med forskellige&lt;br&gt;mærkværdige bidrag.&lt;br&gt;Da der ikke meldte sig flere til skriftemålet denne gang, trådte&lt;br&gt;præsten hen i kordøren, hvor Kulsoen imidlertid uafbrudt var&lt;br&gt;blevet liggende på knæ. Han gjorde korsets tegn over hende og&lt;br&gt;lagde sin hånd på hendes hoved, idet han udbad sig menighedens&lt;br&gt;gunst og barmhjertighed for den bodfærdige.&lt;br&gt;Da Kulsoen rejste sig, og hendes rynkede ansigt blev synligt for&lt;br&gt;alle, viste der sig et udtryk af trods og raseri. Hun blev overgivet&lt;br&gt;til to af bysvendene, der skulle føre hende tilbage til Gåsetårnet,&lt;br&gt;hvor hun sad fængslet, indtil kirkeboden var endt.&lt;br&gt;Menigheden forlod kirken. Hr. Tange bød Gjertrud sin arm for&lt;br&gt;at følge hende tilbage til præstegården.&lt;br&gt;I Gjertruds lille, runde ansigt kom en vis sørgmodighed til syne,&lt;br&gt;hun lænede sig fastere på sin elskedes arm, mens de vandrede igennem gaden,&lt;br&gt;og hviskede til ham med et udtryk af vemod:&lt;br&gt;"Hvor jeg ynkes over den stakkels, gamle kone. I sandhed,&lt;br&gt;Tange, jeg vil bede fader, at han forkorter den tunge kirkebod&lt;br&gt;noget."&lt;br&gt;"Vistnok," udbrød Tange og trykkede hendes arm, "kunne du&lt;br&gt;råde, mit unge hjerte, da skulle end ikke den argeste forbryder&lt;br&gt;komme til at lide nogen straf, alligevel jeg holder den for at være&lt;br&gt;god mod en så grov misdæder som Kulsoen."&lt;br&gt;"Tror du da virkelig, hun har i sin magt at øve trolddom?"&lt;br&gt;"Tilforladelig tror jeg derpå," svarede Tange vigtig. "Sådanne&lt;br&gt;kvinder kender mange lønlige naturens kræfter og geister, dem de&lt;br&gt;bruger til medmenneskers fortræd. Selv har jeg med egne øjne i&lt;br&gt;Jylland ved Nibe set en gammel heks, der mægtede at vise døde&lt;br&gt;igen, så hårene rejste sig på vore hoveder derved."&lt;br&gt;"Virkelig!" ytrede Gjertrud, idet hun med en frygtsom nysgerrighed så på&lt;br&gt;ham.&lt;br&gt;"Bliv ikke bange, mit søde, lille hjerte!" sagde elskeren. "Den&lt;br&gt;kunst gør hun aldrig mere."&lt;br&gt;"Hvorfor ikke?"&lt;br&gt;"Fordi hun blev levende brændt uden for byen, hvor hun havde&lt;br&gt;sit tilhold," svarede Tange med en selvbehagelig latter. "Lad os&lt;br&gt;ikke tale mere herom, det skal ikke være godt, når mørket falder på."&lt;br&gt;"Nej," svarede Gjertrud, "lad os hellere overlægge den tid, da&lt;br&gt;du i morgen vil følge mig op til apotekeren, der gør de smukke&lt;br&gt;billeder, at han kan udklippe os vore portrætter, som vi lovede&lt;br&gt;at sende til moster på Falster."&lt;br&gt;"I morgen falder lejligheden knap dertil," svarede Tange. "Næst&lt;br&gt;efter altergang må jeg skrive på min prædiken til søndag. Jeg har&lt;br&gt;uformærket bragt i erfaring, at den svenske general Vavasor agter&lt;br&gt;at besøge kirken til aftensang."&lt;br&gt;"Men i aften da, kære Tange!" ytrede Gjertrud med et bønligt&lt;br&gt;blik. "Du har jo dine nye klæder på, kunne vi ikke gå straks til&lt;br&gt;ham? Han udklipper folk den hele dag, til han har nydt sin øllebrød til&lt;br&gt;nadver."&lt;br&gt;"I aften," gentog Tange med en tilsyneladende forundring. "Må&lt;br&gt;jeg ikke i aften gennemlæse evangeliebogen og sætte mig ind i&lt;br&gt;teksten, at min lille Gjertrud kan få glæde af at høre mig roses&lt;br&gt;og lovtales, når vi til søndag går med hinanden arm i arm fra&lt;br&gt;kirken?"&lt;br&gt;"Ja, det er også sandt," svarede den unge pige med et suk; "men&lt;br&gt;i den sidste tid kommer du næsten aldrig ned og ser til mig; jeg&lt;br&gt;sidder alene med den gamle Sidsel og spinder på min ten, og du&lt;br&gt;tøver oppe på dit kammer, som om vi var skilt ved bjerge og dybe&lt;br&gt;dale. Den svenske høvedsmand Manheimer nyder oftere godt af dit&lt;br&gt;selskab end mig."&lt;br&gt;"Det er anden gang, du nævner høvedsmanden i dag," sagde&lt;br&gt;Tange fortrydelig. "Jeg må vel finde mig i hans selskab, som jeg&lt;br&gt;kan, og så ofte det behager ham, mens svensken spiller herre og&lt;br&gt;mester i landet. Af to onder skal man tage det mindste, og jeg ser&lt;br&gt;hellere kaptajn Manheimer oppe på mit kammer end inde i dit."&lt;br&gt;"Ja, vistnok, kære Oluf! Men gamle Sidsel siger, at I sidder og&lt;br&gt;spiller terning og andet højt spil deroppe. Jeg er så bange, at hans&lt;br&gt;selskab ikke skal være dig til gode."&lt;br&gt;"Lille Gjertrud må være en fornuftig pige og tænke, at hun&lt;br&gt;ikke er noget barn længer. - Herre Gud! Jeg tror, hun græder!&lt;br&gt;Skal vi nu have et nyt optrin igen? Tør dine tårer af, min elskelige!"&lt;br&gt;vedblev han og kyssede hendes hånd, "at ikke gamle Sidsel&lt;br&gt;eller fader skal brumme, når de ser dine røde øjne."&lt;br&gt;Den unge pige adlød. Oluf hævede hammeren på præstens dør,&lt;br&gt;og de trådte ind.&lt;br&gt;"Det var min tro på tide, at I kom," udbrød den gamle kone,&lt;br&gt;som lukkede dem op. "To gange skikkede den svenske høvedsmand&lt;br&gt;bud ned for at høre, om hr. Oluf var vendt tilbage fra kirke, og&lt;br&gt;siden har han larmet og støjet deroppe på kammeret, som om han&lt;br&gt;ville bryde hanebjælkerne ned af huset."&lt;br&gt;Hr. Olufs matte øjne antog større liv, idet Sidsel nævnede&lt;br&gt;høvedsmandens navn. "Siden I så siger," ytrede han, "bliver det&lt;br&gt;vel bedst, jeg går op for at holde styr på ham. Sidsel behøver ikke&lt;br&gt;at bringe mig min aftenkost op for denne gang, jeg er ikke sulten."&lt;br&gt;Tange kyssede med et kærligt smil sin bruds hvide, små fingre,&lt;br&gt;derpå nikkede han til Sidsel og forlod stuen.&lt;br&gt;Den gamle kone blev stående nogle øjeblikke uden at sige noget,&lt;br&gt;hendes spejdende og alvorlige blikke dvælede på Gjertrud. Den&lt;br&gt;unge pige slog sine øjne ned for disse gennemtrængende blikke,&lt;br&gt;som syntes at læse i hendes indre. Pludselig brast hun i gråd og&lt;br&gt;ville forlade værelset. Den gamle gik hen til hende, slyngede sine&lt;br&gt;arme om hendes liv og hviskede bevæget og sagte:&lt;br&gt;"Vorherre vender alting til det bedste for os, mit elskede barn!&lt;br&gt;Men bliver dette længe ved, så vil det kun tage en sørgelig ende."&lt;br&gt;
  Et terningespil.
  &lt;br&gt;Idet Tange gik op ad trapperne til det loftskammer, han beboede,&lt;br&gt;hørte han en dyb basstemme brøle tvetydige ord af en tysk soldatervise. Han&lt;br&gt;skyndte sig for at afbryde denne ubehagelige sang og&lt;br&gt;trådte ind ad den åbentstående dør.&lt;br&gt;En mand i svensk rytteruniform lå udstrakt på løjbænken; ved&lt;br&gt;hans side på gulvet stod en halvtømt vinkande, og foran ham på&lt;br&gt;et bord lå udbredt en mængde små og sirlige breve, som han formodentlig&lt;br&gt;havde gennemlæst, før han hengav sig til hvile.&lt;br&gt;"Gid tusinde millioner djævle annamme ham, kapellan!" råbte&lt;br&gt;manden, idet han udstrakte begge arme imod Tange. "Her lader&lt;br&gt;han mig sidde og vente efter sig en stiv klokketime tilende."&lt;br&gt;"I vidste jo dog, hr. kaptajn, at jeg var beskæftiget i kirken."&lt;br&gt;"Hvad bryder jeg mig derom! Bøddel og brand! Havde det ikke&lt;br&gt;været for den lange vejs skyld, skulle jeg have hentet ham i kirken&lt;br&gt;og fugtlet ham hjem med min flade klinge!"&lt;br&gt;Kaptajn Manheimer var en lille, bredskuldret mand med et rødt&lt;br&gt;ansigt, sort, tæt afklippet hår og et stort overskæg, som efter den&lt;br&gt;tids begreb om det klædelige blev strøget opad mod øjnene. Han&lt;br&gt;bar et blåt anløbet brystharnisk og en tveægget kårde med bred&lt;br&gt;parerplade, gennembrudt med en mængde små, firkantede huller&lt;br&gt;til deri at opfange modstanderens klingespids. Foruden kården&lt;br&gt;havde han endnu en daggert, der blev ført i venstre hånd, på samme tid man&lt;br&gt;benyttede kården, og som vekselvis tjente til angreb&lt;br&gt;og parade.&lt;br&gt;"Ja, kig han sig kun om!" vedblev kaptajnen med en tilfreds&lt;br&gt;latter; "hvis han skulle finde, at her ser en smule forstyrret ud, så&lt;br&gt;får han takke sig selv derfor. Jeg måtte jo have noget at fordrive&lt;br&gt;tiden med, og så tog jeg disse kærestebreve, som jeg gav mig&lt;br&gt;til at læse."&lt;br&gt;"Mine breve!" udbrød Tange harmfuldt.&lt;br&gt;"Ja, til mig er de i det mindste ikke skrevet; han må tilgive mig,&lt;br&gt;at jeg ikke lagde dem på plads igen. Her var desuden så koldt inde&lt;br&gt;i stuen, at jeg selv måtte gøre ild på, så slog jeg en af hans gamle&lt;br&gt;lænestole i stykker og smed den ind i ovnen med samt dens læder&lt;br&gt;og udstopning. Det hjalp!"&lt;br&gt;"Min lænestol!" råbte Tange med stigende harme.&lt;br&gt;"Ja, min var det Guds død ikke!" vedblev kaptajnen leende,&lt;br&gt;"og han må pardonnere mig, om her ryger lidt, for det gamle asen&lt;br&gt;af en stol vil ikke brænde, men så tog jeg nogle af hans papirer og&lt;br&gt;en tynd, lille huspostil og tændte op med, det hjalp."&lt;br&gt;"Herre Gud!" udbrød Tange med ynkelig stemme, "det er jo en&lt;br&gt;forfærdelig ulykke, I har anstiftet. Mine kostbare papirer og den&lt;br&gt;gode stol! Hvad tror I, præsten vil sige, når han spørger sligt?"&lt;br&gt;"Gid tusind skok djævle tage præsten!" råbte Manheimer leende.&lt;br&gt;"Efter den store tjeneste, jeg i dag har bevist ham, er han desuden&lt;br&gt;vist for taknemmelig til at tænke på sligt."&lt;br&gt;"Hvilken tjeneste?"&lt;br&gt;"Har ikke jeg og min tjener arbejdet for ham fast to timer tilende i denne&lt;br&gt;eftermiddag, mens han var i kirke."&lt;br&gt;"Arbejdet, højtærede kaptajn?"&lt;br&gt;"Ja, netop. Jeg gav knægtene ordre til at grave et hul i den dybe&lt;br&gt;sne bag om i haven, deri satte vi hans bistokke, en for en, og dækkede dem&lt;br&gt;så til igen, imens jeg gjorde mig en god, tyk lunte, velfyldt med svovl, den&lt;br&gt;stak vi ind under stokkene og antændte. Forleden klagede de i køkkenet over,&lt;br&gt;at vi drak dem for meget mjød,&lt;br&gt;derpå har vi nu rådet bod; så snart det behager præsten, vil han&lt;br&gt;kunne lave sig et oksehoved fuldt på ny og vel noget derover, thi&lt;br&gt;vi svovlede flinkt og tog alle de bistokke med, som vi kunne overkomme."&lt;br&gt;Manheimer tav og støttede sine arme på løjbænken for ret i&lt;br&gt;mag at betragte, hvad virkning hans fortælling gjorde. Tanges&lt;br&gt;intetsigende ansigt havde antaget en blegere farve end sædvanligt,&lt;br&gt;han rynkede sine lyse øjenbryn, men svarede intet. Imidlertid samlede han de&lt;br&gt;adspredte breve samme for at lægge dem på deres&lt;br&gt;forrige sted i det åbne chatol.&lt;br&gt;"Nok derom," vedblev kaptajnen. "Det var ikke for at sige dette,&lt;br&gt;at jeg længtes efter ham. Klokken bliver mange, jeg har kun to&lt;br&gt;timer til hans tjeneste i aften. Skyl derfor mjøden af dette tinbæger&lt;br&gt;og lad os få terningerne frem, jeg skylder ham jo revanche&lt;br&gt;fra sidst."&lt;br&gt;"Jeg vil nok spille en stund," svarede Tange, "men jeg har kun&lt;br&gt;to rigsdaler hos mig, som jeg endda skal aflevere til kirkens fattigblok."&lt;br&gt;"Hvordan kommer han til kirkens penge?"&lt;br&gt;"Jeg fik dem på visitats i aftes, mens klokkeren gik omkring for&lt;br&gt;at høre, om nogen bandede."&lt;br&gt;"Hvad for noget?" råbte Manheimer leende. "Har man ikke&lt;br&gt;engang lov til at lette sit hjerte og sindelag med en dygtig ed i dette&lt;br&gt;fordømte land?"&lt;br&gt;"Ingenlunde," svarede kapellanen vigtig. "Hvis jeg mindes ret,&lt;br&gt;var det anno 29, da kongelig lov befalede, at præster og lærere&lt;br&gt;flittigt skulle gå omkring i deres sogn og se, om folk holdt morgen og&lt;br&gt;aftenbøn og lytte efter, om nogen blandt almuen sværgede. Men&lt;br&gt;den, som bander, skal bøde for fireogtyve skilling, mens den, der&lt;br&gt;hører og ikke angiver, skal bøde ti skilling."&lt;br&gt;"Det var jo rart. Gud give da, at folk ville bande dygtigt, desto&lt;br&gt;flere bøder får vi jo under hænder. Altså ejer han to rigsdaler;&lt;br&gt;jeg låner den ene på kavalers parole. For resten har vi altid noget&lt;br&gt;at spille om, så længe han bærer sølvknapper i sin kofte."&lt;br&gt;Tanges ansigt blev mere livligt, mens han skyllede tinbægeret&lt;br&gt;og bredte et tæppe over bordet, for at lyden af de faldende terninger ikke&lt;br&gt;skulle høres ned i stuen.&lt;br&gt;Under det spil, som nu begyndte, forandredes efterhånden Tanges ansigt;&lt;br&gt;det antog udtrykket af en rasende lidenskabelighed,&lt;br&gt;hans døde øjne strålede, hans kinder rødmede, årerne stod spændt&lt;br&gt;i hans pande. Spil var dette menneskes eneste lidenskab. Lykken&lt;br&gt;var ham ikke god denne aften, først tabte han pengene, bagefter&lt;br&gt;måtte den ene efter den anden af hans sølvknapper vandre over&lt;br&gt;bordet til kaptajnen. Manheimer modtog dem med et spottende smil.&lt;br&gt;"Min herre begriber da vel nok, hvorfor jeg så gerne gider vinde&lt;br&gt;disse knapper," ytrede han igen efter at have gjort et heldigt kast.&lt;br&gt;"I går, da jeg gik ud for at gøre dem, som jeg havde vundet forleden, i&lt;br&gt;penge, mødte jeg præstens gamle husholderske på trappen.&lt;br&gt;Jeg viste hende knapperne og spurgte, om hun kunne sige mig,&lt;br&gt;hvad de vel var værd."&lt;br&gt;"å, Herre Gud!" råbte Tange fortvivlet. "I har vist Sidsel knapperne, så&lt;br&gt;er jeg da rent ulykkelig."&lt;br&gt;"Ja. hun købte min tro alle knapperne af mig og betalte mig&lt;br&gt;resolut, det må jeg tilstå, og jeg tænker nok, den gamle viser det&lt;br&gt;venskabsstykke også at købe de knapper, jeg vinder fra ham&lt;br&gt;i aften."&lt;br&gt;"Og vil I sælge hende dem, kaptajn?"&lt;br&gt;"Naturligvis, min kære præst, det var synd andet, end at hun&lt;br&gt;skulle få dusinet fuldt. Nu videre, det er til ham at ryste."&lt;br&gt;"Nej, nej," råbte Tange med alt det raseri, som udgør en kujons&lt;br&gt;mod. "I kan handle med mig, som I vil, kaptajn! Men hvis Sidsel&lt;br&gt;får mindste nys om, at I har vundet mine sølvknapper, så spiller&lt;br&gt;jeg aldrig mere med jer."&lt;br&gt;"Han ryster terningerne, og det på minutten!" råbte kaptajnen&lt;br&gt;med rynkede bryn, "eller fanden skal tage mig, om jeg ikke ryster&lt;br&gt;sjælen ud af kroppen på ham. Forstår han?"&lt;br&gt;Tange greb bægeret uden flere indvendinger. Spillet begyndte&lt;br&gt;på ny.&lt;br&gt;"Kapellanen sidder ikke i lykke i aften," bemærkede kaptajnen&lt;br&gt;med et hånligt smil. "Nu har jeg vundet otte knapper, og han har&lt;br&gt;kun to tilbage."&lt;br&gt;Tanges hænder skælvede, idet han rystede bægeret og lod terningerne rulle&lt;br&gt;hen ad bordtæppet. Begge brikker viste på seks.&lt;br&gt;"Dette går om igen!" udbrød kaptajnen. "Jeg så ikke kastet."&lt;br&gt;"Nej, det går ikke om!" svarede Tange med en fortvivlet bestemthed. "Ret må&lt;br&gt;have sin gang."&lt;br&gt;"Nu vel da!" vedblev Manheimer. "Vi spiller kvit eller dobbelt&lt;br&gt;om resten af knapperne. Lån mig koften."&lt;br&gt;Tange rakte koften hen på løjbænken til kaptajnen, som med sin&lt;br&gt;kårde filede de sidste knapper af.&lt;br&gt;"Kvit eller dobbelt!" gentog Tange, hvem lykken gav mod. Han&lt;br&gt;samlede terningerne og rystede på ny. Der faldt to enere. Manheimer udbrød i&lt;br&gt;en skadefro latter og slog med sine sporer i betrækket i løjbænken. Turen&lt;br&gt;var til ham at slå. Ved det første kast&lt;br&gt;viste terningerne på syv, men næste gang lå der tolv øjne på&lt;br&gt;bordet. Kaptajnen havde vundet.&lt;br&gt;Tange sank tilbage og skjulte sit blege ansigt i hænderne.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer efter i nogle øjeblikke at&lt;br&gt;have ladet sit blik hvile på den fortvivlede kapellan. "Hvor han&lt;br&gt;dog er et stort barn, at blive forknyt for så lidt. Jeg har kendt en&lt;br&gt;adelsmand, som på en aften spillede to herregårde bort, uden at&lt;br&gt;der kom så meget som en rynke på hans ansigt; og han hænger med&lt;br&gt;ørerne for ti sølvknapper. Siden de synes ham så dyrebare, så behold dem,&lt;br&gt;behold dem alle sammen. Jeg skal ikke være den, der&lt;br&gt;berøver ham kærestens gave."&lt;br&gt;Med disse ord skød Manheimer knapperne over til Tange.&lt;br&gt;"Mener I det virkelig?" udbrød Tange tvivlende. "Jeg sætter&lt;br&gt;stor pris på disse knapper, fordi de er en skænk fra min kæreste."&lt;br&gt;"Han kan beholde dem alle sammen," svarede kaptajnen. "Men&lt;br&gt;lige for lige," tilføjede han med et lumsk grin. "Jeg giver ham&lt;br&gt;knapperne, til gengæld derfor skal han fortælle mig, hvor præsten&lt;br&gt;har forvaret kirkens sølvkalk og brødæsken."&lt;br&gt;"Det lader jeg vel være." sagde Tange, "siden jeg ikke ved det."&lt;br&gt;"Ja, ja," ytrede Manheimer ligegyldigt, "så taler vi ikke mere&lt;br&gt;om denne sag. Han beholder hemmeligheden og jeg min gevinst."&lt;br&gt;Dermed lagde han sin vældige hånd over knapperne, som Tange&lt;br&gt;uafbrudt vedblev at stirre på.&lt;br&gt;"Jeg vil gøre min ed på, at jeg ikke ved det," forsikrede kapellanen med&lt;br&gt;et bønligt blik.&lt;br&gt;"Jeg tror ham gerne," svarede kaptajnen tørt, "men ved han,&lt;br&gt;hvad jeg vil gøre min ed på? Det er, at alle hans knapper i morgen&lt;br&gt;tidlig spadserer ned til den gamle madmor for samme pris som den,&lt;br&gt;jeg fik sidst."&lt;br&gt;"Nej, for Guds skyld!" hviskede Tange, idet han bønligt strakte&lt;br&gt;sine hænder hen mod kaptajnen.&lt;br&gt;"Hvor er sølvkalken forvaret?"&lt;br&gt;"Ak, Herre Jesus! Jeg har svoret med hånd og mund aldrig at&lt;br&gt;nævne det for noget menneske."&lt;br&gt;"Gå hen og fortæl det til ovnen hist, så bryder han ikke sin ed."&lt;br&gt;"Jeg tør ikke; å, jeg beder eder, kaptajn."&lt;br&gt;"Tror han ikke nok, at den gamle giver mig en ort for stykket&lt;br&gt;af knapperne?" spurgte Manheimer, idet han gned en af dem på&lt;br&gt;sit trøjeærme og holdt den op mod lyset.&lt;br&gt;"Ak, jeg ulyksalige menneske!"&lt;br&gt;"Mon det skulle være for gilde at træffe den gamle pulverheks&lt;br&gt;i aften? Jeg tror jeg forsøger min lykke straks, så får hun gevinsten&lt;br&gt;både frisk og varm."&lt;br&gt;Sveden brast ud af Tanges pande, han kæmpede med sig selv,&lt;br&gt;han knugede sine hænder sammen over hovedet, mens hans tørre&lt;br&gt;og sitrende læber mumlede en bøn til kaptajnen.&lt;br&gt;"Vil han vente, til jeg kommer igen?" ytrede Manheimer uden&lt;br&gt;tilsyneladende at have øre for den ulykkeliges kvaler. "Jeg tænker&lt;br&gt;ikke, det skal vare længe, før vi får sluttet vor handel dernede."&lt;br&gt;Med disse ord rejste han sig for at gå. Tange greb ham heftigt&lt;br&gt;i armen. "I går ikke," hviskede han.&lt;br&gt;"Og hvorfor ikke, min rare ven?" spurgte Manheimer leende.&lt;br&gt;"I vil gøre mig ulykkelig."&lt;br&gt;"Ja, det var en god grund," svarede kaptajnen leende og stødte&lt;br&gt;kapellanen til side.&lt;br&gt;"O Gud, o Gud! Er der da ingen redning for mig?"&lt;br&gt;"Han kan jo redde sig selv," sagde Manheimer i døren.&lt;br&gt;"Godt," svarede Tange, "det vil jeg også. I skal få at vide, hvor&lt;br&gt;begge dele er gemt."&lt;br&gt;Denne erklæring blev givet så pludselig og bestemt, at Manheimer overrasket&lt;br&gt;betragtede kapellanen nogle øjeblikke, før han&lt;br&gt;ytrede:&lt;br&gt;"Gud nåde ham, præst! Hvis han narrer mig."&lt;br&gt;"Det har jeg ikke i sinde, jeg kender den mand, de er betroet til."&lt;br&gt;"Hvem?"&lt;br&gt;"Graveren. Jeg går hen til ham."&lt;br&gt;"Godt!" svarede kaptajnen med et tilfreds nik. "Der har han sine&lt;br&gt;knapper igen, jeg lægger mig da til at blunde lidt på løjbænken&lt;br&gt;og venter på ham, til han kommer tilbage." Efter denne erklæring&lt;br&gt;tømte Manheimer mjødkanden og lod sig falde tilbage på løjbænken. Tange tog&lt;br&gt;hat og frakke og forlod kammeret.&lt;br&gt;
  Hvor alterbægeret gemtes.
  &lt;br&gt;Der forløb omtrent en time, efter at Tange var gået. I hans kammer&lt;br&gt;var der roligt. Lampen brændte mat og døsigt på bordet, og Manheimers&lt;br&gt;lydelige åndedrag tilkendegav en tryg slummer. Denne ro&lt;br&gt;blev afbrudt ved de tunge og slæbende trin af husholdersken, som&lt;br&gt;kom op ad trappen. I den tanke, at hr. Oluf var alene på sit kammer, åbnede&lt;br&gt;hun døren, men udstødte et skrig ved at se kaptajnen&lt;br&gt;på løjbænken.&lt;br&gt;Manheimer vågnede, han tog den lange tane af lyset og betragtede Sidsel&lt;br&gt;nogle øjeblikke med et spottende og ondskabsfuldt smil,&lt;br&gt;før han udbrød:&lt;br&gt;"Vær velkommen, min kære mundskænk! Lister I herop på den&lt;br&gt;silde aftenstid for at gantes lidt med mig, så skaf mig først noget&lt;br&gt;at drikke, ellers vil jeg ikke vide af eder."&lt;br&gt;"Jeg kommer for at forrette mit ærinde til hr. Oluf," svarede&lt;br&gt;husholdersken med dydig harme, "alt imens jeg troede, han sad og&lt;br&gt;skrev på sin prædiken til næste søndag."&lt;br&gt;"Sin prædiken," gentog tyskeren med en skoggerlatter. "Gid&lt;br&gt;ham ske tusind ulykker, den hallunk! Har han bildt jer sligt ind.&lt;br&gt;Ak nej, motter Sidsel! Vi sad og doblede lidt nu nys, indtil jeg&lt;br&gt;havde vundet alle hans sølvknapper, mage til dem, I købte forleden;&lt;br&gt;da vi blev kede af spillet, skikkede jeg hr. Tange til kyperen at&lt;br&gt;hente os nogle flasker franskvin, før vort selskab kommer i aften."&lt;br&gt;"Hvilket selskab?" spurgte Sidsel.&lt;br&gt;"Eja, den galgenfugl, fandt han ikke på, at vi i aften, når I og&lt;br&gt;jomfruen var gået til ro, skulle hente os nogle pigebørn herop og&lt;br&gt;have lidt lystighed med dem. Mord og brand! Jeg glemmer, at han&lt;br&gt;bad mig ikke at tale til eder derom, fordi I var en afskyelig, gammel&lt;br&gt;sladdermund, som han sagde, der kun pønsede på at sætte ufred&lt;br&gt;mellem ham og kæresten. Men jeg har bedre tanker om eder, I&lt;br&gt;lader jer ikke forlyde med noget. Kom og kys mig på min hånd,&lt;br&gt;gamle Sidsel! Var I tyve år yngre, kunne I gøre jer forhåbning&lt;br&gt;om at blive min kæreste, mens jeg ligger her i kvarter."&lt;br&gt;Manheimer udstrakte hånden, men Sidsel tog sit forklæde for&lt;br&gt;øjnene og forlod kammeret med en lydelig hulken.&lt;br&gt;Kaptajnen sank atter tilbage på løjbænken og lukkede øjnene,&lt;br&gt;men denne gang kom han ikke til at sove. Straks efter hørte man&lt;br&gt;skridt på gangen, og Tange kom ind. Kapellanens miner røbede&lt;br&gt;en heftig og bevæget sindsstemning; der var tillige noget mere&lt;br&gt;dristigt og bestemt i hans fremtræden end tidligere.&lt;br&gt;"Kommer han allerede tilbage, min bedste!" udbrød kaptajnen.&lt;br&gt;"Jeg ventede ham ikke så snart. Fik han graveren i tale?"&lt;br&gt;"Tys stille!" svarede Tange og udstrakte hånden med en bydende&lt;br&gt;bevægelse. "Da jeg kom til kirken, fik jeg et bedre indfald. Har&lt;br&gt;I lyst til at slutte en handel med mig?"&lt;br&gt;"Javel, min søn, lad os handle."&lt;br&gt;"Hør først betingelserne!"&lt;br&gt;"å ja, hvorfor ikke! Han opstiller altså betingelser."&lt;br&gt;"For det første leverer I mig de to slettedalere tilbage, som I&lt;br&gt;vandt fra mig før. Dernæst sværger I mig til, ved en krigsmands&lt;br&gt;parole og ved eders timelige og evige vel, at gå ned til Sidsel&lt;br&gt;i morgen og sige, at I har taget de sølvknapper i mit kammer, som&lt;br&gt;I solgte hende forleden."&lt;br&gt;Mens Tange talte, havde kaptajnen givet flere tegn på utålmodighed. Han&lt;br&gt;stampede i gulvet og bed i sine knebelsbarter. Men&lt;br&gt;ved den sidste betingelse udstødte han en rasende ed, fo’r ind på&lt;br&gt;Tange og greb ham med den ene hånd i skulderen, medens han&lt;br&gt;med den anden tog kården, der lå på bordet.&lt;br&gt;"Ved min himmerigs part!" råbte han. "Jeg skal straks spidde&lt;br&gt;ham fast til sin egen væg, elendige salmesynger, siden han vover&lt;br&gt;at gøre mig et sådant forslag. Jeg, kaptajn Manheimer, skulle tilstå&lt;br&gt;et tyveri, det jeg ikke engang har begået."&lt;br&gt;Tange var blevet bleg, idet kaptajnen sprang ind mod ham; imidlertid tabte&lt;br&gt;han ikke sin fatning, men udbrød: "Forhold eder rolig,&lt;br&gt;kaptajn! I har hørt mit forslag til ende, nu skal I erfare, hvad jeg&lt;br&gt;byder til vederlag derfor."&lt;br&gt;"Lige meget, jeg går i al evighed ikke ind på den sidste betingelse."&lt;br&gt;"Og hvorfor ikke? I kan jo sige, at I blot tog knapperne for at&lt;br&gt;drille Sidsel. Hun vil endda ikke finde den grund så utrolig."&lt;br&gt;"Nu, ja - måske," ytrede kaptajnen, "men hvad skal jeg have&lt;br&gt;til gengæld derfor? Det må være noget særdeles, to kirkebægre&lt;br&gt;ville ikke engang forslå! Det må være noget rædsomt, noget&lt;br&gt;utroligt."&lt;br&gt;"Jeg tilbyder eder også noget utroligt."&lt;br&gt;"Mere end tre bægre?" spurgte Manheimer med øjne, der funklede af&lt;br&gt;begærlighed. "Sig frem!"&lt;br&gt;Tange tog lyset og så uden for døren for at overbevise sig om,&lt;br&gt;at ingen lyttede til det, han agtede at fortælle. Da han kom tilbage,&lt;br&gt;gik han hen til kaptajnen, nærmede sin mund til hans øre og&lt;br&gt;hviskede:&lt;br&gt;"Jeg tilbyder at vise eder, hvor I kan tage den sum af&lt;br&gt;halvtredsindstyve tusinde rigsdaler."&lt;br&gt;Manheimer støttede sig med hænderne til bordet. Han stirrede&lt;br&gt;på Tange med opspilede øjne, åben mund og udtryk af en grænseløs&lt;br&gt;overraskelse. Blodet farvede hans ansigt purpurrødt, mens han&lt;br&gt;sagte og klangløst gentog:&lt;br&gt;"Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler!"&lt;br&gt;Dette udtryk forsvandt dog lige så pludseligt, som det havde vist&lt;br&gt;sig. Hans bryn trak sig sammen, og han svarede med et spottende smil:&lt;br&gt;"Enten må han være gal, hr. kapellan, eller også holder han mig&lt;br&gt;for gæk, og Gud nåde ham så!"&lt;br&gt;"Ingen af delene," svarede Tange, "det forholder sig, som jeg&lt;br&gt;siger; men læg vel mærke til mine ord: I må selv være om at sætte&lt;br&gt;jer i besiddelse af disse penge; jeg ved, hvor de er gemt, og påtager mig&lt;br&gt;kun at vise eder stedet."&lt;br&gt;"Så er det da virkelig sandt? Han mener, hvad han siger?"&lt;br&gt;hviskede kaptajnen, hvis glæde steg med ethvert af Tanges ord.&lt;br&gt;"Det er ingen udflugt? Han ved, hvor den sum er forvaret? Godt,&lt;br&gt;min eneste ven! Først skal han have sig et trykkys, og dernæst&lt;br&gt;giver jeg ham mit adelige og velbyrdige navn på, at jeg skal forskylde ham&lt;br&gt;for hans umage, så han vil tænke på kaptajn Manheimer, så længe han lever.&lt;br&gt;Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler! Jeg&lt;br&gt;vil slås med den allerværste troldheks, som findes i denne verden,&lt;br&gt;for slig en sum. Kom herhen til vinduet og betro mig, hvad&lt;br&gt;han ved."&lt;br&gt;Tange fortalte nu, at da han var gået op til kirken for at udforske&lt;br&gt;graveren, havde han hørt stemmer bag alteret, han blev da&lt;br&gt;stående bag en pille og så præsten og to fremmede i ivrig samtale&lt;br&gt;med hverandre. Af de afbrudte ord, han hørte, fik han ud, at&lt;br&gt;præsten havde fået den ovennævnte sum i forvaring, og at den&lt;br&gt;i aften ved midnatstid skulle overleveres til de to mænd, for at&lt;br&gt;disse kunne bringe den til København.&lt;br&gt;Manheimer sad længe grundende, efter at Tange havde ophørt at tale.&lt;br&gt;"Talte disse mænd ikke om, at de havde medhjælpere i sagen?"&lt;br&gt;"Nej," svarede Tange; "men såvidt jeg fornam, var begge bevæbnede. Den&lt;br&gt;ene var også til stede ved skriftemålet i eftermiddag&lt;br&gt;og havde en lang samtale med præsten."&lt;br&gt;"Og det var i aften, pengene skulle overleveres dem? Vil han&lt;br&gt;springe ned og høre, hvad klokken er?"&lt;br&gt;"Den er ti forbi."&lt;br&gt;"Mord og bøddel! Så er det på tide, at vi begynder på arbejdet,"&lt;br&gt;ytrede Manheimer med et tilfreds smil, idet han hængte sin kårde&lt;br&gt;i bæltet og svøbte sig ind i en stor, blå kappe. "Lykkes anslaget,&lt;br&gt;kan han gifte sig på minutten, for så gør jeg ham til præst på en&lt;br&gt;af mine herregårde."&lt;br&gt;"Hvilke herregårde?"&lt;br&gt;"En af dem, jeg køber mig for skatten - død og al landsens&lt;br&gt;ulykker! Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler! Jeg ville dræbe min&lt;br&gt;egen bror for slig en sum."&lt;br&gt;Kaptajnen gik. Tange blev stående i døren og lyttede. Hans&lt;br&gt;ansigt vidnede om en vis uro i de første øjeblikke, efter at manden&lt;br&gt;havde forladt ham, mens han overvejede de mulige følger af dette&lt;br&gt;forræderi. Manheimer begav sig ud til Gåsetårnet, hvor han i vagtstuen fandt&lt;br&gt;sine kammerater beskæftiget med at spille landsknægt.&lt;br&gt;To af dem rejste sig straks efter hans ankomst og forlod spillebordet&lt;br&gt;af den naturlige årsag, at de havde tabt alt, hvad de ejede. Manheimer gik&lt;br&gt;hen til den ene og lagde sin hånd på hans skulder.&lt;br&gt;Det var en gammel rytter med et arret og brunligt ansigt, omgivet af et&lt;br&gt;tæt, gråt skæg.&lt;br&gt;Den gamle krigsmand vendte sig mod kaptajnen, nikkede koldt&lt;br&gt;og udbrød:&lt;br&gt;"Tal ikke til mig, Manheimer! Jeg er rasende i dette øjeblik."&lt;br&gt;"Det tror jeg nok, kammerat, når man går hen og bortspiller&lt;br&gt;sine penge."&lt;br&gt;"Risikerer man da ikke at tabe, når man sætter sig til at spille?"&lt;br&gt;"Nej."&lt;br&gt;"Hvilket spil skulle det vel være?"&lt;br&gt;"Det, de fornuftige spiller."&lt;br&gt;"Gamle gæk! Kender I kanske noget til dette spil?"&lt;br&gt;"Jeg kommer for at tilbyde eder undervisning deri, kaptajn&lt;br&gt;Nieler!"&lt;br&gt;"Og I lover mig forud at vinde?"&lt;br&gt;"På kavalers parole."&lt;br&gt;"Hvor meget?"&lt;br&gt;"Lad os sige hundrede sølvkroner, så overdriver vi ikke."&lt;br&gt;"Men indsatsen?"&lt;br&gt;"Livet."&lt;br&gt;"Min tro! Så lidt for at vinde så meget, det spil må I forklare&lt;br&gt;mig nøjere."&lt;br&gt;"Følg efter mig, kaptajn Nieler!" sagde Manheimer. "Jeg venter&lt;br&gt;eder nede bag ringmuren."&lt;br&gt;Lidt efter mødtes de to officerer nede bag volden, som omgav&lt;br&gt;tårnet.&lt;br&gt;"Nu, Manheimer!" udbrød den gamle. "Lad mig så få opløsningen på eders&lt;br&gt;gåde."&lt;br&gt;"Den er snart fortalt," svarede kaptajnen. "Jeg sidder i aften&lt;br&gt;hjemme i mit logi hos præsten, da jeg hører hestetrav på gaden.&lt;br&gt;En rytter holder uden for bislaget, banker på ruden og nævner&lt;br&gt;mit navn. Straks efter kommer der nogen op ad trapperne, og ind&lt;br&gt;træder hr. Magnus Trolle, svenske rigsråden Steen Bjelkes højre&lt;br&gt;hånd, som ligger her i staden, siden kongen udnævnede ham og&lt;br&gt;Ulfeldt til at forhandle med danskernes gesandter. Kender hr.&lt;br&gt;Magnus Trolle eder, kaptajn Nieler?"&lt;br&gt;"Ikke det, jeg ved af at sige."&lt;br&gt;"Nu vel! De havde fået kundskab om, at danskerne hemmeligt&lt;br&gt;har skikket to mænd her til byen for ved midnatstid at hente nogle&lt;br&gt;dokumenter af et højst vigtigt indhold, som holdes forvaret på et&lt;br&gt;skjult sted i kirken. Disse papirer skal nu I, kaptajn Manheimer,&lt;br&gt;tage fra mændene, hvad det så end koster, og derpå sporenstregs&lt;br&gt;bringe dem til rigsråden. Med samt papirerne følger en pengesum&lt;br&gt;af tre hundrede sølvkroner, tilføjede hr. Trolle, men I kender&lt;br&gt;svenske krigsloven, kaptajn: det bytte, en krigsmand vinder med&lt;br&gt;sin arm og sit sværd, skal han beholde helt og ubeskåret. Pengene&lt;br&gt;tilhører eder. - Der har I hele historien på det nær, at hr. Trolle&lt;br&gt;pålagde den dybeste tavshed i alt, hvad der angik sagen."&lt;br&gt;"Nu, og så?"&lt;br&gt;"Ja, så gik jeg på minutten at spørge min ven, kaptajn Nieler,&lt;br&gt;om han ville være med i dette eventyr."&lt;br&gt;"Tre hundrede kroner, - ikke mere?" spurgte den gamle med&lt;br&gt;et forskende blik. Kaptajnen besvarede dette blik med et smil og&lt;br&gt;sagde:&lt;br&gt;"Måske noget mere, måske noget mindre. Jeg holder mig til,&lt;br&gt;hvad der blev sagt, og jeg har ikke selv talt pengene."&lt;br&gt;"Naturligvis er jeg med," ytrede Nieler beroliget. "Lad os&lt;br&gt;gå."&lt;br&gt;"Jeg tænker, vi gør vel i at tage nogle soldater med," sagde Manheimer.&lt;br&gt;"Derfor lagde jeg planen sådan, at vi går ind i soldaternes&lt;br&gt;kvarter og udvælger os hver fire mand af vort kompagni; karle,&lt;br&gt;vi kan stole på."&lt;br&gt;"Nu ja, de er snart fundet."&lt;br&gt;"To af dem skal tage hver en lygte med og bære den skjult&lt;br&gt;under kappen, at vi kan få lys i den mørke nat, hvis det&lt;br&gt;gøres nødigt."&lt;br&gt;"Godt," ytrede Nieler, "I har jo lagt en fuldstændig plan. -&lt;br&gt;Videre!"&lt;br&gt;"Om jeg mindes ret, er der tre udgange fra kirken. Vi stiller en&lt;br&gt;mand udenfor hver og befaler at give tegn med lygten, så snart&lt;br&gt;døren åbnes indvendig fra. I, kaptajn, stiller eder foran kirken med&lt;br&gt;fire mand, beredt til at hjælpe den, som giver tegnet. Jeg derimod&lt;br&gt;går ind i kirken. Har denne plan eders bifald?"&lt;br&gt;"å ja, på det nær, at I tildeler mig den letteste post. For fanden!&lt;br&gt;Det er dog også alt for let, jeg kommer til mine penge."&lt;br&gt;"Hvem kan vide det?" svarede kaptajn Manheimer med et smil.&lt;br&gt;"Hovedsagen er blot, at I husker på hr. Trolles ord og lader vort&lt;br&gt;eventyr blive den dybeste hemmelighed for karlene."&lt;br&gt;Omtrent ved midnatstid vandrede en skare mænd tavse og forsigtigt gennem&lt;br&gt;den krumme hovedgade, som førte til kirken. En&lt;br&gt;raslende lyd af våben tilkendegav, at de var bevæbnet. Fra de to&lt;br&gt;forreste så man af og til, når et pludseligt vindpust blæste deres&lt;br&gt;kapper til side, et lysskær fra en af den tids små håndlygter, som&lt;br&gt;folk benyttede på gaderne om aftenen. Da de kom op ad gaden,&lt;br&gt;lagde Manheimer mærke til nogle mænd, der, så usædvanligt det&lt;br&gt;end var på den sildige tid, drev omkring foran dem, tilsyneladende&lt;br&gt;uden nogen bestemt hensigt, og forsvandt i retning mod kirken efter&lt;br&gt;at have vekslet nogle ord sammen.&lt;br&gt;"Ser I dem?" hviskede kaptajnen til den gamle.&lt;br&gt;"Ja vist!"&lt;br&gt;"Jeg tænkte mig nok, at der var flere end to om det stykke&lt;br&gt;arbejde."&lt;br&gt;"Så meget desto bedre," svarede Nieler med et tilfreds nik.&lt;br&gt;Soldaterne blev fordelt i den orden, Manheimer havde bestemt&lt;br&gt;og havde næppe indtaget deres forskellige poster, før kaptajnen&lt;br&gt;gik hen til hovedindgangen og bankede tre lydelige slag på døren&lt;br&gt;med knappen af kårdehæftet. Der var ingen som svarede, men det&lt;br&gt;svage lys, som hidtil havde skinnet ud igennem de små blyruder,&lt;br&gt;forsvandt pludseligt.&lt;br&gt;Manheimer bankede igen, satte munden til nøglehullet og råbte:&lt;br&gt;"Luk op, i svenskekongens navn!"&lt;br&gt;Han ville netop gentage denne opfordring og trak vejret til et&lt;br&gt;nyt udråb, da han hørte langsomme og slæbende skridt, som syntes&lt;br&gt;at nærme sig døren.&lt;br&gt;"Hvem banker så sildig om aftenen på en kirkedør?" spurgte en&lt;br&gt;dyb og mandig stemme.&lt;br&gt;"Luk op!" brølede Manheimer, "så skal I få det at vide."&lt;br&gt;"Jeg har ikke nøglen til hoveddøren hos mig," svarede manden.&lt;br&gt;"Om I vil gå hen til benhuset, så skal jeg lukke eder op der."&lt;br&gt;Kaptajnen udstødte nogle brummende ord, som tabte sig, idet&lt;br&gt;han forlod døren. I samme øjeblik lagde manden inde i kirken sin&lt;br&gt;hånd på skulderen af den gamle præst, der bleg og skælvende stod&lt;br&gt;ved hans side, og hviskede:&lt;br&gt;"Gå I nu kun eders vej, ærværdige herre! Eders forretning er&lt;br&gt;udført, fra nu af skal jeg se at sørge for resten. Døren bag alteret&lt;br&gt;har de ladet ubevogtet."&lt;br&gt;Præsten nikkede og vaklede bort, støttende sig til stolerækken.&lt;br&gt;Da han kom til koret, vendte han sig om mod manden, der fulgte&lt;br&gt;efter ham med en blændlygte i hånden. Han udbredte sine arme&lt;br&gt;og gjorde stiltiende korsets tegn over ham. Derpå vendte han sig&lt;br&gt;om og forsvandt bag alteret, hvorfra en dør førte ud til præstehaven, som&lt;br&gt;gik lige til kirkemuren.&lt;br&gt;Ad den vej var det, at Tange havde listet sig ind i kirken og&lt;br&gt;beluret de tilstedeværendes samtale.&lt;br&gt;Kaptajnen var imidlertid kommet til indgangen ved benhuset og&lt;br&gt;sendte soldaten, som stod der, bort for at bevogte hoveddøren.&lt;br&gt;Nøglen blev stukket i låsen, og døren gik op. Tange havde beskrevet graveren&lt;br&gt;som en høj mand i en brun kappe. Manheimer så også&lt;br&gt;en høj mand for sig i en brun kappe. På hovedet bar han en tyk&lt;br&gt;filthue, som indvendig var forsynet med et jernkryds for at afbøde slag.&lt;br&gt;"Hvad ønsker I, herre?" udbrød denne mand rolig og fattet, idet&lt;br&gt;han lod skinnet af sin lygte falde således, at det belyste kaptajnens&lt;br&gt;ansigt, mens derimod hans eget forblev i skygge. Manheimer vendte&lt;br&gt;sig om og befalede soldaten, der var fulgt med ham, at bevogte&lt;br&gt;indgangen. Derpå trådte han nærmere hen til manden og udbrød dæmpet:&lt;br&gt;"Er du graver her ved kirken?"&lt;br&gt;"Graver og kirkesanger, nådige herre."&lt;br&gt;Manheimer smilede vantro. En bevægelse af manden havde ladet&lt;br&gt;ham høre klangen af våben under hans kappe.&lt;br&gt;"Bærer gravere da våben i denne by?"&lt;br&gt;"Ja, stundom ved nattetid, når vore forretninger fører os hen&lt;br&gt;i kirken."&lt;br&gt;"Hvad er da din forretning her på denne tid af døgnet?"&lt;br&gt;"Jeg satte salmenumrene i tavlerne til altergang i morgen."&lt;br&gt;"Til altergang!" gentog Manheimer, hos hvem dette ord frem-&lt;br&gt;kaldte erindringen om hans tidligere ønske. "Ved du, hvor alterkalken og&lt;br&gt;brødæsken er forvarede?"&lt;br&gt;"Ja, det ved jeg."&lt;br&gt;"Kan du vise mig dem?"&lt;br&gt;"Dersom I ikke frygter for at følge med."&lt;br&gt;"Hvorhen?"&lt;br&gt;"Da svensken kom, forvarede præsten dem i en kasse hernede&lt;br&gt;under alteret, hvor de balsamerede lig står."&lt;br&gt;"Frygter du ikke selv for at gå derned?"&lt;br&gt;"Ak, strenge herre! Som graver har jeg nu gået her i kirken i&lt;br&gt;mange år og set på ligene. Jeg tror næsten, at de kender mig."&lt;br&gt;"Og jeg er soldat," svarede Manheimer, "og tror næsten at have&lt;br&gt;gjort flere mennesker til lig i min levetid, end du har set i din.&lt;br&gt;Gå foran, mand, og lad os komme ned til de balsamerede."&lt;br&gt;Graveren gik hen til alteret og åbnede en skjult lem i gulvet,&lt;br&gt;derfra steg han ned i åbningen. Manheimer drog sin kårde og&lt;br&gt;fulgte ham uden betænkning.&lt;br&gt;Idet han støttede sin fod på stigen, som førte ned i hvælvingen,&lt;br&gt;vendte han sig om og vinkede ad soldaten, der blev stående i døren.&lt;br&gt;"Skynd dig ud til kaptajnen," udbrød han dæmpet, "og bed&lt;br&gt;ham komme herind med sine fire mænd." Derpå gik han ned ad&lt;br&gt;stigen.&lt;br&gt;
  Blandt de balsamerede.
  &lt;br&gt;Da den formentlige graver, det vil sige Svend Gjønge, kom ned&lt;br&gt;i hvælvingen, slog han lågen tilbage fra sin lygte og hængte den&lt;br&gt;op på en af murpillerne. Ved dens skin så Manheimer en rummelig&lt;br&gt;kælder med gotiske spidsbuer og to døre mellem sidepillerne. Begge&lt;br&gt;disse døre førte ind til familiebegravelser for de forskellige adelige&lt;br&gt;lig, som kirken gemte. Den ene dør var gennembrudt med jerngitter, gennem&lt;br&gt;åbningen trængte et svagt lys af en lygte, der indenfor var ophængt på&lt;br&gt;væggen. I den første kælder, hvori Manheimer&lt;br&gt;befandt sig, stod flere store kister, betrukne med sort klæde eller&lt;br&gt;læder og beslagne på alle kanter med messingsøm.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" udbrød Manheimer, idet han så sig om.&lt;br&gt;"Præsten ved at finde et godt gemmested til sine skatte."&lt;br&gt;"Ja. herre!" svarede Svend, "men I skal først lære det rigtigt at&lt;br&gt;kende. Der ser noget forstyrret ud hernede, for i de første dage&lt;br&gt;eders folk kom til byen, gik de ind i kirken og ransagede alt. De&lt;br&gt;brød låget af kisterne og løftede ligene ud for at se, om de kunne&lt;br&gt;finde noget værdifuldt hos dem."&lt;br&gt;"Det er meget sandfærdigt, hvad du der fortæller," svarede&lt;br&gt;Manheimer. "Jeg var selv med ved samme lejlighed, men vi fandt&lt;br&gt;ikke noget synderligt. Havde jeg dengang vidst, hvilke skatte den&lt;br&gt;gamle halunk opbevarede, skulle der være blevet ryddet bedre op."&lt;br&gt;"Ak, ædle herre! Det lille alterbæger er endda ingen stor skat."&lt;br&gt;"For djævelen! Jeg tænker heller ikke på bægeret alene. Med&lt;br&gt;få ord, jeg ved, at præsten her i kirken har forvaret en stor sum&lt;br&gt;penge, du må udlevere os, siden det vel er dig, som skulle skaffe&lt;br&gt;dem bort herfra."&lt;br&gt;"Ah!" udbrød Svend, "her har altså været forræderi med i&lt;br&gt;spillet."&lt;br&gt;"Det giver jeg dig lov til at grunde på siden. For øjeblikket&lt;br&gt;nytter det ikke at nægte noget, jeg ved besked om alt, og mine&lt;br&gt;kammerater har omringet kirken. Kommer du med udflugter, vil&lt;br&gt;jeg være forbandet, om jeg ikke lader dig hænge op under lysekronen. Forstår&lt;br&gt;du mig?"&lt;br&gt;"Ja, meget nøje," svarede Svend; "men jeg er endda heller ikke&lt;br&gt;så ubeskyttet, som I kanske mener; og siden I nævner eders kammerater, så&lt;br&gt;har jeg også mine nær herved."&lt;br&gt;"Hvem mener du?"&lt;br&gt;Svend smilede og pegede omkring på de åbne ligkister, medens&lt;br&gt;han svarede: "Jeg mener de døde!"&lt;br&gt;"Vil du gøre nar af mig?" råbte Manheimer truende.&lt;br&gt;"Følg blot med og se på dem," vedblev gjøngen. "Det er endda&lt;br&gt;ikke så dårlige svende, som I bilder jer ind."&lt;br&gt;Kaptajnen kastede et blik hen over kisterne, udstødte et råb&lt;br&gt;og fo’r et skridt tilbage. Bag hver kiste så han en høj og bredskuldret&lt;br&gt;skikkelse rejse sig i vejret. Disse fire mænd, som så uformodet viste sig,&lt;br&gt;syntes at betragte kaptajnen med et udfordrende&lt;br&gt;og hånligt smil; de var alle bevæbnede og samlede sig om graveren.&lt;br&gt;Denne hviskede nogle ord til dem, hvorpå de forsvandt.&lt;br&gt;"Du lader dine mænd gå," udbrød Manheimer forbavset.&lt;br&gt;"Jeg gør så," svarede Svend roligt. "Det er ikke her, deres hjælp&lt;br&gt;gøres mest nødig."&lt;br&gt;"Som du vil, mand! Vis mig blot, hvor pengene er forvarede,&lt;br&gt;så skal jeg intet ondt gøre dig; men om du så var den skinbarligste&lt;br&gt;Belzebub selv, må du rykke ud med dem."&lt;br&gt;"Og hvis jeg alligevel vægrer mig?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"I så fald er vi her to brave adelsmænd, som vil prøve, hvorledes&lt;br&gt;svensk stål bider på dig og dine."&lt;br&gt;"Frygter I da ikke for en kamp her?" svarede Svend. "Hvor&lt;br&gt;I så de døde så hurtigt blive levende, kunne måske de levende lige&lt;br&gt;så hurtigt blive døde."&lt;br&gt;Kaptajn Nieler viste sig i dette øjeblik over åbningen fra altergulvet med&lt;br&gt;sine soldater og steg ned ad stigen.&lt;br&gt;"Fem til," udbrød Svend. "Jeg troede ikke, I var så mange."&lt;br&gt;"Der venter endnu et par stykker ovenfor."&lt;br&gt;"Nej, lad os ikke få flere herned," svarede Svend, "ellers vil I&lt;br&gt;jo fylde den hele hvælvning."&lt;br&gt;Og før nogen anede hans hensigt, skubbede han lygten ned fra&lt;br&gt;sømmet og knuste den på gulvets stenfliser. I det bælgmørke, som&lt;br&gt;derved opstod, hørte Manheimer Svend drage stigen til sig og et&lt;br&gt;dumpt skrald, forårsaget af en ligkiste, som han væltede ned fra&lt;br&gt;skamlerne for at danne en forskansning mellem sig og døren til&lt;br&gt;den næste hvælving.&lt;br&gt;"En lygte herned!" råbte Nieler.&lt;br&gt;Soldaterne, som ventede ovenfor, udstødte et skrig, da de så, at&lt;br&gt;stigen var taget bort, hvorved de blev hindret i at komme ned til&lt;br&gt;deres kammerater. De bandt en lygte fast i enden af et sabelskæfte&lt;br&gt;og firede den ned i hvælvingen. Lysets stråler brødes i skjoldene&lt;br&gt;og våbnene på væggen over adelsmændenes kister og kastede tillige&lt;br&gt;et svagt skær hen over ligenes gulblege og indtørrede ansigter.&lt;br&gt;Trækvinden fra den åbne lem bevægede de gamle, udtungede faner,&lt;br&gt;som hang ned fra loftet. Mændene ventede kun på et tegn til at&lt;br&gt;kaste sig over den ene, som bag en væltet ligkiste imødeså kampen&lt;br&gt;med en frygtløs ro. Ovenover dem fra den åbne lem så man de&lt;br&gt;ophidsede ansigter af soldaterne, der var blevet skilt fra deres kammerater,&lt;br&gt;og bag døren til den næste hvælving, gennem hvis jerngitter lyset skinnede,&lt;br&gt;flere mørke skikkelser, som færdedes i travl&lt;br&gt;virksomhed, uden tilsyneladende at have nogen tanke eller opmærksomhed for,&lt;br&gt;hvad der skete udenfor.&lt;br&gt;"Fremad!" råbte Manheimer pludselig. "Det gælder en dukat&lt;br&gt;for det første stød, som rammer ham."&lt;br&gt;Med disse ord svang han sig op på ligkisten.&lt;br&gt;"i så fald vil i ikke komme til at vinde!" råbte Svend og affyrede&lt;br&gt;en pistol mod Manheimer. Kaptajnen tumlede tilbage, men kuglen&lt;br&gt;var prellet af mod hans brystharnisk.&lt;br&gt;"Måske dog!" udbrød han med en hånlig latter og førte et stød&lt;br&gt;med sin kårde efter Svend.&lt;br&gt;"åh!" udbrød denne, "du bærer brystplade. Så forsøg da dette."&lt;br&gt;Han gjorde et udfald efter kaptajnens hoved, men Manheimer&lt;br&gt;trak sig tilbage, og sværdet strejfede kun hans venstre skulder.&lt;br&gt;To andre trængte frem over kisten og angreb på begge sider.&lt;br&gt;Svend optog den førstes hug i sin kappe, som han hævede med&lt;br&gt;den venstre arm, derpå trådte han et skridt tilside for at undgå&lt;br&gt;den andens slag, og jog sit sværd ind i den ene soldats bryst.&lt;br&gt;Manden udstødte et kvalt suk og faldt overende. Hans kammerat&lt;br&gt;fik ingen tid til at gentage sit udfald, thi i det samme Svend drog&lt;br&gt;sit sværd ud af den faldne, hævede han det til et hug, der sårede&lt;br&gt;soldaten i armen. Denne udstødte en drøj ed og sprang tilbage&lt;br&gt;over kisten.&lt;br&gt;Kaptajn Nieler havde imidlertid draget sig hen imod den ene&lt;br&gt;side, i den hensigt at komme inden for kisten, uden at vove sig&lt;br&gt;frem lige over for Svend. Denne begreb hans hensigt. Da soldaten&lt;br&gt;sprang tilbage, kastede gjøngen et blik over sine modstandere og&lt;br&gt;så Nieler med den venstre hånd tilvinke Manheimer, mens han&lt;br&gt;selv gjorde det første skridt, der bragte ham inden for kisten.&lt;br&gt;Svend gjorde et spring hen imod ham og lagde sig ud til et anfald&lt;br&gt;mod Nieler, som denne afbødede; ved det næste stød fornam Svend&lt;br&gt;af den ringe modstand, hans klinge mødte, at den måtte have truffet, men i&lt;br&gt;det halvmørke, som hvilede over hvælvingen, kunne man&lt;br&gt;intet tydeligt bemærke; da Svend drog sit sværd tilbage, udstrakte&lt;br&gt;Nieler begge sine arme, hvirvlede sig rundt, vaklede og faldt til&lt;br&gt;jorden med et gennemtrængende skrig.&lt;br&gt;Endnu før Nieler faldt for aldrig at rejse sig mere, havde Manheimer gjort&lt;br&gt;et nyt forsøg på at trænge over skranken. Idet han&lt;br&gt;fik fodfæste på den anden side, gjorde han et rasende udfald mod&lt;br&gt;Svend. Denne parerede med kappen over den venstre arm og slog&lt;br&gt;Manheimers kårde i vejret, mens han gengældte stødet, men fejlede&lt;br&gt;atter, idet hans fod gled i den blodstrøm, som Nielers legeme udbredte over&lt;br&gt;fliserne. Derved var han kommet Manheimer så nær,&lt;br&gt;at han ikke fandt plads til at føre noget nyt stød mod ham. Manheimer drog&lt;br&gt;sin daggert, da Svend fo’r ind på ham og slog ham&lt;br&gt;kårdehæftet i hovedet.&lt;br&gt;På samme tid hørtes en jublende skrig fra soldaterne ovenover&lt;br&gt;lemmen. En af dem havde revet alterklædet over, sammenbundet&lt;br&gt;stykkerne og lod sig nu af sine kammerater hejse ned i hvælvingen.&lt;br&gt;Den næste sad allerede med benene nede under gulvet, beredt til&lt;br&gt;at følge ham, da der lød en gennemtrængende piben inde fra sidehvælvingen.&lt;br&gt;Soldaten studsede. Ved denne lyd fo’r et smil over&lt;br&gt;Svends ansigt. Han trådte et skridt fremad og lod sine øjne løbe&lt;br&gt;omkring i hvælvingen. Hans af kampen ophidsede ansigt glødede&lt;br&gt;i en stærkere rødme, da han så det værk, han her havde udført.&lt;br&gt;Af sine modstandere havde han dræbt to og gjort to andre udygtige&lt;br&gt;til at fortsætte kampen. Han drog en pistol frem af sin kofte, tog&lt;br&gt;et omhyggeligt sigte og trykkede af. Tillige med knaldet hørte man&lt;br&gt;stumperne af den sønderskudte lygte rasle ned på gulvet. Lyset&lt;br&gt;slukkedes, og hvælvingen var atter indhyllet i det dybeste mørke.&lt;br&gt;"Se så, mine venner!" udbrød han. "Nu er vor gerning fuldbragt,&lt;br&gt;og Svend Gjønge byder jer farvel, indtil vi træffes igen."&lt;br&gt;Efter disse ord hørte soldaterne en dør blive åbnet og atter slået&lt;br&gt;i og derpå raslen af skodder, som på den modsatte side blev&lt;br&gt;skudt for.&lt;br&gt;Manheimer udstødte et dumpt brøl, han anede, at hans plan i&lt;br&gt;dette øjeblik blev tilintetgjort, men han vovede ikke at følge efter&lt;br&gt;Svend, før soldaterne ovenfra havde hejst en lygte ned i hvælvingen.&lt;br&gt;Da der atter blev lyst dernede, var Svend forsvundet, det samme&lt;br&gt;var tilfældet med lyset, som hidtil havde skinnet igennem døren&lt;br&gt;fra den næste hvælving.&lt;br&gt;"Hejs lygten ned til os?" råbte Manheimer rasende. "Alle mand&lt;br&gt;herned, og lad os prøve, om vi ikke i forening kan sprænge døren."&lt;br&gt;Soldaterne trængte sig frem over ligkisten og satte skuldrene til&lt;br&gt;døren, men den trodsede ethvert forsøg. Manheimer opfyldte hvælvingen med&lt;br&gt;sine eder og skrig; da han endelig indså, at det ville&lt;br&gt;være ham umuligt at bryde døren op, stak han sin daggert ind&lt;br&gt;mellem rammen og jerngitteret; det lykkedes ham omsider at bryde&lt;br&gt;noget af dette ud. Derved fik han armen ind på den anden side&lt;br&gt;og trak skodderne tilbage, hvorved døren gik op og åbnede en&lt;br&gt;gennemgang for svenskerne.&lt;br&gt;Ved lygtens skin så de, at hvælvingen var forladt. En stærk&lt;br&gt;trækvind strømmede de indtrængende i møde fra et af kælderhullerne i muren.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" brummede Manlieimer. "Det er den elendige&lt;br&gt;kapellan, der er skyld i hele vor ulykke. Han skal komme til at&lt;br&gt;bøde derfor. Hvad, om jeg sagde, at han havde lokket mig ned til&lt;br&gt;kirken, og at præsten der havde stillet os et baghold. Sådan får&lt;br&gt;jeg ram på dem begge, og præsten får tillige at vide, at hans&lt;br&gt;svigersøn røbede os hemmeligheden."&lt;br&gt;Med disse tanker beskæftigede den værdige kaptajn sig på vejen&lt;br&gt;til sine kammerater i Gåsetårnet.&lt;br&gt;
  Hvori nytten af en kakkelovnskrog overgår dens behagelighed.
  &lt;br&gt;Hovedgården Iselingen lå omtrent en halv fjerdingsvej fra Vordingborg og&lt;br&gt;blev bestyret af lensmanden Tyge Høeg.&lt;br&gt;Aftenen efter at Svend havde modtaget pengene af præsten, sad&lt;br&gt;hr. Tyge og spillede dam med sin skriver. Det var i en stor sal,&lt;br&gt;hvis mørke, med lædertapeter betrukne vægge og høje, hvælvede&lt;br&gt;loft kun sparsomt oplystes af den lille lampe, lensmanden havde&lt;br&gt;stillet hen foran dambrættet.&lt;br&gt;Midt i salen stod et stort bord af massivt egetræ med fire kuglede&lt;br&gt;og plumpe fødder og skjult af et gammelt og hullet klæde. Langs&lt;br&gt;væggene sås en række høje armstole, hvis ryg og sæder var af&lt;br&gt;læder, udsirede med forgyldte linier og fastnaglede med messingsøm.&lt;br&gt;I en krog ved kaminen sad lensmanden i en sort og hvidstribet,&lt;br&gt;ulden nattrøje ved siden af et flammende bål.&lt;br&gt;Tyge Høeg var lidt over de halvtreds. Hans hoved begyndte at&lt;br&gt;blive skaldet, derimod tiltog hans bug og kinder i en forbavsende&lt;br&gt;fyldighed og runding. Hans dobbelte hage skjulte næsten sløjfen&lt;br&gt;på halstørklædet, hans lyseblå øjne havde et stirrende og ubehageligt&lt;br&gt;udtryk.&lt;br&gt;"Hør skriver!" udbrød han efter lang tavshed. "Hvis nogen spørger, hvad han&lt;br&gt;er, kan han svare, at jeg kalder ham for en slyngel.&lt;br&gt;Jeg viser ham den gunst og nåde at spille med ham, og så forskylder han mig&lt;br&gt;med at sidde og snyde mig op i mine åbne øjne. Nu&lt;br&gt;har han jo vundet den tredie ort fra mig."&lt;br&gt;"Jeg, nådige herre!" udbrød skriveren forbløffet.&lt;br&gt;"Hold din mund!" vedblev lensmanden. "Jeg siger, at han spiller falsk, og&lt;br&gt;det er godt dansk. Hvorledes skulle han ellers kunne&lt;br&gt;vinde fra mig?"&lt;br&gt;Tyge fik ingen lejlighed til at udvikle dette begreb nøjere, thi&lt;br&gt;tjeneren trådte ind og meldte, at Espen Naas. den rige købmand fra&lt;br&gt;Vordingborg, stod udenfor med et kvindfolk og begærede herren&lt;br&gt;i tale.&lt;br&gt;"Ej hvad!" udbrød Tyge overrasket. "Er han allerede der? -&lt;br&gt;Hør, Toller! Hold dem lidt op med snak og påfund, imens jeg&lt;br&gt;pynter mig, - bild dem ind, jeg har forretninger - sig, hvad du vil,&lt;br&gt;og af sted med dig."&lt;br&gt;Tjeneren gik.&lt;br&gt;"Nå, skriver!" vedblev herren med større venlighed. "nu gælder&lt;br&gt;det min sjæl om at komme i klæderne i en fart. Hent mig mine&lt;br&gt;støvler med de lange sporer og min kam; hvor er min kam? Den&lt;br&gt;sidder i rebet bag det lille spejl. Lad mig se, han tager benene&lt;br&gt;med sig."&lt;br&gt;Under disse udbrud flyttede lensmanden lampen hen på det&lt;br&gt;store bord midt i stuen, iførte sig en carmoisinrød plysses kofte,&lt;br&gt;bandt tørklædet fastere om halsen, hvorved hans ansigt antog en&lt;br&gt;mere blodrød farve end tilforn. Skriveren bragte imidlertid støvler&lt;br&gt;og kam.&lt;br&gt;"Træk dem på mig," hviskede Tyge, mens han stak benet frem,&lt;br&gt;og, siddende foran et lille spejl med lampen i den ene hånd og&lt;br&gt;kammen i den anden, søgte han at skjule sin skaldede pande ved&lt;br&gt;at rede al baghåret frem over den.&lt;br&gt;"Se så!" udbrød han tilfreds. "Nu kan han gå og kalde købmanden ind. Bring&lt;br&gt;os så en flaske franskvin herop fra kælderen, her&lt;br&gt;har han nøglen, men han stikker ingen af flaskerne til sig, som&lt;br&gt;han gjorde sidst."&lt;br&gt;"Det har jeg aldrig gjort," ytrede den ulykkelige skriver, hvem&lt;br&gt;blodet steg til hovedet ved denne fornærmelse.&lt;br&gt;"Hvad bryder jeg mig om hans nægten!" råbte Tyge. "Der var&lt;br&gt;nitten flasker, kort før han hentede mig den sidste, og dagen efter&lt;br&gt;talte jeg kun sytten, ved han det! Her er nøglen. Ud med sig og&lt;br&gt;lad os få tre rene glas ind!"&lt;br&gt;Skriveren ville gøre en bemærkning. Lensmanden stampede i&lt;br&gt;gulvet og pegede på døren, mens han tog plads foran det store egebord og gav&lt;br&gt;sig til at sprede papirerne omkring til alle sider, for&lt;br&gt;at det for de kommende skulle se ud, som om han havde været beskæftiget ved&lt;br&gt;bordet.&lt;br&gt;Straks efter trådte den omtalte købmand ind, en lille bleg og&lt;br&gt;kroget person med et snu og listigt ansigt, der udmærkede sig ved&lt;br&gt;et uafbrudt vekslende minespil. Ved hånden førte han en pige,&lt;br&gt;hvis spæde og ungdommelige figur til dels indhylledes af en klædes&lt;br&gt;kåbe. Hun rødmede undseligt, mens hun med ærbar mine og nedslagne øjne&lt;br&gt;nejede for lensmanden.&lt;br&gt;"Træd kun nærmere, min kære Espen!" udbrød Tyge med et&lt;br&gt;forekommende smil og gav købmanden ved en håndbevægelse tegn&lt;br&gt;til at tage plads på stolen ved hans side. "Jeg ser med glæde, at&lt;br&gt;han har beredt mig den overraskelse at tage sin kære datter med."&lt;br&gt;"Overraskelse!" gentog Espen studsende. "Nådige hr. lensmanden skrev jo i&lt;br&gt;sidste brev udtrykkelig, at jeg skulle komme med lille&lt;br&gt;Ellen og ikke hende foruden."&lt;br&gt;"Nu ja, måske!" sagde lensmanden, fortrydelig over ikke at være&lt;br&gt;blevet bedre forstået; "jeg gjorde det i den mening, at slottet her&lt;br&gt;ville være et mere passende hjem for den lille jomfru end byen,&lt;br&gt;hvor det vrimler af så mange vilde og slemme krigsfolk."&lt;br&gt;Espen brast i latter. "Ak, velbyrdige hr. lensmand! I har ikke&lt;br&gt;nødig at bruge så mange omsvøb; lad os gå lige til sagen. Jeg har&lt;br&gt;allerede forklaret min lille Ellen, at hun måske kom til at blive&lt;br&gt;her på slottet for bestandig og bestyre den nådige herres hus, hvis&lt;br&gt;jeg ellers overtydes om, at herren sætter nogen pris på hendes&lt;br&gt;selskab."&lt;br&gt;"Har I virkelig!" udbrød Tyge fornøjet og trak sit halstørklæde&lt;br&gt;op over hagen, som ved en bevægelse havde vist sig i et større forhold, end&lt;br&gt;han ønskede. "Og hvad siger da den kleine Ellen dertil?"&lt;br&gt;spurgte han med sit venligste smil. "Kunne min lille pige have lyst&lt;br&gt;til at blive her i disse store og kønne stuer, at få sig nye kjoler af&lt;br&gt;silke og det fineste hollandske klæde, at lade sig opvarte af mine&lt;br&gt;folk og ikke bestille andet end at pleje mig stakkels mand lidt på&lt;br&gt;mine gamle dage? Hvad?"&lt;br&gt;Den unge pige tav, fordi det under den øjensynlige kamp, hvori&lt;br&gt;hun befandt sig, var hende umuligt at fremføre et ord, hun vovede&lt;br&gt;for første gang med et ubeskriveligt bønligt udtryk at hæve sine&lt;br&gt;store, blå øjne op til det grinende satyransigt.&lt;br&gt;"Ellen!" udbrød faderen med et lynende blik. "Kan hun ikke&lt;br&gt;svare hr. lensmanden?"&lt;br&gt;Ellens læber sitrede, hun foldede sine små hænder over brystet,&lt;br&gt;idet hun hviskede sagte, næsten uhørligt:&lt;br&gt;"Ak, nådige herre! Jeg ville så nødigt blive her på slottet; hav&lt;br&gt;forbarmelse med mig lille pige."&lt;br&gt;"Hendes fader er en dumrian," svarede Tyge Høeg, "jeg skulle&lt;br&gt;ikke sige det så ligefremt. Han har forebragt mit hjertes ønske på&lt;br&gt;en ravgal måde; af alle mennesker er jeg nok den, som mindst&lt;br&gt;ville gøre hende noget til fortræd. Men tør hun sine kønne øjne&lt;br&gt;og gå så lidt ned til husholdersken. Jeg har en sag at afgøre med&lt;br&gt;hendes fader imidlertid."&lt;br&gt;Ellen rejste sig, glad over den givne tilladelse.&lt;br&gt;"Kom først hen til mig, før hun går," vedblev Tyge med det&lt;br&gt;størst mulige udtryk af venlighed, som han var i stand til at give&lt;br&gt;sit ansigt. "Kom herhen, min søde dukke, at jeg kan knibe hende&lt;br&gt;lidt i hendes røde kinder."&lt;br&gt;Ellen adlød nølende og ilede derpå ud af salen.&lt;br&gt;"Nu vel, hr. lensmand!" udbrød Espen, da de blev alene, idet&lt;br&gt;han, uden at afvente tilladelse, tog plads på en stol ved Tyges side.&lt;br&gt;"Hvad tykkes eder om den små?"&lt;br&gt;"For så vidt ret godt, hun er køn af udseende, og I siger jo, at&lt;br&gt;hun er vant til at tage vare på husets gerning hos eder, men I griber&lt;br&gt;blot tingen galt an med den evindelige snak og har gjort pigen bange."&lt;br&gt;"Ja, lad I mig derom," svarede købmanden, "jeg kender Ellen&lt;br&gt;bedst og ved nok, hvad jeg gør."&lt;br&gt;"Ja, ja. hvad forlanger I da for, at jeg får hende til mig i huset?"&lt;br&gt;"Derom er vi jo allerede enige; jeg forlanger kun den halm, der&lt;br&gt;står i ladegården næst herved."&lt;br&gt;"Det er for meget, Espen, det er, få mig skam, for meget. I har&lt;br&gt;nu allerede udplyndret to af vore magasiner, og hvordan vil det&lt;br&gt;vel gå siden, når jeg skal til at aflægge regnskab?"&lt;br&gt;"Jeg tænker, at I kan spare regnskabet for eftertiden," svarede&lt;br&gt;Espen leende. "Det er jo til svensken, vi sælger halmen, og andet&lt;br&gt;herskab får landet vel aldrig."&lt;br&gt;"Hvor meget udbragte I det sidste til?"&lt;br&gt;"Ja, Gud bedre det! Hidtil har jeg ikke set så meget som en hvid&lt;br&gt;derfor; den gale kaptajn udsætter betalingen fra tid til tid. Til i&lt;br&gt;dag havde han bestemt lovet mig pengene, men da jeg kom ned i&lt;br&gt;hans kvarter i morges, teede han sig som en forrykt mand, bandede&lt;br&gt;og støjede og påstod, at kapellanen havde stjålet halvtredsindstyve&lt;br&gt;tusind rigsdaler fra ham."&lt;br&gt;Tyge brød ud i en skoggerlatter. "å, fortæl det igen," råbte han,&lt;br&gt;"det gør så godt at komme til at le rigtigt. Den blegnæbbede kapellan! -&lt;br&gt;Hvor mange penge var det, I sagde?"&lt;br&gt;"Ikke mindre end halvtredsindstyve tusind rigsdaler," gentog&lt;br&gt;købmanden. "For resten skal der nok være noget sandt i historien,&lt;br&gt;for jeg spurgte kaptajn Manheimer ud og fik at vide, at svigerfaderen, den&lt;br&gt;gamle præst, havde leveret summen til den Svend&lt;br&gt;Gjønge. som folk nu snakker så meget om her på egnen, at han&lt;br&gt;skulle se at bringe den til København. Vist er det, at der har været&lt;br&gt;stor alarm i byen i nat."&lt;br&gt;Tyge var sunket sammen på stolen, han syntes fordybet i sine&lt;br&gt;egne betragtninger uden at ænse, hvad Espen fortalte. Pludselig&lt;br&gt;fo’r han i vejret og udbrød:&lt;br&gt;"Halvtredsindstyve tusind daler! - Hvad!"&lt;br&gt;"Ja, det er en rar, lille sum."&lt;br&gt;"Jeg skulle ikke bøje mig for kongen, men agte mig for den&lt;br&gt;rigeste mand i Danmark, om de var mine."&lt;br&gt;En tjener trådte ind og meldte, at to mænd var kommet til slottet&lt;br&gt;og begærede lensmanden i tale.&lt;br&gt;"Hvem er disse mænd?" spurgte Tyge.&lt;br&gt;"Det skal jeg ikke kunne sige," svarede tjeneren. "de er så korte&lt;br&gt;for hovedet og holder ikke af at give sig i tale med os; de trak en&lt;br&gt;lille slæde efter sig, hvorpå der lå to øltønder som de, marketenderne&lt;br&gt;bruger, når de drager landet om til krigsfolket."&lt;br&gt;"Lad dem komme ind," sagde lensmanden.&lt;br&gt;Tjeneren gik, straks efter trådte to mænd ind i stuen. Det var&lt;br&gt;Svend Gjønge og Ib. Svend havde slået hætten af sin brune kofte&lt;br&gt;op over hovedet, således at hans ansigt var halvt tilhyllet af den.&lt;br&gt;Idet han gik hen over gulvet, hørtes en klirren, der tydede på, at&lt;br&gt;han var bevæbnet. Ib blev stående ved døren og lod sine sorte og&lt;br&gt;skarpe øjne løbe omkring over alle genstande i salen.&lt;br&gt;"Min herre lensmand!" udbrød Svend, da han kom hen til bordet&lt;br&gt;og havde slået hætten tilbage. "Jeg kommer herop i aften for at&lt;br&gt;søge bistand hos eder."&lt;br&gt;"Hos mig," ytrede Tyge forundret.&lt;br&gt;"Sagen er, at jeg og min kammerat har fået i ærinde at bringe&lt;br&gt;to ankre kostbar vin til svenskens general på hin side Præstø; men&lt;br&gt;vejen er træls og vinen tung, vi fattes en hest til vor slæde, den&lt;br&gt;vil jeg låne hos eder."&lt;br&gt;"Må jeg se det brev. I fik med til generalen," sagde Tyge og&lt;br&gt;strakte hånden ud mod Svend.&lt;br&gt;"Jeg har intet brev." svarede Svend. "Manden, som skikker mig,&lt;br&gt;troede mig på mit ansigt. Det samme får I gøre."&lt;br&gt;"Med forlov at spørge, hvor er den vin fra?" spurgte Espen med&lt;br&gt;et lurende blik.&lt;br&gt;Svend vendte sig om og gav kræmmeren et målende øjekast, idet&lt;br&gt;han sagde:&lt;br&gt;"Med forlov at spørge, hvor er den mand fra?"&lt;br&gt;"Han er også skikket af by med et hemmeligt bud," svarede Tyge.&lt;br&gt;"Hvis så er, vil jeg råde ham til at bære sig ad på samme vis&lt;br&gt;som jeg. Jeg betror mig aldrig til fremmede. I er vel også kommet&lt;br&gt;for at bede lensmanden om bistand? Der ser I, hr. Tyge, hvor godt&lt;br&gt;folk kender eders sindelag, alle de, der går bud for svensken, tyr&lt;br&gt;til eder undervejs, når de trænger til noget."&lt;br&gt;"Hvad vil I sige dermed?" spurgte Tyge, ubehageligt berørt ved&lt;br&gt;Svends hentydning til den gunst, han stod i hos fjenden.&lt;br&gt;"At tiden går, og at I må låne mig den hest, jeg har nødig til&lt;br&gt;min slæde."&lt;br&gt;"Gud bedre det, for hvad hest jeg har at undvære," ytrede Tyge&lt;br&gt;med et skuldertræk. "To måtte jeg give til hæren, da de slæbte&lt;br&gt;de svære kanoner op mod København, to fik Kongelig Majestæt,&lt;br&gt;Karl Gustav, til sit eget brug, siden både hans hest og vogn sank&lt;br&gt;i havet undervejs på bæltet. Nu har jeg alene en gammel følhoppe&lt;br&gt;tilbage, som ikke er nogen tjenlig."&lt;br&gt;"Den kan være god nok til mig, og jeg låner den med eders&lt;br&gt;tilladelse."&lt;br&gt;"Nej, min sjæl, om I gør."&lt;br&gt;"Så låner jeg den uden eders tilladelse."&lt;br&gt;"Eja!" råbte Tyge med en hånlig latter. "Du taler min tro, som&lt;br&gt;om jeg ikke havde mine folk i nærheden, der på et vink af mig&lt;br&gt;kunne kaste dig på porten."&lt;br&gt;"Hvis I gjorde det," sagde Svend rolig, "kom jeg i nærheden af&lt;br&gt;mine folk, nogle af dem venter uden for porten."&lt;br&gt;Ib, som under samtalen var blevet stående ved døren, rømmede&lt;br&gt;sig i dette øjeblik og begyndte at klirre med sin sabel, det sædvanlige tegn&lt;br&gt;på, at hans kamplyst begyndte at vækkes.&lt;br&gt;Kræmmeren sad i skyggen af lampen og tegnede med en pen på&lt;br&gt;egebordet; han dyppede den og skrev to ord på et stykke papir, som&lt;br&gt;han skød hen til Tyge. Lensmanden så papiret og læste forundret:&lt;br&gt;"Giv efter!" Han vovede i dette øjeblik ikke at kaste sine øjne på&lt;br&gt;Espen, men vant til at bøje sig for dennes gode indfald, forandrede&lt;br&gt;han pludselig tonen og udbrød:&lt;br&gt;"Herre min Gud! Hvor I farer op for ingenting; jeg talte jo kun&lt;br&gt;sådan for spøg."&lt;br&gt;"Ak, hr. lensmand!" sagde Svend Gjønge, "tro heller ikke, jeg&lt;br&gt;svarede i alvor. Hvorfor skulle det vel falde mig ind at tage eders&lt;br&gt;hest med magt, siden jeg forud vidste, I ville lade mig få den&lt;br&gt;godvillig?"&lt;br&gt;Tyge syntes at betænke sig på svar, mens han så over mod&lt;br&gt;kræmmeren. Denne tog ordet:&lt;br&gt;"Ja, I ser på mig, nådige hr. lensmand! Min nærværelse er måske&lt;br&gt;eder og disse gode mænd til besvær. Men hvis de blot vil gå ned&lt;br&gt;i borgstuen, til jeg har fået den besked, I lovede mig, så går jeg&lt;br&gt;min vej igen, og I kan da tale sammen uforstyrret."&lt;br&gt;"Varer det længe?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"å nej," sagde Tyge, "lad eder give mad og drikke dernede,&lt;br&gt;og kom kun tilbage, så snart I har spist."&lt;br&gt;Til trods for Svends skarpe blik var kræmmerens list undgået&lt;br&gt;hans opmærksomhed, han fattede derfor heller ikke årsagen til&lt;br&gt;denne pludselige venlighed. Imidlertid adlød han lensmandens opfordring og&lt;br&gt;gik hen til døren, Ib rømmede sig og klirrede frygteligt med sin sabel, idet&lt;br&gt;de forlod værelset. Så snart de var kommet&lt;br&gt;udenfor, greb Ib Svend i armen og lagde sit hoved til døren for at&lt;br&gt;lytte, Tyges og kræmmerens halvsagte hvisken tabte sig på grund&lt;br&gt;af den lange afstand.&lt;br&gt;"Så sandt jeg er en ærlig mand," hviskede Ib, "de tænker på at&lt;br&gt;spille os en streg. Jeg så den lille kræmmer smile så lumsk, da du&lt;br&gt;vendte ham ryggen. Men vi skal snart komme under vejr med,&lt;br&gt;hvad de har for."&lt;br&gt;Efter disse ord spændte Ib sin sabel fra siden og leverede den&lt;br&gt;til Svend.&lt;br&gt;"Tilbage til stuen igen. Jeg lod, som om jeg lukkede døren, da&lt;br&gt;vi gik, men den blev stående på klem. Vent mig dernede! De har&lt;br&gt;bestemt noget i sinde."&lt;br&gt;Med de samme ord åbnede kræmmeren samtalen, da Svend havde&lt;br&gt;forladt salen.&lt;br&gt;"De har bestemt noget i sinde, de to gavstrikke!"&lt;br&gt;"Mener I?" udbrød Tyge med åben mund.&lt;br&gt;"Ja! Og hvem tror I vel, den var, I talte med?"&lt;br&gt;"Han så mig rigtignok sær fordægtig ud," svarede Tyge forsig&lt;br&gt;tigt, for ikke at udtale en formodning.&lt;br&gt;"Det var min tro ingen anden end Svend Gjønge."&lt;br&gt;"Svend Gjønge!" gentog lensmanden og fo’r i vejret.&lt;br&gt;I dette øjeblik åbnede Ib døren og bukkede sig ned bag den store&lt;br&gt;lænestol, som Tyge nylig havde forladt i kakkelovnskrogen.&lt;br&gt;"Svend Gjønge med de halvtredsindstyve tusind?"&lt;br&gt;"Med eller uden de halvtredsindstyve tusind, det var, få mig&lt;br&gt;skam, ham. Ikke skulle det undre mig, hvis der gemtes andet i de&lt;br&gt;to ankre end franskvinen, han talte om."&lt;br&gt;"I siger noget. De har forvaret pengene i ankrene og vil på den&lt;br&gt;måde se at luske sig gennem svenskehæren."&lt;br&gt;"Ja, nu er vi omtrent ved det," sagde Espen, idet han fornøjet&lt;br&gt;gned sine hænder, "jeg er netop af samme mening."&lt;br&gt;Ib kunne høre ethvert ord, så meget lettere, som stemmerne hævede sig med&lt;br&gt;den stigende begejstring. Desuagtet var skjulestedet&lt;br&gt;ikke så bekvemt, som han havde forestillet sig. De svære bøgeknuder i&lt;br&gt;kaminen opfyldte krogen med en kvælende hede. Ib stønnede. Sveden perlede i&lt;br&gt;store dråber på hans pande. Af mangel på&lt;br&gt;et bedre råd listede han sig til, lidt efter lidt, at trække sin kofte af.&lt;br&gt;Imidlertid vedblev samtalen:&lt;br&gt;"Vi må undersøge disse ankre, før de rejser videre." mente lensmanden.&lt;br&gt;"Vi må slet ikke lade dem rejse," svarede kræmmeren.&lt;br&gt;"Godt, nok, men hvordan kan vi vel hindre det? Foruden os er&lt;br&gt;der i aften kun to gamle karle på slottet."&lt;br&gt;Kræmmeren syntes at betænke sig. Lidt efter udbrød han med&lt;br&gt;et fiffigt smil:&lt;br&gt;"Jeg får en idé! I holder dem op med snak til i morgen tidlig,&lt;br&gt;imens skriver I et brev ned til oberst Sparre på Jungshoved, han&lt;br&gt;skylder eder nogle forbindtligheder for de rare sager, I har skikket&lt;br&gt;ham, og vil ikke nægte en kommando af sine folk, helst når I lader&lt;br&gt;eder forlyde med, at det gælder om at fange Svend Gjønge, på&lt;br&gt;hvis hoved han har sat en pris. Om vor formodning med pengene&lt;br&gt;taler I derimod intet, og mens svenskerne tager Svend, tager vi&lt;br&gt;hans ankre. Hvad synes I?"&lt;br&gt;"Kræmmer, - Espen!" råbte Tyge og slog i bordet, "eders indfald er&lt;br&gt;fortræffeligt, og hvis Svend virkelig har gemt alle disse&lt;br&gt;rare penge i de to ankre, og jeg får fat på dem, skal I ikke have&lt;br&gt;udspundet denne list for intet."&lt;br&gt;"Det tror jeg nok!" svarede Espen. "Man kan da ikke regne&lt;br&gt;halvparten af halvtredsindstyve tusind for intet."&lt;br&gt;"Halvparten!" gentog lensmanden studsende.&lt;br&gt;"Ja, naturligvis, min kære herre! Halvpart til mig og halvpart&lt;br&gt;til eder; med mindre I synes bedre om, at jeg melder den hele sag&lt;br&gt;til kaptajn Manheimer, så kan I stole på, at eders andel vil blive&lt;br&gt;endnu mindre."&lt;br&gt;"Nu vel!" udbrød Tyge forbløffet, "I får da halvparten."&lt;br&gt;"Skriv blot brevet. Her er papir og pen."&lt;br&gt;Tyge skrev. Ib var færdig at steges. Havde afstanden mellem&lt;br&gt;ham og bordet ikke været så stor, ville man have hørt hans korte&lt;br&gt;åndedræt og den undertrykte stønnen, som heden afpressede ham.&lt;br&gt;Atter havde han forsøgt at gøre den mere udholdelig ved at afføre&lt;br&gt;sig vest og tørklæde, men varmen syntes at tiltage.&lt;br&gt;"Men hvem skal gå bud til Jungshoved?" spurgte Tyge.&lt;br&gt;"Ak, min herre lensmand!" svarede kræmmeren, "tror I vel, jeg&lt;br&gt;ville betro nogen anden dertil? Jeg skal selv endnu i nat besørge,&lt;br&gt;hvad I skriver."&lt;br&gt;"Jeg med," hviskede Ib rasende.&lt;br&gt;"Nå da, i Guds navn! Her har I brevet."&lt;br&gt;"Men hvordan kommer jeg bort fra slottet, uden at nogen mærker det?"&lt;br&gt;"Det finder vi vel råd for," svarede lensmanden smilende. "Ser&lt;br&gt;I her døren i tapetet; når I bliver ved at følge gangen udenfor,&lt;br&gt;kommer I til en trappe på venstre hånd, den fører ned til haven,&lt;br&gt;og derfra behøver I kun at stige over gærdet."&lt;br&gt;Espen tog brevet, svøbte sig ind i sin kappe og forsvandt bag&lt;br&gt;tapetdøren.&lt;br&gt;"Endelig!" udbrød Ib halvhøjt, idet han tog sine klædningsstykker under&lt;br&gt;armen og fo’r ud af salen.&lt;br&gt;
  Hvor købmanden gemte sit brev.
  &lt;br&gt;Da Ib trådte ind i borgstuen, vakte han megen forbavselse ved sit&lt;br&gt;røde, glinsende ansigt, sit stive og stirrende blik, men frem for alt&lt;br&gt;på grund af klædningsstykkerne, som han endnu bar under armen.&lt;br&gt;Uden at sige et ord styrede han hen til bordet, greb med begge&lt;br&gt;hænder om ølkanden og tømte den til bunds. Derefter syntes han&lt;br&gt;at komme til sig selv igen. Han nikkede til Svend og udbrød:&lt;br&gt;"Det var, som jeg sagde. I aften tænker ræven at fange høns.&lt;br&gt;Lensmanden bad mig ellers at bede dig vise ham den ære at træde&lt;br&gt;op i salen. Han har en sag at anbefale dig, som ligger ham svært&lt;br&gt;på hjerte."&lt;br&gt;Svend gik, Ib fulgte efter ham, men vendte sig i døren og sagde&lt;br&gt;til de to karle, som var Tyges hele tjenerskab:&lt;br&gt;"Vil ingen af jer, I gode folk, sige til husholdersken fra lensmanden, at&lt;br&gt;hun giver mig noget at spise, det bedste hun har i sit&lt;br&gt;stegers, men det må ske i en fart, for jeg skal straks gå på rejse."&lt;br&gt;Efter disse ord gik Ib ud til Svend, der ventede på gangen.&lt;br&gt;"Nå," hviskede Svend, "du fik altså noget at vide."&lt;br&gt;"Jeg hørte hvert ord, de sagde. De kender dig og gætter, hvad&lt;br&gt;vi fører med os. Lensmanden skrev til obersten på Jungshoved og&lt;br&gt;bad om folk til at angribe dig. Kræmmeren er allerede gået med&lt;br&gt;brevet."&lt;br&gt;"For en ufærd! Kræmmeren?"&lt;br&gt;"Ja, men jeg hjælper ham med at besørge det," svarede Ib med&lt;br&gt;en betydningsfuld gebærde. "Mens jeg er borte, må du skaffe dig&lt;br&gt;en hest og komme af sted, så hurtigt du kan; tag ind over marken&lt;br&gt;og sig mig, hvor du vil, vi skal træffe hinanden."&lt;br&gt;"Jeg drager op ad til skoven ved Lekkinde og venter der efter&lt;br&gt;dig. Skulle jeg være borte, når du kommer, så kan du følge sporet,&lt;br&gt;som slæden gør i sneen."&lt;br&gt;"Gud i vold da! Forlang blot hesten af lensmanden og drag din&lt;br&gt;vej. Han tør ikke nægte dig den og har kun to karle på gården."&lt;br&gt;Ib trykkede Svends hånd og vendte tilbage til borgstuen, hvor&lt;br&gt;husholdersken imidlertid havde fremsat et rigeligt måltid.&lt;br&gt;Da han havde spist sig mæt og tømt en stor kande mjød, rejste&lt;br&gt;han sig fra bordet. "Gud være med jer, I rare mennesker! Nu må&lt;br&gt;jeg af sted igen."&lt;br&gt;"Drager I bort i dette mørke?" spurgte husholdersken, der havde&lt;br&gt;fundet såre megen opbyggelse ved Ibs underholdning.&lt;br&gt;"Ja, jeg må over på Lundbygård for at bestille kvarter til os.&lt;br&gt;Hils min ven, lensmanden, og sig ham tak for mad. Det er sandt,&lt;br&gt;nu, da jeg nævner navnet, kommer jeg i tanker om, at han befalede&lt;br&gt;en af jer at tage lygten og lyse mig igennem haven."&lt;br&gt;Lygten blev tændt, og begge karlene ledsagede Ib ud til gærdet,&lt;br&gt;her kom han nyt fængkrudt på sine pistoler, skjulte dem under&lt;br&gt;koften og krøb derpå igennem buskene ud på marken.&lt;br&gt;Imidlertid vandrede den lille kræmmer hen ad vejen til Jungshoved,&lt;br&gt;støttende sig til en tyk stok, han havde skåret i risgærdet.&lt;br&gt;Mens han gik, faldt efterhånden hans tanker på flere historier om&lt;br&gt;overfald og mord, hvoraf egnen i krigens tid var opfyldt, og som&lt;br&gt;folk næsten alle tillagde Svend Gjønge.&lt;br&gt;Han kastede sit blik omkring til siderne; et heftigt vindstød eller&lt;br&gt;et faldende blad var nok til at bringe hans hjerte til at banke med&lt;br&gt;næsten hørlige slag. Han måtte også tilstå for sig selv, at der ikke&lt;br&gt;kunne gives noget sted mere skikket til overfald end just det, hvorpå han&lt;br&gt;befandt sig.&lt;br&gt;I lang afstand øjnede man intet hus eller tegn til beboelse. På&lt;br&gt;begge sider indkredsedes adelsvejen, som man den gang kaldte&lt;br&gt;alfarvej, af et gærde, bevokset med hassel eller pilebuske; dertil&lt;br&gt;kom mørket, som forøgede faren og begunstigede alle fjendtlige&lt;br&gt;hensigter.&lt;br&gt;I denne stemning hørte han Ib nærme sig fra en gangsti, som&lt;br&gt;førte ind over marken. Kræmmeren standsede og kastede et frygt-&lt;br&gt;somt blik tilbage, men det var for mørkt til at skelne noget tydeligt,&lt;br&gt;han så kun omridset af en høj og bredskuldret skikkelse, som kom&lt;br&gt;efter ham med lange, hurtige skridt, nynnende en sang.&lt;br&gt;Ib havde været så betænksom at hægte sablen op, for at dens&lt;br&gt;raslen ikke skulle tilkendegive, at han var bevæbnet.&lt;br&gt;"Gudsfred!" råbte købmanden gennemtrængende, mens Ib endnu&lt;br&gt;var nogle skridt borte.&lt;br&gt;"Tak!" svarede Ib, idet han smilede ad den umiskendelige frygt,&lt;br&gt;som lå i Espens rystende stemme.&lt;br&gt;"Det lader til, vi skal samme vej," vedblev købmanden hurtigt,&lt;br&gt;"så kan vi følges ad."&lt;br&gt;"Ja nok!" svarede Ib.&lt;br&gt;Espens glæde over mødet sank betydelig ved disse korte svar,&lt;br&gt;hans tidligere angst tiltog, og han gjorde et hurtigt skridt til siden&lt;br&gt;for at komme i længere afstand fra Ib. Da samtalen truede med at&lt;br&gt;gå i stå, tog han mod til sig og begyndte igen:&lt;br&gt;"Det var ellers en slem mørk aften at gå en lang vej i."&lt;br&gt;"Skal I da så langt?" spurgte Ib.&lt;br&gt;"å nej, å nej, jeg er snart ved mit hjem, jeg skal blot lidt op ad&lt;br&gt;Jungshoved til. Med forlov at spørge, farer I den samme vej?"&lt;br&gt;"Den selvsamme."&lt;br&gt;"Det passer sig godt," vedblev Espen, "så bliver vi en rar lille&lt;br&gt;flok; for jeg har nogle kammerater med mig."&lt;br&gt;"Har I kammerater?" råbte Ib i en tone, der ikke skulle bidrage&lt;br&gt;til at berolige den lille.&lt;br&gt;"Ja, det ved himmelens Gud, en to, tre stykker! De gik lidt i&lt;br&gt;forvejen."&lt;br&gt;"å ja," svarede Ib beroliget, "det er heller ikke godt at vove&lt;br&gt;sig ud på denne tid af døgnet, da ildgerningsmænd og skarnsfolk&lt;br&gt;driver omkring og holder ilde hus med de vejfarende. Hist henne,&lt;br&gt;hvor den høje eg rager frem over gærdet, hængte de en mand nys&lt;br&gt;forgangen og klædte ham af lige til skindet."&lt;br&gt;"Vorherre bevares!" hviskede kræmmeren, som måtte støtte sig&lt;br&gt;til sin stok for ikke at synke i knæ.&lt;br&gt;"Tilmed," vedblev fortælleren, "holder Svend Gjønge og hans&lt;br&gt;krigsfolk vejen besat lidt længere nordpå; de lader ingen rejsende&lt;br&gt;fare, før de har ransaget ham på det nøjeste."&lt;br&gt;"Hvorfor ransager de?"&lt;br&gt;"Eja, om nogen fører bud eller brev til svensken. Gud nåde den&lt;br&gt;elendige synder, de træffer med sligt. Han er så godt som en død&lt;br&gt;mand."&lt;br&gt;Imod formodning lod denne trusel, der blev fremsat med behørig&lt;br&gt;eftertryk, ikke til at gøre synderlig virkning på kræmmeren. Han&lt;br&gt;udbrød frimodig:&lt;br&gt;"Jeg fører ikke breve med mig."&lt;br&gt;"Ja, jeg ikke heller," svarede Ib.&lt;br&gt;"Har I nogen sinde truffet Svend Gjønge og hans folk?"&lt;br&gt;"Imellem stunder; men mig gør de intet."&lt;br&gt;"Hvorfor ikke?"&lt;br&gt;"Jeg har engang rakt Svend en hånd, da han var i betryk, så&lt;br&gt;gav han mig et tegn, så hans mænd lader mig i fred."&lt;br&gt;"Hvad var det for et tegn?"&lt;br&gt;"Tegnet var for mig, ikke for andre. Men hvor bliver jeres&lt;br&gt;kammerater af?"&lt;br&gt;"De er vist kommet så langt i forvejen, at vi må skynde os for&lt;br&gt;at indhente dem," sagde Espen.&lt;br&gt;"Nej," svarede Ib, "vi har slet ikke travlt. Først skal I sige mig,&lt;br&gt;hvor I har forvaret det brev, I lovede at besørge til obersten på&lt;br&gt;Jungshoved."&lt;br&gt;"Brevet - til obersten," gentog Espen. "Jeg ved af intet brev&lt;br&gt;at sige."&lt;br&gt;"Det nytter kun lidt, at I dølger det, jeg var til stede i salen, da&lt;br&gt;Tyge Høeg skrev det og fulgte jer ud."&lt;br&gt;"å Herre Gud nåde mig arme mand!" råbte kræmmeren, idet&lt;br&gt;han sank på knæ foran Ib og strakte sine hænder i vejret. "Kan&lt;br&gt;I bære det over jert sind at gøre mig fortræd? Jeg sidder med kone&lt;br&gt;og tre små, uskyldige børn hjemme i Vordingborg."&lt;br&gt;"Brevet, brevet!" råbte Ib og drog en pistol frem fra koften.&lt;br&gt;"Men jeg har jo intet brev," svarede Espen grædende. "Siden I&lt;br&gt;hørte alt, hvad der blev sagt derinde, hørte I da ikke også, at lensmanden&lt;br&gt;siden efter tog en anden bestemmelse, at det skulle vente&lt;br&gt;med brevet, til han selv red op til Jungshoved i morgen. Han sagde&lt;br&gt;det, imens han fulgte mig ud, og jeg gik da min vej i mit eget&lt;br&gt;ærinde tilvisse."&lt;br&gt;"Lad mig ransage eders lommer," sagde Ib, som i dette øjeblik&lt;br&gt;ikke vidste, hvad han skulle tro.&lt;br&gt;"Ja gerne!" svarede Espen, idet han standsede.&lt;br&gt;Ib foretog en omhyggelig undersøgelse i kræmmerens klædning,&lt;br&gt;i lommerne, i ærmerne, i foret, men brevet fandtes ikke.&lt;br&gt;"Tror I mig nu?" spurgte Espen.&lt;br&gt;"Ja, det får jeg vel!" svarede Ib modfalden. Derefter gik de&lt;br&gt;videre, kræmmeren foran og Ib et skridt tilbage, i tvivl med sig&lt;br&gt;selv, hvad han skulle tænke om brevet.&lt;br&gt;"Tøv lidt!" udbrød han straks efter. "Lad mig se eders sko."&lt;br&gt;"å ja," svarede Espen, og støttede sig til sin stok drog han først&lt;br&gt;den ene, siden den anden sko af. Brevet var der ikke.&lt;br&gt;Gangen begyndte atter, indtil Ib igen standsede med de ord:&lt;br&gt;"Vi glemte at ransage eders hue."&lt;br&gt;Espen tog huen af hovedet og rakte den til Ib, et let og næsten&lt;br&gt;umærkeligt smil bevægede hans læber, men Ibs skarpe og gen-&lt;br&gt;nemborende blik bemærkede dette smil, og dermed var Espens&lt;br&gt;skæbne afgjort.&lt;br&gt;Imidlertid viste målet for deres gang sig ved en ombøjning af&lt;br&gt;vejen, Jungshoved slot trådte stedse tydeligere frem fra skoven,&lt;br&gt;der tegnede sig mørkt på det hvide snedække. Kræmmeren åndede&lt;br&gt;friere, ethvert skridt fjernede ham fra den truende fare, allerede&lt;br&gt;så han de mørke skygger, som skildvagterne dannede på volden,&lt;br&gt;tårnfløjene bevægede sig pibende på deres spir. De to vandringsmænd havde&lt;br&gt;nået broen, som førte over noret. Espens kræfter var&lt;br&gt;udtømt, men hans skridt blev længere og hurtigere. I dette øjeblik&lt;br&gt;faldt Ib på en ny tanke. Han tog fat i Espens stok, den lille vægrede sig&lt;br&gt;for at lade ham få den. Ib greb kræmmeren om livet, hævede ham ud over&lt;br&gt;rækværket og lod ham falde ned i graven.&lt;br&gt;Man hørte et kvalt skrig og et stønnende suk. Fra volden blev en&lt;br&gt;bøsse affyret, men Ib flygtede.&lt;br&gt;Idet han slap kræmmeren, havde han grebet dennes stok, der var&lt;br&gt;en hyldegren. Espen havde skudt marven ud af den og gemt brevet&lt;br&gt;i det derved fremkomne hul.&lt;br&gt;
  Ib opdager rotternes appetit, og Svend træffer gamle bekendte.
  &lt;br&gt;Oven for Høfdingsgård lå et lille hus, halvt indgravet i en bakke,&lt;br&gt;der omgav det på tre sider.&lt;br&gt;Oppe på loftet sad to personer midt i en stor halmdynge. Den&lt;br&gt;ene var Tam, hvis uheldige forsøg på at forråde Svend man måske&lt;br&gt;mindes. Den anden var Kulsoen, hans kone. Natten før var det lykkedes hende&lt;br&gt;at skuffe sine bevogteres opmærksomhed og undslippe&lt;br&gt;fra Gåsetårnet i Vordingborg.&lt;br&gt;Tam havde i nogen tid haft tilhold i denne hytte, der kort efter&lt;br&gt;svenskernes komme var blevet forladt af beboerne. Han havde&lt;br&gt;også foretrukket at bo på loftet, først fordi halmen afgav et varmere leje&lt;br&gt;end lergulvet i stuen, dernæst fordi hans ophold på dette&lt;br&gt;sted var mere skjult og så at sige gjort utilgængeligt, når han drog&lt;br&gt;stigen op efter sig og lukkede lemmen.&lt;br&gt;Kulsoen lå nedgravet så dybt i halmen, at man kun så hendes&lt;br&gt;hoved, som hun støttede på begge hænder. Tam var i færd med at&lt;br&gt;gøre sig et lille kighul i græstørvene på taget, hvorfra han kunne&lt;br&gt;iagttage enhver, som gik forbi hytten, ude på vejen.&lt;br&gt;"Men Tam da!" udbrød konen, efter at hun havde udbredt sig&lt;br&gt;over den list, som behøvedes for at slippe bort fra tårnfængslet.&lt;br&gt;"Hvorfor sidder du dér og tier stille, mens du skulle være glad,&lt;br&gt;nu jeg er kommet hjem til dig?"&lt;br&gt;"å ja!" svarede Tam med sin læspende stemme og med et udtryk&lt;br&gt;af den inderligste ligegyldighed. "Hvis du blot havde lidt brød&lt;br&gt;med, for jeg er så sulten, så sulten."&lt;br&gt;"Herregud!" råbte konen hånlig. "Hvorledes skulle jeg skaffe&lt;br&gt;brød, når jeg kun tænkte på at komme ud af det slemme hul for&lt;br&gt;at få min lille mand at se. Om du tog dig noget til, fik vi vel råd&lt;br&gt;for føden."&lt;br&gt;"Hvad skulle jeg tage mig til," svarede Tam, "andet end det,&lt;br&gt;jeg gjorde? Jeg huggede en lang våge i isen nede ved åen og stillede min&lt;br&gt;ruse ud, men ålene kom ikke. Det går ikke på den vis!"&lt;br&gt;tilføjede han klagende. "Gud give, jeg aldrig havde ladet mig forlokke til&lt;br&gt;den skammelige handling mod Svend. Han skaffede os&lt;br&gt;dog føden og imellemstunder noget derover."&lt;br&gt;"Handlingen var ikke så fejl, siden der var tredive sølvdaler at&lt;br&gt;fortjene, du bar dig blot forkert ad, som du altid plejer; men det&lt;br&gt;hjælper ikke at kævles mere derom. Hvor har du gjort af børnene?"&lt;br&gt;"Den ene tuskede jeg bort til en skærslipper for en lammeskindskofte og to&lt;br&gt;kavringer, at han skulle trække hans bør."&lt;br&gt;"Hvem af dem var det?"&lt;br&gt;"Den ældste, som havde flest kræfter."&lt;br&gt;"Det kunne jeg tænke mig," sagde konen. "Du har aldrig ment&lt;br&gt;ham det godt, siden du ikke var hans fader."&lt;br&gt;"å, af den grund kunne jeg jo have tusket dem alle tre bort;&lt;br&gt;men den næste kom ned til Egitsborg for at passe herremandens&lt;br&gt;hundegård og løbe ærinder i byen, og min søster tog den yngste til&lt;br&gt;sig for at - Tys, stille, der kommer nogen agende her op til huset."&lt;br&gt;"Hvem er det?" hviskede Kulsoen, idet hun nysgerrigt strakte&lt;br&gt;sig ud af halmdyngen.&lt;br&gt;"Jeg kan ikke længere se dem, siden de kom huset så nær, men&lt;br&gt;vi får dem vel at høre ret snart, når de går ind i stuen. Lad os&lt;br&gt;blot være stille og lytte til."&lt;br&gt;Nede i gården holdt på samme tid en lille slæde og en hest, som&lt;br&gt;to personer var i færd med at spænde fra. Den ene af disse bar&lt;br&gt;egnens almindelige fruentimmerdragt, ansigtet var næsten skjult&lt;br&gt;af en stor filthat, hvis skygge faldt ned over pande og kinder. Omkring de&lt;br&gt;temmelig brede skuldre hang en blåstribet hvergarns&lt;br&gt;halvkåbe, kantet med katteskind. Den anden var en høj og bondeklædt mand.&lt;br&gt;Nøjere betragtet viste begge ansigter bekendte træk;&lt;br&gt;det var Svend Gjønge og Ib, der således begyndte deres vandring&lt;br&gt;med skatten fra Vordingborg.&lt;br&gt;Svend havde købt slæden og fruentimmerdragten af en marketenderske, som&lt;br&gt;drog omkring på landet blandt svenskerne og solgte&lt;br&gt;mjød og øl.&lt;br&gt;"Jeg tænker, vi kan lade mjøden blive liggende på slæden natten over,"&lt;br&gt;ytrede Ib dæmpet. "Skulle den tage skade, bliver det&lt;br&gt;svenskernes sag. Til det andet anker har jeg allerede fundet en&lt;br&gt;plads."&lt;br&gt;"Hvor?"&lt;br&gt;"Hist henne under halmen i fårestien."&lt;br&gt;Svend smilede, kiltrede sin kjole op og hjalp Ib med at bære det&lt;br&gt;ene anker, som lå bagest på slæden, ind i et lille skur. De løste hesten og&lt;br&gt;førte den efter sig ind i stuen.&lt;br&gt;"Det er et godt natteherberge, vi fandt os," udbrød Ib, efter at&lt;br&gt;have bundet hesten i et hjørne af stuen og rystet en foderpose ud&lt;br&gt;foran den. "Jeg kendte lidt til folkene her! Ridefogden gav dem&lt;br&gt;hus oppe på gården, da herskabet var rejst ind til København, og&lt;br&gt;siden har her knap været et menneske."&lt;br&gt;"Hvoraf ved du det, Ib?"&lt;br&gt;"Dengang, jeg åbnede døren, løb rotterne omkring på lergulvet,&lt;br&gt;og sneen, som er føget ind igennem skorstenspiben, ligger stivfrosset her på&lt;br&gt;arnestedet."&lt;br&gt;"Jeg må love, at vi mødtes så snart igen," sagde Svend; "du har&lt;br&gt;et skarpt blik."&lt;br&gt;"Såmænd!" svarede Ib med et selvtilfreds nik. "Gud fader gav&lt;br&gt;mig to rare øjne, og taterfolkene lært mig at bruge dem, mens vi&lt;br&gt;vandrede sammen i min barndom."&lt;br&gt;Så satte han en stor tværsæk op på bordet. Svend tog sin fyrtønde frem og&lt;br&gt;slog ild for at tænde en lyspind. Det varede længe,&lt;br&gt;inden tønderet ville fænge; da det endelig begyndte at gnistre, var&lt;br&gt;det ham umuligt at få lyspinden i brand.&lt;br&gt;Ib stod og så til, han smilte og udbrød:&lt;br&gt;"Ja, i den kunst er jeg din overmand; lån mig tønderet, så skal&lt;br&gt;du se, hvor let det går."&lt;br&gt;Svend gav ham fyrtønden, og han tog et stykke af en grankogle&lt;br&gt;op af lommen, knuste nogle af dens harpiksholdige frøhuse mellem&lt;br&gt;fingrene og lod dette pulver falde på tønderet, som derved straks&lt;br&gt;blussede op i flamme.&lt;br&gt;"Den måde har jeg også lært af natmandsfolkene," sagde han&lt;br&gt;leende, mens han tændte lyspinden og stak den fast mellem stenene&lt;br&gt;på arnestedet. "Hvad siger du nu, om vi gjorde os et godt bål for&lt;br&gt;at drive kulden ud af stuen?"&lt;br&gt;"Blot det ikke ses, om nogen vejfarende kommer forbi," svarede&lt;br&gt;Svend, i færd med at drage de medbragte levnedsmidler op af&lt;br&gt;tværsækken.&lt;br&gt;"Vi kan jo dække glughullerne til. Her er min kofte, hæng den&lt;br&gt;for; imens går jeg ud og tapper os en kande mjød af vor tønde på&lt;br&gt;slæden."&lt;br&gt;Hele denne samtale blev hørt af Tam og Kulsoen ovenfor: de&lt;br&gt;havde lagt sig langs hen ad gulvet med hovedet ned mod de løse&lt;br&gt;brædder og kunne gennem de talrige åbninger og sprækker iagttage&lt;br&gt;alt, hvad der skete i stuen.&lt;br&gt;"Hører du?" hviskede Kulsoen under den larm, som Ibs bortgang&lt;br&gt;forårsagede. "De har et mjødanker ude på slæden."&lt;br&gt;"Ja, og dejlig mad på bordet," svarede Tam; "hvem der kunne&lt;br&gt;få sig et lille stykke deraf!"&lt;br&gt;Efter at Svend havde hængt Ibs kofte og sin egen kåbe over de&lt;br&gt;to små vinduer, gik han ud af stuen for at overbevise sig om, at&lt;br&gt;lysets skin ikke var synligt på vejen. I det samme rejste Kulsoen&lt;br&gt;sig op fra gulvet og skød et af loftsbrædderne til side.&lt;br&gt;"Hvad er det, du gør?" spurgte Tam. "Tænk på, lille Boel, at det&lt;br&gt;gælder mit ringe liv, om de opdager vort skjul."&lt;br&gt;"Tænk du på, at jeg må sørge for lidt aftensmad til os to fattige&lt;br&gt;stakler!" svarede Kulsoen.&lt;br&gt;"Aftensmad?" gentog Tam uden at forstå, hvad hun mente.&lt;br&gt;Kulsoen lod sit svar bero med at rykke en af de lange tækkekæppe ud, som&lt;br&gt;sammenholdt taget, derpå lagde hun sig hen over&lt;br&gt;gulvet og stak kæppen igennem åbningen ned i maden.&lt;br&gt;"Se, her har vi nadvere," hviskede hun tilfreds og drog et havre-&lt;br&gt;brød op på spidsen af kæppen. "Men skam få dig, du lækkersultne!&lt;br&gt;Du vil bestemt have sul til brødet. Jeg kender dig." Hun stak på ny&lt;br&gt;sin stok ned igennem åbningen, og denne gang fiskede hun sig en&lt;br&gt;stor kødpølse.&lt;br&gt;Tam havde uden at mæle et ord og med en yderlig forbavselse&lt;br&gt;været vidne til dette.&lt;br&gt;"Ak, Boel, Boel!" hviskede han, da pølsen kom op gennem loftet.&lt;br&gt;"Lad det nu være nok; der times os en ulykke, når de kommer ind&lt;br&gt;igen og ser, at maden er borte."&lt;br&gt;"Ja, du snakker, som du har forstand til," hviskede Kulsoen.&lt;br&gt;"Fattigfolk som vi har ikke råd til at vrage, og det er nok ikke&lt;br&gt;hver en kvæld. Vorherre er så god at skikke os slig rar mad. Nu&lt;br&gt;har jeg sørget for vor nadvere, men må jeg ikke også tænke på en&lt;br&gt;lille mundfuld til vor middagsmad i morgen?"&lt;br&gt;Under disse bemærkninger drog hun med det tidligere held nok&lt;br&gt;en kavring og en lille knapost op igennem hullet og havde atter&lt;br&gt;fået stokken ned til en ny fangst, da der hørtes skridt uden for døren.&lt;br&gt;Kulsoen drog kæppen tilbage og skød brættet hen på dets plads&lt;br&gt;igen. I samme øjeblik trådte Svend og Ib ind i stuen.&lt;br&gt;Ib udstødte et skrig, da han satte mjøddunken på bordet og opdagede det&lt;br&gt;begåede rov. Hans ansigt udtrykte den dybeste overraskelse.&lt;br&gt;"Hvem har taget vor gode mad?" udbrød han. "Se engang! Bordet er næsten&lt;br&gt;tomt, og ingen af os har endnu fået det ringeste."&lt;br&gt;Svend var naturligvis ikke i stand til at give nogen oplysning,&lt;br&gt;og begge udtrykte sig i formodninger, til megen opbyggelse for&lt;br&gt;ægteparret, som imidlertid oven over dem gjorde sig til gode med&lt;br&gt;deres bytte.&lt;br&gt;"Der må nogen have listet sig ind i stuen, mens vi var ude,"&lt;br&gt;ytrede Ib.&lt;br&gt;"Og vi skulle ikke have set dem gå bort?" svarede Svend med&lt;br&gt;et skuldertræk.&lt;br&gt;"Det er også sandt. - Nu begriber jeg alt. Det er rotterne, som&lt;br&gt;har stjålet maden."&lt;br&gt;"Rotterne." gentog Svend, "to brød, en ost og en pølse, man&lt;br&gt;skulle næsten ikke tro, at de kunne løbe bort med så meget."&lt;br&gt;"Ja, ved du hvad, Svend, man skulle næsten heller ikke tro, at&lt;br&gt;maden kunne løbe bort af sig selv. Rotterne eller nissen har taget&lt;br&gt;dem, og jeg holder på det første, siden jeg har set flere rotter end&lt;br&gt;nisser."&lt;br&gt;"Gid det må bekomme dem vel!" svarede Svend smilende. "Nu&lt;br&gt;vil vi tage til takke med det, de har ladet os beholde tilbage."&lt;br&gt;Måltidet fandt sted under en uafbrudt tavshed. Da endelig Ib&lt;br&gt;havde aftørret sin kniv og stukket den i bæltet, udbrød han:&lt;br&gt;"Synd og skam var det, at vi satte os til bords uden bøn, men&lt;br&gt;Vorherre regner os det vel ikke så nøje i krigens tid, og sin bøn&lt;br&gt;skal han få alligevel, når jeg lægger mig til ro i halmen. Lad mig&lt;br&gt;nu høre, hvad plan du har udfundet for at bringe vor mjødtønde&lt;br&gt;til dens bestemmelsessted."&lt;br&gt;"Jeg tænker, vi farer fort, som vi har begyndt."&lt;br&gt;"Ja, men vil det gå på den vis? Vi får vist megen fortræd undervejs, helst&lt;br&gt;da sagen begynder at spørges. På det korte stykke vej,&lt;br&gt;vi har draget, er allerede tre vidende om vor hemmelighed."&lt;br&gt;"Hører du?" hviskede Kulsoen til Tam. "De har en hemmelighed&lt;br&gt;sammen, den må vi se at komme under vejr med."&lt;br&gt;"Den første er kaptajn Manheimer, som vi formeldte vor hilsen&lt;br&gt;i kirken, han var så ivrig efter at få dig i tale forleden, at han&lt;br&gt;knap lader det blive ved det ene forsøg; den næste er lensmanden&lt;br&gt;Tyge Høeg og den tredie - ja, Gud nåde hans sjæl, han er der,&lt;br&gt;hvor de to andre burde være. - Ad hvilken vej har du tænkt, at vi&lt;br&gt;skal drage?"&lt;br&gt;"Op igennem Jungshoved skove," svarede Svend, "der har jeg&lt;br&gt;sat to af mine mænd stævne; så lister vi os gennem landet mod&lt;br&gt;vest indtil norden for Køge by og derfra over isen ad København&lt;br&gt;til. På hele vejen vil vi træffe gjøngerne, men for hver to mil har&lt;br&gt;en mand en hest til rede for os, at vi kan fare hurtigere. Det må&lt;br&gt;gå, lille Ib!" tilføjede Svend, idet han lagde kniven bort og stirrede&lt;br&gt;stift hen for sig, "thi jeg har sat min ære og velfærd i pant derpå,&lt;br&gt;min egen og -"&lt;br&gt;"Din egen og hendes med," tilføjede Ib sagte.&lt;br&gt;"Hvis?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Hendes, som du aldrig har vovet at nævne for mig, lad være,&lt;br&gt;jeg kanske er den eneste i hele verden, du kan have fuld tillid til.&lt;br&gt;Hvem er der vel foruden mig, som kender alt fra den første begyndelse af?&lt;br&gt;Det er også mig, der mener dig det bedre end alle de&lt;br&gt;andre til hobe. Nu snakker vi kun sådan derom, men jeg gik og&lt;br&gt;kikkede efter dit ansigt, hver evige gang jeg hørte, at du vendte&lt;br&gt;hjem fra slottet, fra hende, for at se, om du var glad, eller om hun&lt;br&gt;havde gjort dig imod. Du må tage det for, hvad du vil, men jeg&lt;br&gt;lod også et par ord falde til Vorherre i min aftenbøn, at han nok&lt;br&gt;kunne gøre jer to lidt til gode."&lt;br&gt;Svend rakte ham hånden.&lt;br&gt;"Ak, lille Ib!" svarede han blødt og dæmpet. "Hvorom vil du&lt;br&gt;vel, at jeg skulle tale? Jeg er en ærlig mand, og jeg er gift med&lt;br&gt;din egen søster."&lt;br&gt;"Ja, det er så. Du giftede dig med Ane for at frelse frøkenen.&lt;br&gt;Din onde skæbne lod dig slutte dette ægteskab, som hverken blev&lt;br&gt;velsignet af Gud eller mennesker."&lt;br&gt;"å nej, endda!" svarede Svend. "Den onde skæbne er kun vor&lt;br&gt;egen ufornuft, jeg tror ikke på en anden. Hvad der er sket mellem&lt;br&gt;mig og jomfru Parsberg, lige fra vi var børn, tør alverden vide,&lt;br&gt;men forlang ikke, at jeg skal tale om hende; jeg får at bære mine&lt;br&gt;tanker i løndom, - mine tanker og mine sorger."&lt;br&gt;"Men hvis hun volder dig sorg, Svend, så lad hende fare; hun&lt;br&gt;står dog over dig i vilkår og formue, og I passer ikke ret for hinanden."&lt;br&gt;"Det kan være, du siger sandt, Ib, jeg har tænkt det samme. Men&lt;br&gt;jeg mener ikke, at hun volder mig sorg," udbrød han hurtigt, som&lt;br&gt;om han skyndte sig at bortjage den skygge, Ibs ord kastede over&lt;br&gt;samtalens genstand. "Tværtimod!" udbrød han med et lykkeligt&lt;br&gt;smil og strålende øjne, "hvad for en modig bedrift, folk vil komme&lt;br&gt;til at spørge, i den har hun tilvisse større lod og del end både&lt;br&gt;kongen og mit fødeland; derfor tænker jeg også, vor plan vil&lt;br&gt;lykkes."&lt;br&gt;Ib beholdt den hånd i sin, som Svend under disse ord rakte ham,&lt;br&gt;hans brune kinder glødede, og hans små øjne strålede, mens han&lt;br&gt;svarede:&lt;br&gt;"Jo, vist vil den lykkes, min svoger og kære broder, for jeg har&lt;br&gt;jo også noget at vente ved samme lejlighed."&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Ak ja, jeg har lagt en lille plan for mig selv. Tænker du kanske ikke, at&lt;br&gt;jeg lige så vel som du har en ting at gå og pønse på,&lt;br&gt;den jeg blot ønsker ville lykkes ret? Forskellen imellem os er, at&lt;br&gt;du bærer din plan i hovedet, jeg bærer min i mit hjerte."&lt;br&gt;"Eja!" udbrød Svend. "Der betror du mig jo noget helt nyt."&lt;br&gt;"Det er ellers gammelt nok," svarede Ib i samme spøgende tone&lt;br&gt;som hidtil, "for lige siden jeg i fjor blev et ærligt menneske, fik&lt;br&gt;jeg sindelag på en lille pige oppe ved Holmegårds mose. Du smiler, Svend!&lt;br&gt;Ja, mine tanker flyver som svalen i regnvejr, langs&lt;br&gt;med jorden. Men bliver jeg kun til noget retskaffent, banker jeg&lt;br&gt;på hos fogden, hendes far, og beder ham om jaord for den lille&lt;br&gt;Inger. Bringer vi nu den trinde mønt lykkelig og vel hjem til kongen, så&lt;br&gt;tager du din part af æren, og det er den bedste, siden det&lt;br&gt;er dig, der styrer og står for det hele, men alligevel kan det træffe&lt;br&gt;sådan, at kongen eller de høje herrer giver os forlov til at ønske&lt;br&gt;nogen belønning: ved du så, hvad der sker? - Dronningen gjorde&lt;br&gt;mig til sin stridsmand, kongen gør mig måske til sin vagtmester,&lt;br&gt;så går jeg hjem i min dejlige uniform og banker på som frier hos&lt;br&gt;Ingers fader."&lt;br&gt;Da Svend Gjønge og Ib næste morgen kørte bort fra hytten, begyndte solen&lt;br&gt;at komme frem over de mørke skove, som strakte sig&lt;br&gt;langs med kysten. Luften var klar og skyfri; store flokke af skrigende&lt;br&gt;krager fløj hen over markerne. Svend sad foran på slæden,&lt;br&gt;iført sin fruentimmerdragt og med filthatten dybt nedtrukket i panden. Ib&lt;br&gt;havde danndt sig et sæde af fodersækken på den bageste&lt;br&gt;tønde.&lt;br&gt;Men oppe fra et glamhul på gavlen af hytten kikkede et blegt og&lt;br&gt;indfaldent ansigt ud efter den lille slæde. Det var Tam, som, da&lt;br&gt;han vågnede, faldt i den dybeste forundring ved at finde sig alene&lt;br&gt;på halmloftet. Kulsoen havde forladt ham om natten, uden at han&lt;br&gt;mærkede det og tillige uden at meddele ham grunden til sin bortgang. Den&lt;br&gt;lille stige, som han aftenen før havde draget op efter&lt;br&gt;sig på loftet, lå omstyrtet i sneen neden for gavllugen og antydede&lt;br&gt;den måde, på hvilken hun var kommet bort.&lt;br&gt;Svend Gjønge valgte en vej langs det bugtede åløb, der fører fra&lt;br&gt;søen ved Lekkinde, og under hvis høje brinker de håbede at være&lt;br&gt;skjult for svenskernes strejfpatruljer.&lt;br&gt;"Se, hvor kønt solen kommer frem der ovre bag skoven," sagde&lt;br&gt;Ib. "det spår os en lykkelig dag."&lt;br&gt;"Ja, måske," svarede Svend, "men ser du dernede ved hulvejen,&lt;br&gt;hvor kønt de svenske ryttere kommer frem, hvad mener du, de&lt;br&gt;spår os?"&lt;br&gt;"Vi har jo vore papirer," hviskede Ib, idet han skelede ned mod&lt;br&gt;det betegnede sted for ikke at dreje hovedet.&lt;br&gt;Straks efter hørtes hestetrav, og fire ryttere kom jagende hen&lt;br&gt;mod slæden. Ib tog sin hue af og hilste, Svend blev siddende med&lt;br&gt;tømmen i hånden, krumbøjet og tilsyneladende forkommen af den&lt;br&gt;skarpe morgenkulde.&lt;br&gt;"Hvad bringer I der på eders sluffe?" spurgte korporalen for&lt;br&gt;rytterne.&lt;br&gt;"Lidt mjød og en god drik pors," svarede Ib.&lt;br&gt;"Djævelen sluge eders pors! Lad mig smage mjøden." sagde&lt;br&gt;korporalen.&lt;br&gt;Ib tappede et bæger, svensken drak.&lt;br&gt;"For en ulykke, I kujoner!" råbte han efter at have tømt bægeret. "Mjøden&lt;br&gt;er jo halvfrossen og dygtig spædet med vand. Har I&lt;br&gt;forlov at handle med krigsfolk?"&lt;br&gt;"å, ja!" svarede Ib, idet han fremdrog den skrevne tilladelse.&lt;br&gt;Korporalen kastede et blik på det smudsige papir og rakte ham&lt;br&gt;det tilbage igen.&lt;br&gt;"Det er i sin orden." sagde han. "Hvor agter I eder hen?"&lt;br&gt;"Ad Jungshoved til."&lt;br&gt;"Det træffer sig sært heldigt. Jeg kommer netop den samme vej&lt;br&gt;hen imod middag, så kan I huske at kræve betaling for mjøden. -&lt;br&gt;Drag eders vej i fred."&lt;br&gt;Med disse ord red rytterne videre.&lt;br&gt;"Jeg tror, de lo ad os." sagde Ib, da slæden var kommet så langt&lt;br&gt;bort, at hans ord ikke kunne høres.&lt;br&gt;"Den fornøjelse kan vi unde dem, de brave folk," svarede Svend,&lt;br&gt;"siden de lod os beholde vore penge. Men enden er ikke endda; vi&lt;br&gt;træffer vel flere af deres kammerater, efterhånden som vi nærmer&lt;br&gt;os Jungshoved."&lt;br&gt;Svends formodning blev straks efter stadfæstet, idet man atter&lt;br&gt;hørte hestetrav hen over den frosne jord. Ib rejste sig op på slæden&lt;br&gt;og så en afdeling ryttere komme frem mellem bakkerne. Så snart&lt;br&gt;svenskerne fik øje på det lille køretøj, red de hen mod det. Svend&lt;br&gt;lod hesten gå skridt for skridt, Ib bøjede sig over ham og hviskede:&lt;br&gt;"Denne gang kniber det, jeg kender den uniform, karlene bærer.&lt;br&gt;Det er grev Fersens dragoner. Mage til dem, vi plyndrede og bandt&lt;br&gt;i skovhytten ved Gjerderød."&lt;br&gt;"Ti stille," svarede Svend, "jeg ser det nok. De agter vel kun at&lt;br&gt;gøre samme handel som nylig deres kammerater."&lt;br&gt;Dragonerne red imidlertid hen på siden af slæden og befalede Svend at holde&lt;br&gt;stille. Anføreren gentog omtrent et lignende&lt;br&gt;spørgsmål, som tilforn var blevet dem gjort, Ib svarede på samme måde.&lt;br&gt;"Har I svenske høvedsmandens tilladelse til at forhandle eders&lt;br&gt;varer?"&lt;br&gt;"Ja, strenge herre!" svarede Ib og leverede vagtmesteren beviset.&lt;br&gt;"Hvem af jer ejer værtsskabet?" vedblev vagtmesteren.&lt;br&gt;"Det gør min moster der," svarede Ib; "men hun er gammel og&lt;br&gt;lider af tandværk, derfor har hun ondt ved at tale og bad mig følge&lt;br&gt;af by med sig."&lt;br&gt;"I kan drage eders vej," ytrede vagtmesteren og vendte sin hest&lt;br&gt;bort fra slæden.&lt;br&gt;"å, tøv dog en lille kende forinden," råbte hans sidemand, idet&lt;br&gt;han pludselig bøjede sig ud over hesten og med spidsen af sin pallask&lt;br&gt;løftede Svends filthat i vejret. Dragonerne udstødte et forundringsråb, da&lt;br&gt;de så et mørkt og skægget ansigt komme til syne&lt;br&gt;under hatten. De drog pistolerne ud af sadelhylstrene.&lt;br&gt;"Ti tusind skok djævle tage dig!" råbte korporalen med en hånlig latter,&lt;br&gt;"så tavs som du bliver siddende lige over for dine gamle&lt;br&gt;bekendte. Se engang ret på mig og sig, om du kan mindes mit ansigt fra&lt;br&gt;sidst?"&lt;br&gt;Ved det første blik på denne mand havde Svend genkendt kor-&lt;br&gt;poralen, hvis uniform han benyttede ved sit møde med oberst Sparre, det&lt;br&gt;næste overbeviste ham om, hvor umuligt ethvert forsøg på&lt;br&gt;flugt ville være i denne kreds, hvorfra otte truende pistolløb pegede&lt;br&gt;imod ham.&lt;br&gt;Svend rejste sig fra slæden og kastede kåben tilbage.&lt;br&gt;"Korporal!" udbrød han. "I har ikke taget fejl, jeg er Svend&lt;br&gt;Gjønge."&lt;br&gt;Det udråb, der fulgte efter disse ord fra enkelte af dragonerne,&lt;br&gt;blev kun bemærket af Ib, som hævede hovedet og så sig omkring&lt;br&gt;i kredsen med en ubeskrivelig mine af selvtilfreds vigtighed. Han&lt;br&gt;begreb, at Svend havde fattet sin plan. Denne vedblev:&lt;br&gt;"Jeg er eders fange, og I har i dag fortjent tredive sølvdalere."&lt;br&gt;"De skulle være højst velkomne," sagde korporalen muntert;&lt;br&gt;"jeg skal drikke dem op på din sundhed."&lt;br&gt;"I kan gøre mig en større tjeneste," ytrede Svend. "Når jeg kommer op til&lt;br&gt;Jungshoved, bliver jeg hængt, men hjemme har jeg en&lt;br&gt;kvinde og et lille barn. Må jeg ikke skikke dem en hilsen til afsked med min&lt;br&gt;kammerat?"&lt;br&gt;"Jeg tænker, at din kammerat følger med os."&lt;br&gt;"å ja, men den stakkels bondeknøs der har intet ondt bedrevet&lt;br&gt;og står ikke i ledtog med mig, obersten vil give ham fri igen."&lt;br&gt;"Kan være muligt," svarede korporalen, som ikke syntes at genkende Ib.&lt;br&gt;"Så tal da til ham, men fat dig kort."&lt;br&gt;Svend bøjede sig over mod Ib og hviskede til ham: "Giv dig til&lt;br&gt;at græde."&lt;br&gt;Ib adlød øjeblikkelig og stak i en hylende gråd.&lt;br&gt;"Ser du den våge, der er hugget hist henne i åen? Når vi kommer lige ud&lt;br&gt;for den, skærer du rebet over på tønden og lader den&lt;br&gt;rulle ud over sluffen, ned ad brinken. - Tud dog, tud!"&lt;br&gt;Ib hylede i overordentlig høje og langtrukne toner.&lt;br&gt;"Isen vil briste ved tøndens vægt," vedblev Svend, "og vi har&lt;br&gt;vor skat forvaret. Tag blot nøje kending på landet ud for det sted,&lt;br&gt;hvor den synker ned."&lt;br&gt;"Nå. er du snart færdig?" råbte korporalen.&lt;br&gt;"På minutten!" svarede Svend og tilføjede hviskende: "Har du&lt;br&gt;forstået mig?"&lt;br&gt;"Jeg har tabt min kniv."&lt;br&gt;"Så lad, som om du omfavner mig, og træk min ud af bæltet."&lt;br&gt;Ib adlød og lod med en taters behændighed kniven forsvinde&lt;br&gt;under sit trøjeærme. Svend trådte tilbage mellem dragonerne. Korporalen&lt;br&gt;vendte sig mod Svend: "Siden du holder af at age, så sid&lt;br&gt;kun op igen og pisk på din krikke, at vi kan komme af sted til&lt;br&gt;slottet."&lt;br&gt;Svend kastede et blik til Ib, som denne besvarede ved at lukke&lt;br&gt;det ene øje, derpå tog han tømmerne og drev på hesten. Dragonerne omringede&lt;br&gt;slæden på tre sider. På den fjerde og ubevogtede&lt;br&gt;side gik vejen langs med den stejle brink, nedenfor hvilken åløbet&lt;br&gt;snoede sig.&lt;br&gt;Ib havde atter indtaget sit forrige sæde på den bageste tønde;&lt;br&gt;mens han tilsyneladende svøbte hestedækkenet sammen over sine&lt;br&gt;fødder, lykkedes det ham ubemærket at overskære rebet på tønden,&lt;br&gt;således at denne fra nu af kun holdtes fast på sluffen af sin egen&lt;br&gt;tyngde. Da de kom lige ud for vågen, drejede Svend hesten ud på&lt;br&gt;randen af brinken og gav den et slag med pisken. Hesten sprang i&lt;br&gt;vejret. Ib udstødte et skrig og lod sig falde ned i sneen, mens han&lt;br&gt;gav tønden et heftigt stød ud af sluffen. Tønden rullede ned over&lt;br&gt;brinken, i begyndelsen langsomt, men med stedse tiltagende fart,&lt;br&gt;og forsvandt straks efter i åen i den våge, som Tam havde hugget&lt;br&gt;til sin åleruse.&lt;br&gt;Hele dette optrin foregik så pludseligt og naturligt, at ingen af&lt;br&gt;dragonerne mærkede den begåede list. Da Ib styrtede ud over slæden, blev den&lt;br&gt;almindelige opmærksomhed ledet bort fra tønden.&lt;br&gt;De troede, han gjorde et forsøg på flugt, og greb til pistolerne.&lt;br&gt;Men Ib blev liggende i sneen og jamrede sig. Da han endelig rejste&lt;br&gt;sig, udbrød han:&lt;br&gt;"Gudskelov, det var porstønden, vi forliste; mjøden har vi endnu&lt;br&gt;tilbage."&lt;br&gt;Korporalen slog en høj latter op og svarede:&lt;br&gt;"Jeg tænker, at det så omtrent kunne falde ud på et for dig, min&lt;br&gt;ven! Det skulle gå til som djævels, hvis du fik godt enten af den&lt;br&gt;mjød eller pors, I fører med jer. Nu op igen og hold dig fast, eller&lt;br&gt;jeg lader dig surre til sluffen."&lt;br&gt;Ibs og Svends blikke mødte hinanden med et meget talende&lt;br&gt;udtryk.&lt;br&gt;"Tre stene," mumlede Svend halvhøjt.&lt;br&gt;"En trærod på den anden side åen," hviskede Ib.&lt;br&gt;Det var de forskellige kendemærker, de havde taget for at genkende stedet,&lt;br&gt;hvor porsetønden rullede ned i vågen.&lt;br&gt;
  En gårdhund.
  &lt;br&gt;I den mellemtid, Svend havde været beskæftiget nede i Vordingborg, var de&lt;br&gt;svenske troppers antal omkring Jungshoved blevet betydelig forøget. Alle&lt;br&gt;nærliggende landsbyer havde modtaget deres&lt;br&gt;indkvartering, af hvilken talrige strejfkorps blev udsendt for at&lt;br&gt;opdrive levnedsmidler og især foder til hestene, hvorpå armeen&lt;br&gt;begyndte at lide følelig mangel.&lt;br&gt;Som følge heraf traf dragonerne på flere af deres kammerater,&lt;br&gt;endnu inden de nåede skoven. Korporalen fortalte om den vigtige&lt;br&gt;fangst, han havde gjort, og de sidstankomne sluttede sig da til rytterne, så&lt;br&gt;at svenskerne udgjorde et temmelig stort antal, idet de&lt;br&gt;drog ind på slottet. Midt i dette optog sad Svend i sin fruentimmerdragt,&lt;br&gt;genstand for en mængde nysgerrige blikke, uden at han&lt;br&gt;syntes at agte derpå. Hans træk udtrykte en dyb alvor, men tillige&lt;br&gt;en mands bestemthed og fatning. Flere gange så man ham læne&lt;br&gt;sig tilbage på forsædet og hviske nogle ord til Ib, som denne besvarede med&lt;br&gt;et næsten umærkeligt hovednik.&lt;br&gt;Idet dragonerne red ud af ørremandsgårds skove og kom til&lt;br&gt;broen, der førte over noret, hvorfra hele slottet viste sig for dem,&lt;br&gt;red korporalen i spidsen for toget.&lt;br&gt;Først da sluffen standsede, og dragoneme trængte den sammenstimlede mængde&lt;br&gt;tilbage, opdagede korporalen til sin forskrækkelse, at den ene af hans&lt;br&gt;fanger manglede. Ib var forsvundet, uden&lt;br&gt;at nogen havde lagt mærke dertil.&lt;br&gt;Da slæden holdt i gården, slog dragonerne kreds omkring den.&lt;br&gt;Korporalen steg af hesten og gik op på slottet for at melde sig hos&lt;br&gt;oberst Sparre.&lt;br&gt;Imidlertid forøgedes tilskuernes mængde bestandig omkring&lt;br&gt;Svend. Hans triumfer havde for ofte været omtalte og frygtede til,&lt;br&gt;at man ikke skulle glæde sig over hans ydmygelse. Hans forklædning gav&lt;br&gt;desuden forøget anledning til morskab og til en mængde&lt;br&gt;indfald, som blev modtaget med almindeligt bifald.&lt;br&gt;Svend syntes at være uden sans for alle disse ytringer. Han blev&lt;br&gt;siddende på slæden, indsvøbt i den blå hvergarns halvkåbe, og stirrede stift&lt;br&gt;hen for sig. Af og til forandrede dette blik sin retning og&lt;br&gt;hævedes op mod et vindue i øverste etage, hvis gardiner vel var&lt;br&gt;nedtrukne, men mellem hvilke der dog flere gange viste sig et&lt;br&gt;smukt, kvindeligt hoved, hvis mørke øjne syntes at møde gjøngens.&lt;br&gt;Blandt mængden var der især en ung halvmåneblæser, som udmærkede sig ved&lt;br&gt;sin platte skæmt, og hvis indfald blev modtaget&lt;br&gt;med lydelig jubel. Svends vedvarende ligegyldighed og kulde opirrede ham;&lt;br&gt;for at bringe større afveksling i spøgen løftede han&lt;br&gt;filthatten af hans hoved. Ved denne fornærmelse syntes Svend&lt;br&gt;endelig at være vågnet, han kastede et blik fuldt af foragt omkring&lt;br&gt;sig og udbrød:&lt;br&gt;"Hvorfor lader du mig ikke være i fred? Nu taler du kun sådan&lt;br&gt;og er vigtig, mens du ser et halvt regiment kammerater omkring&lt;br&gt;dig, men om vi engang mødes, hvor sol og vind var lige skiftet,&lt;br&gt;ville knap et rottehul være dig lille nok til at krybe i skjul for&lt;br&gt;mig."&lt;br&gt;"Min tro om jeg ville," svarede halvmåneblæseren, opirret over,&lt;br&gt;at fordelen i øjeblikket syntes at være på Svends side; "snarere&lt;br&gt;skulle jeg prøve med min klinge at gøre et rottehul i dig, som både&lt;br&gt;sol og vind kunne kikke ind igennem."&lt;br&gt;Under disse ord lod han sin sabel udfordrende kredse omkring&lt;br&gt;i luften. Fangen stod oprejst ved siden af slæden. Med en lynsnar&lt;br&gt;bevægelse samlede Svend kåben over sin venstre arm og afbødede&lt;br&gt;med den det hug, svenskeren førte, og idet han sprang ind på ham,&lt;br&gt;rev han ham klingen ud af hånden og kastede ham tilbage blandt&lt;br&gt;mængden.&lt;br&gt;Endnu før den uheldige trompeter havde rejst sig, trådte Svend&lt;br&gt;hen til en gammel, gråhåret og arret vagtmester, der hidtil havde&lt;br&gt;stået rolig og alvorlig i kredsen og smøget sin pibe.&lt;br&gt;"Min herre vagtmester!" sagde Svend. "Tag dette barns klinge,&lt;br&gt;og om I holder det for umagen værd, så lær ham, at det kun er&lt;br&gt;den fejge, der håner en våbenløs fange."&lt;br&gt;"Ti tusind ulykker fare i ham, om han skal komme til at mæle&lt;br&gt;et ord mere," svarede den gamle, idet han stak sin pibe ned i&lt;br&gt;frakkelommen og med lange skridt gik hen til klyngen, som omringede&lt;br&gt;trompeteren.&lt;br&gt;Straks efter viste Sparre sig på trappen, ledsaget af korporalen.&lt;br&gt;Kredsen åbnede sig, og obersten trådte hen til Svend. Han betragtede ham&lt;br&gt;nogle øjeblikke, før han udbrød:&lt;br&gt;"Nå, så mødes vi engang igen, Svend Gjønge!"&lt;br&gt;"Ja, strenge herre!" svarede Svend. "Det er ikke sket med min&lt;br&gt;vilje."&lt;br&gt;"Han kan lade sine folk sidde af, korporal!" sagde obersten.&lt;br&gt;"Fangen skal undersøges, og to mænd bevogter ham her nede i gården, indtil&lt;br&gt;general Vavasor vender tilbage."&lt;br&gt;Korporalen hilste og førte Svend ned i kælderen.&lt;br&gt;Jungshoved var nu så opfyldt af stridsfolk, at det ikke kunne&lt;br&gt;rumme flere. Da Karl Gustav vedblev at drage sine soldater sammen på&lt;br&gt;Sjælland, for under den påtænkte belejring af hovedstaden&lt;br&gt;at have reserven nærmere, var man nødsaget til at optage slottets&lt;br&gt;baggård til barakker. Denne baggård vendte ud mod skoven. Barakkerne blev&lt;br&gt;opført i lange rækker af grene og halm og så lave,&lt;br&gt;at et voksent menneske ikke kunne stå oprejst i dem.&lt;br&gt;Samme dag, Svend kom til slottet, var det blevet de nærmestliggende&lt;br&gt;herregårde pålagt at levere halm til en ny række hytter,&lt;br&gt;som man oprejste til en afdeling af general Vavasors regiment.&lt;br&gt;Vindebroen var ladet nede, og hovedporten stod åben, mens bønderne kørte ind&lt;br&gt;og ud med deres høstvogne.&lt;br&gt;Da Svend blev ført tilbage til gården, bar han sin sædvanlige&lt;br&gt;dragt, som hidtil havde været skjult under fruentimmerkjolen.&lt;br&gt;Korporalen førte ham med bagbundne hænder til en sidemur i forgården og gav&lt;br&gt;to drabanter befaling til at bevogte ham.&lt;br&gt;"Spænd eders pistoler," sagde han, "stil eder på hver side af&lt;br&gt;manden og hold skarp vagt. Jeg vil ikke give en styver for eders&lt;br&gt;liv, om I lod ham slippe løs, heller ikke tillades det nogen at tale&lt;br&gt;med fangen, og skulle han vise tegn til at løbe bort, så giver I ham&lt;br&gt;hans rest, det bedste I har lært."&lt;br&gt;Efter disse formaninger strøg korporalen sin knebelsbart opad&lt;br&gt;mod øjnene, nikkede med et blidt smil til Svend og begav sig op&lt;br&gt;ad trapperne til obersten for at modtage den udlovede belønning&lt;br&gt;for Svends pågribelse.&lt;br&gt;En halv time efter kom general Vavasor, omringet af sin stab,&lt;br&gt;ridende ind over vindebroen. Sparre modtog ham neden for slots-.&lt;br&gt;trappen og underrettede ham om den gjorte fangst. Vavasor syntes&lt;br&gt;ikke at dele oberstens glæde, hans sorte og tykke øjenbryn trak sig&lt;br&gt;tættere sammen, mens han gik hen over gården til Svend.&lt;br&gt;"Eja, stratenrøver," udbrød generalen, "har vi endelig fået dig&lt;br&gt;fat?"&lt;br&gt;"Ja, endelig," svarede Svend koldblodigt.&lt;br&gt;"Ved min himmerigs part, om vi ikke skal holde så fast på dig,&lt;br&gt;galgenfugl, at du aldrig slipper løs tiere."&lt;br&gt;"Eders ord skal stå til troende, strenge herre! I har bundet mine&lt;br&gt;hænder og berøvet mig mine våben, så selv en liden pog tør vove&lt;br&gt;at skælde og håne mig."&lt;br&gt;"For den sags skyld kunne man gerne have ladet dig beholde&lt;br&gt;hænder og våben til brug, jeg tror ikke, du skal skade os mere."&lt;br&gt;Svend lod sit svar bero med at trække på skuldrene. Generalen&lt;br&gt;lagde ikke mærke dertil, han stod fordybet i sine tanker; pludselig&lt;br&gt;knyttede han hænderne og hævede dem truende mod Svend, idet&lt;br&gt;han udbrød:&lt;br&gt;"Skurk, stimand! Hvor er min søn? For to dage siden red han&lt;br&gt;bort fra slottet, og indtil nu er kun hans hest blodig og såret vendt&lt;br&gt;tilbage."&lt;br&gt;"Eders søn!" gentog Svend. "For sandt, strenge hr. general, jeg&lt;br&gt;kender ham ikke. Ude på marken og i de dybe skove har vi sjældent den skik&lt;br&gt;at spørge en fjende om hans navn, før vi fælder&lt;br&gt;ham, og selv om han havde nævnt det, synes jeg dog ikke, at navnet er så&lt;br&gt;skræksomt, at vi derfor skulle have ladet ham fare i&lt;br&gt;fred."&lt;br&gt;Generalen var synlig behersket af sin smerte, han vendte sig om&lt;br&gt;og forlod Svend. Oberst Sparre fulgte ved hans side.&lt;br&gt;"Hvad mener generalen, at vi skal gøre med synderen?"&lt;br&gt;Disse ord bragte Vavasor til at standse.&lt;br&gt;"Hvorfor spørger I mig derom, hr. oberst? Jeg mener, at svenskekongen har&lt;br&gt;skrevet sin krigslov tydelig for ålle. Før ham uden for&lt;br&gt;slottet og skyd ham."&lt;br&gt;"Men dagen hælder, og mørket falder på."&lt;br&gt;"Bind ham en lygte på hovedet, så har karlene et sikkert mål at&lt;br&gt;skyde efter."&lt;br&gt;"Hvor mange mand skal jeg skikke ud dertil?" spurgte den omstændelige&lt;br&gt;oberst.&lt;br&gt;Generalen gjorde en fortrædelig bevægelse med hovedet og svarede, idet han&lt;br&gt;gik op ad trapperne: "Skik ud så mange, I lyster, så&lt;br&gt;mange, som han har knapper i sin trøje."&lt;br&gt;Vavasor gik op i slottet, oberst Sparre vendte tilbage til Svend.&lt;br&gt;"Din dom er fældet, Svend Gjønge!" udbrød han med en hævnfryd, som han&lt;br&gt;forgæves søgte at skjule. "Om en time vil du blive&lt;br&gt;skudt."&lt;br&gt;"Jeg ventede mig ikke bedre," svarede Svend roligt.&lt;br&gt;"Har du ellers noget ønske forinden?"&lt;br&gt;"å nej; alt fra den første dag, jeg begyndte på hærværk mod&lt;br&gt;svensken, var jeg beredt på at dø, og I kan tro mig, min herre&lt;br&gt;oberst," tilføjede han med et smil, "i den tid har jeg ofte været&lt;br&gt;døden nærmere end i dette øjeblik."&lt;br&gt;"ønsker du, at feltpræsten skal læse dig en herrensbøn forinden?"&lt;br&gt;"Ja tak!" svarede Svend.&lt;br&gt;Sparre gik hen til vagtstuen, uden for hvilken nogle af soldaterne havde&lt;br&gt;været vidne til det foregående optrin. Obersten nævnede en af soldaterne ved&lt;br&gt;navn og drog ham afsides med sig nogle&lt;br&gt;skridt hen i gården.&lt;br&gt;"Bent Arvedsøn!" udbrød han. "Fra du var en lille pog, har jeg&lt;br&gt;gjort vel imod dig og dine gamle forældre, der havde deres tilhold&lt;br&gt;og pleje hjemme i Upland på min gård. Det er første gang, jeg&lt;br&gt;minder dig derom, og det sker, for at du nu skal gøre gengæld mod&lt;br&gt;mig, så godt du mægter."&lt;br&gt;"Ak, hr. oberst!" svarede den unge soldat troskyldigt. "Jeg vil&lt;br&gt;lade mig slå ihjel to gange for eder, nådige herre!"&lt;br&gt;"Derom er talen ikke, det gælder blot om, at du udvælger dig&lt;br&gt;seks mand af dine kammerater, folk, som du kender nøje, og til&lt;br&gt;hvem du sætter din fortrøstning. I lader eders karabiner og tager&lt;br&gt;post, enhver ved sin dør, som fører herned fra slottet. Ingen af de&lt;br&gt;menige tør komme ud i gården, langt mindre nærme sig fangen,&lt;br&gt;uden at han har sin foresattes tilladelse dertil. Selv skal I give&lt;br&gt;nøje agt på, hvad han foretager sig, og ved det mindste mistænkelige tegn&lt;br&gt;går I hen til ham, sætter ham eders karabiner for brystet&lt;br&gt;og trykker af. Dermed har I fuldbyrdet generalens og min vilje.&lt;br&gt;- Har du forstået mig?"&lt;br&gt;"Nøjagtigt, strenge herre!" svarede soldaten. "I kan stole på&lt;br&gt;mig. Eders befaling skal blive efterkommet."&lt;br&gt;"Godt, følg så med til synderen," sagde obersten og vedblev,&lt;br&gt;da han kom hen til Svend:&lt;br&gt;"Da du før sagde, at du tilforn havde været døden nærmere end&lt;br&gt;nu, pønsede du bestemt på at spille os en streg! Vi vil se at forhindre det.&lt;br&gt;Forgangen da vi mødtes i skoven, lovede jeg dig mere,&lt;br&gt;end jeg kunne holde, denne gang vil jeg se at holde mere, end jeg&lt;br&gt;lover. Gå hen, Bent, og prøv, om båndet om hans håndled er knyttet&lt;br&gt;forsvarligt, og hvis du kan, så gør det længere."&lt;br&gt;Bent adlød.&lt;br&gt;"Soldat," udbrød Svend, "du binder mig jo, som om du var en&lt;br&gt;slagter."&lt;br&gt;"Det er ikke min mening," sagde Sparre; "stram blot knuden&lt;br&gt;således, at han ikke kan få hænderne fri, dernæst gør vi den løse&lt;br&gt;ende fast hist henne i muren."&lt;br&gt;Med disse ord pegede obersten på en tyk jernring, som var indmuret i&lt;br&gt;væggen. Svend fulgte dem godvilligt derhen og lod sig&lt;br&gt;binde fast til ringen.&lt;br&gt;"Se så, lille Svend!" udbrød obersten, "nu har jeg bragt mine&lt;br&gt;anstalter tilende, prøv du nu dine, og hvis du kan slippe fri, vil&lt;br&gt;jeg holde dig for den snildeste karl i Danmark. Farvel, og Gud&lt;br&gt;være din syndige sjæl nådig."&lt;br&gt;"Det håber jeg, han vil," svarede Svend med den samme urokkelige ro, han&lt;br&gt;hidtil havde vist. "I glemmer vel ikke at sende mig&lt;br&gt;feltpræsten, hr. oberst?"&lt;br&gt;"Han skal komme ret straks, og når du ser ham, Bent, følger du&lt;br&gt;med og bliver stående her henne i tre skridts afstand fra dem."&lt;br&gt;Noget efter lød en tromme inde i baggården. Obersten lod en afdeling&lt;br&gt;soldater kalde sammen, og man så disse begive sig med&lt;br&gt;hakker og spader ud over vindebroen for at gøre en grav til Svend&lt;br&gt;der, hvor henrettelsen skulle finde sted.&lt;br&gt;Bent Arvedsøn havde imidlertid udvalgt sine seks mand og opstillet dem&lt;br&gt;således, at alle udgange fra slottet var bevogtede; selv&lt;br&gt;tog han plads neden for hovedtrappen og vendte bogstavelig talt&lt;br&gt;ikke sine øjne fra fangen.&lt;br&gt;Svend lænede sig til muren, hans pande var rolig og glat, uden&lt;br&gt;spor af sorg eller lidenskab, og dog foregik der indenfor i disse&lt;br&gt;øjeblikke et mørkt og sørgeligt drama, mens han så sine planer&lt;br&gt;hindrede, sit håb tilintetgjort og overfor sig i vinduet bag de halvt&lt;br&gt;sammentrukne gardiner hende, der havde givet disse planer håb&lt;br&gt;og næring. Straks efter at Bent havde fordelt posterne, åbnedes&lt;br&gt;døren ovenfor trappen og en mand viste sig, iført en kort, gejstlig&lt;br&gt;kappe, store ridestøvler og rygende på en pibe. Det var feltpræsten.&lt;br&gt;"Nu, Bent Arvedsøn!" udbrød han, idet han slukkede piben og&lt;br&gt;stak den ned i sidelommen. "hvor har vi så den ulykkelige misdæder, jeg&lt;br&gt;kommer for at berette?"&lt;br&gt;"Det er ham, som står hist ved muren," svarede Bent, "men om&lt;br&gt;ærværdige fader tillader det, så følger jeg med derhen, som min&lt;br&gt;ordre lyder."&lt;br&gt;"Følg kun med," sagde præsten, "oberst Sparre har forklaret mig&lt;br&gt;sin vilje."&lt;br&gt;Præsten gik hen til Svend. Soldaten stillede sig med karabinen&lt;br&gt;ved foden i tre skridt afstand, så at han kunne høre ethvert ord,&lt;br&gt;der veksledes med fangen.&lt;br&gt;"Min søn!" udbrød den gejstlige med en høj og gennemtrængende stemme. "Når&lt;br&gt;man går til sin død, trænger man til religionens trøst."&lt;br&gt;"Det er sandt, herre! Man trænger også til den, mens man lever," svarede&lt;br&gt;Svend.&lt;br&gt;"Hvad vil du sige dermed?" spurgte præsten, som ikke var forberedt på denne&lt;br&gt;afbrydelse.&lt;br&gt;"At jeg er af samme mening som I, og derfor har jeg aldrig&lt;br&gt;glemt Gud, siden jeg i min barndom lærte ham at kende."&lt;br&gt;"Du er altså forberedt på den skæbne, som venter dig?"&lt;br&gt;"Forberedt!" gentog Svend med et vemodigt smil. "Har I aldrig&lt;br&gt;hørt mit navn nævne, ærværdige herre?"&lt;br&gt;"Jo, tilvisse, alt fra den første dag, vi kom til landet."&lt;br&gt;"Hvor kan I da som en lærd mand tro, at man begiver sig i&lt;br&gt;kamp med en fjende og øver det, jeg har øvet, og vover hvad jeg&lt;br&gt;har vovet, uden at være forberedt på døden?"&lt;br&gt;"Men om så er," svarede præsten, "hvorfor har du så begæret&lt;br&gt;mig til stede?"&lt;br&gt;"For at give eder lejlighed til at øve en god gerning."&lt;br&gt;Bent Arvedsøn spidsede øren og trådte et skridt nærmere.&lt;br&gt;"Mod hvem?" spurgte præsten.&lt;br&gt;"Mod mine fjender," svarede Svend. "Generalen, som bestemte&lt;br&gt;min død, var nylig til stede og hånede mig og spurgte, hvor vi&lt;br&gt;havde gjort af hans søn, hvem han troede fanget eller undlivet af&lt;br&gt;os. Jeg vil gengælde ondt med godt, og I skal være redskabet dertil. Er ikke&lt;br&gt;en sådan lod efter eders behag?"&lt;br&gt;"Jo, tilvisse," svarede præsten, "sig blot, hvad du ved om den&lt;br&gt;unge fænrik."&lt;br&gt;"Først må I da gå op til den strenge herre og berette ham, hvad&lt;br&gt;jeg har forebragt, og få ham til at opsætte min død endnu en time&lt;br&gt;tilende. Derpå går I skyndsomst ned i landsbyen her næst ved og&lt;br&gt;opsøger degnen Peder Fos, hos hvem I finder en kone og et lidet&lt;br&gt;barn, og når I hilser fra Svend Poulsen, vil hun navngive sig som&lt;br&gt;min hustru. Sig hende da, at jeg sidder fangen her, og at hun&lt;br&gt;skyndsomst skal tænke på ham, som ligger i risbunken, og at et&lt;br&gt;menneskeliv beror derpå. Tal hverken mere eller mindre og mærk&lt;br&gt;eder vel hendes svar, at I kan bringe mig det, så skal generalen få&lt;br&gt;at vide, hvor hans søn er at finde."&lt;br&gt;"Og du giver ham dit ord på, at det vil ske?" spurgte præsten&lt;br&gt;ivrig.&lt;br&gt;"Nej, herre!" svarede Svend. "Jeg giver ham mit liv derpå."&lt;br&gt;Præsten ilede op på slottet, straks efter vendte han tilbage igen&lt;br&gt;og råbte til Svend, idet han gik over gården:&lt;br&gt;"Jeg har forebragt dit ord til generalen, og det vil ske med dig,&lt;br&gt;som du ønsker; nu iler jeg ned til landsbyen."&lt;br&gt;Svend nikkede, præsten gik over vindebroen.&lt;br&gt;Bent havde trukket sig tilbage på sin tidligere plads neden for&lt;br&gt;hovedtrappen. Svend stod alene, lænet op til muren, tavs og ubevægelig.&lt;br&gt;Man har måske glemt de ord, Svend hviskede til sin hustru om&lt;br&gt;aftenen, da kaptajn Kernbok førte gjøngerne ud af hytten.&lt;br&gt;"Kommer vi nogen sinde i bekneb," sagde han, "og du får bud&lt;br&gt;fra mig eller Ib om risbunkerne, hvor forblommet det end sker, så&lt;br&gt;list dig hen og stik dem i brand; det er et tegn for vore folk til at&lt;br&gt;samle sig, og det kunne vel hænde sig så, at mit liv vil komme til&lt;br&gt;at bero på denne omstændighed."&lt;br&gt;Snevejret begyndte med det tiltagende mørke, soldaterne vendte&lt;br&gt;tilbage over vindebroen, graven var kastet. I det øjeblik, porten&lt;br&gt;blev åbnet og krigsfolkene trådte ind i gården, lød en hul brummen&lt;br&gt;fra hundehuset, i nærheden af hvilket Svend stod bundet. Gjøngen&lt;br&gt;lyttede, han vendte langsomt sit hoved om mod stedet.&lt;br&gt;"Svend!" hviskede en stemme, der bragte alle gjøngens pulse til&lt;br&gt;at banke.&lt;br&gt;"Er det dig, Ib?"&lt;br&gt;"Ja!"&lt;br&gt;"Hvordan kommer du her?"&lt;br&gt;"Jeg kom ind på et halmlæs og krøb gennem kælderen ud ad&lt;br&gt;vinduet til hundehuset."&lt;br&gt;"Og vore folk?"&lt;br&gt;"De er, hvor de skal være."&lt;br&gt;"Hvad taler I om, Svend Gjønge?" spurgte Bent Arvedsøn, som&lt;br&gt;efter at mørket var tiltaget således, at han ikke længere kunne se&lt;br&gt;Svend fra trappen, havde nærmet sig muren.&lt;br&gt;"Jeg læser mit Fadervor," svarede Svend.&lt;br&gt;"Læs i Guds navn, I kan have det nødig."&lt;br&gt;Svend vedblev:&lt;br&gt;"Ske din vilje, - har du våben?"&lt;br&gt;"To pistoler og en kniv."&lt;br&gt;"Giv os i dag vort daglige brød, - trevl noget af lunten op på&lt;br&gt;pistolerne og gnid det ind med krudt. - Forlad os vor skyld, - stik&lt;br&gt;det optrevlede ind i løbet af pistolerne, list dig ned i baggården&lt;br&gt;og skyd pistolerne af ind i halmhytterne for at få dem i brand.&lt;br&gt;Kom så tilbage igen, - og frels os fra det onde."&lt;br&gt;Idet Svend endte sin bøn, så han en mørk skygge glide bort fra&lt;br&gt;hundehuset og forsvinde i kældervinduet.&lt;br&gt;Da klokken slog seks, kom oberst Sparre ned ad trapperne. Han&lt;br&gt;gik hen til vagtstuen i kælderen og bankede på ruden. En vagtmester viste&lt;br&gt;sig i døråbningen.&lt;br&gt;"Vagtmester! Kald tolv mand og en tambur op og lad dem stille&lt;br&gt;eksekution foran trappen. Karlene skal tage tre skarpe skud med&lt;br&gt;sig, komme det ene i deres karabin og vente på videre befaling."&lt;br&gt;Svend hørte hvert ord, men syntes ikke at lægge mærke dertil,&lt;br&gt;hele hans opmærksomhed var i dette øjeblik rettet på, hvad der&lt;br&gt;ville ske i baggården. Han ventede at høre de to skud. Mens soldaterne&lt;br&gt;ladede deres karabiner, lød skridt over vindebroen. Præ-&lt;br&gt;sten viste sig i porten og ilede op i slottet. På samme tid styrtede to&lt;br&gt;soldater ind i gården og råbte, at skoven udenfor begyndte at&lt;br&gt;brænde på flere steder. De udstillede poster blev trængt til side&lt;br&gt;af deres kammerater, som alle søgte at komme op på volden for at&lt;br&gt;se branden.&lt;br&gt;Under den larm, som derved opstod, hørte Svend kældervinduet&lt;br&gt;forsigtigt blive åbnet, og den mørke skygge bevægede sig atter hen&lt;br&gt;til hundehuset.&lt;br&gt;"For djævelen!" mumlede han. "Ilden i barakkerne -"&lt;br&gt;"Ti stille!" svarede Ib. "I aften kommanderer jeg, skuddene&lt;br&gt;kommer, når tid er. Abel har pistolerne."&lt;br&gt;De øverste vinduer i slottet begyndte efterhånden at farves med&lt;br&gt;et rødligt skær, og over voldene viste sig på flere steder en klar&lt;br&gt;lysning fra skovene. Oberst Sparre lod to dragoner stige til hest&lt;br&gt;for at få underretning om årsagen til denne brand.&lt;br&gt;Mens larmen tiltog, og alles opmærksomhed var henvendt på&lt;br&gt;skoven, lød pludselig det svage skrald af to efter hinanden følgende&lt;br&gt;pistolskud. Fra hundehuset hørtes en glad brummen. Svends tindinger bankede,&lt;br&gt;men han blev stående rolig og ubevægelig, fordi&lt;br&gt;han i få skridts afstand så Bent Arvedsøn, som med karabinen på&lt;br&gt;armen betragtede ham skarpt og spejdende. I næste øjeblik lød fra&lt;br&gt;baggården et gennemtrængende skrig:&lt;br&gt;"Barakkerne brænder!"&lt;br&gt;Soldaterne styrtede ned ad volden for at komme hen til brandstedet. Sneen&lt;br&gt;føg i tætte hvirvler rundt om slottet og oplystes af&lt;br&gt;flammerne. Larmen tiltog, råb, eder og befalinger lød fra alle sider. Midt i&lt;br&gt;denne forvirring hørtes braget af en geværsalve, som&lt;br&gt;bragte slottets blyruder til at klirre. Trommernes hvirvlen blandede sig med&lt;br&gt;såredes jammerskrig. Forvirringen havde nået sit&lt;br&gt;højeste. Soldaterne ilede ind i vagtstuen efter våben.&lt;br&gt;"Det er gjøngerne!" råbte de undervejs til deres kammerater,&lt;br&gt;der standsede ved geværskuddene. "Hele baggården er fuld af disse&lt;br&gt;djævle, de slår ihjel for fode, og bestandig myldrer flere op af&lt;br&gt;de frosne grave."&lt;br&gt;Oberst Sparre havde hidtil stået ved vindebroen, utålmodigt ventende på de&lt;br&gt;udsendte dragoner. Ved lyden af skuddene ilede han&lt;br&gt;ind i gården. Han løb hen til Bent, som midt under den almindelige&lt;br&gt;forstyrrelse var blevet på sin post, stille og ubevægelig og med et&lt;br&gt;opmærksomt blik henvendt på fangen.&lt;br&gt;"Træd lige hen foran fangen," udbrød obersten med læber, der&lt;br&gt;skælvede af raseri, "og når han gør mine til flugt, så sæt ham karabinen for&lt;br&gt;brystet og tryk af."&lt;br&gt;Efter disse ord gik han hen til vagtstuen og stillede sig i spidsen&lt;br&gt;for soldaterne, som begyndte at ordne sig.&lt;br&gt;Fra nu af fulgte skuddene med stedse kortere mellemrum, og&lt;br&gt;efter at Sparre havde ført sine folk om i baggården, var Bent Arvedsøn og&lt;br&gt;hans fange så at sige de eneste tilbageblevne foran&lt;br&gt;slottet. Dette var øjeblikket som Svend så længselsfuldt havde&lt;br&gt;ventet.&lt;br&gt;"Pas nu vel på ham, for om lidt har han i sinde at løbe sin vej,"&lt;br&gt;udbrød pludselig en dyb og tydelig stemme, og idet Bent forundret&lt;br&gt;drejede sig til siden, kom Ib til syne ved hundehuset, tog sigte på&lt;br&gt;ham og strakte den ulykkelige soldat til jorden med et pistolskud.&lt;br&gt;Derpå sprang han hen til Svend, overskar rebet, som bandt hans&lt;br&gt;arme, og begge forsvandt igennem den åbne slotsport, uden at nogen i dette&lt;br&gt;øjeblik tænkte på at standse dem.&lt;br&gt;Lidt senere hørtes en gennemtrængende piben i baggården. Skuddene blev&lt;br&gt;sjældnere, og ved skæret af ilden så man gjøngerne&lt;br&gt;trække sig tilbage over volden, uden at svenskerne var i stand til&lt;br&gt;at spærre dem tilbagevejen, de havde ilden fra barakkerne mellem&lt;br&gt;sig og deres fjender.&lt;br&gt;
  En fiskefangst.
  &lt;br&gt;En tidlig morgenstund fandt en travl virksomhed sted nede ved&lt;br&gt;åløbet, der fører fra Lekkinde sø, og som tidligere blev omtalt&lt;br&gt;under Svends flugt.&lt;br&gt;Man så flere mænd i egnens almindelige bønderdragt, dels ar-&lt;br&gt;bejdende på at forstørre en våge i isen, dels undersøgende åens&lt;br&gt;bund med lange bådshager i det allerede dannede hul.&lt;br&gt;På bredden havde de antændt et bål, hvis flamme kastede et rødligt skin hen&lt;br&gt;over isfladen. Af og til, når luerne steg i vejret, belyste de også&lt;br&gt;brinkerne, som åløbet skar sig ind igennem, og på&lt;br&gt;højderne af disse kom nogle mørke skikkelser til syne, der kunne&lt;br&gt;antages for vagtposter.&lt;br&gt;I øvrigt var det ikke let at forklare sig årsagen til disse vagtposters&lt;br&gt;nærværelse, da den forbigående hverken af mændenes&lt;br&gt;dragt eller deres arbejde ville tro andet, end at det var fiskere, der&lt;br&gt;benyttede den tågede nat til at fange ål, og at de havde tændt blusset for&lt;br&gt;at lokke fisken ind i vågen. Svend Gjønge og Ib ledede ålefangsten. Svends&lt;br&gt;ansigt var ualmindelig roligt, mens han med bådshagen undersøgte åløbet. &lt;br&gt;Hver gang han gentog denne undersøgelse, lagde han&lt;br&gt;fast og nøje mærke til visse kendetegn inde på land&lt;br&gt;og stillede sig i linie med de tre gråsten, som han nævnede for Ib,&lt;br&gt;da denne lod tønden rulle ned i åen. Desuagtet syntes hans søgen&lt;br&gt;at skulle blive frugtesløs. Ib hjalp sine kammerater med at gøre&lt;br&gt;vågen større, for at Svend kunne komme til at søge i videre omkreds. Af og&lt;br&gt;til, når han hvilede, kastede han et forskende blik på&lt;br&gt;Svend, men talte ikke til ham, og det hele arbejde havde længe&lt;br&gt;fundet sted under en almindelig tavshed. Pludselig drog Svend&lt;br&gt;bådshagen til sig og slyngede den hen ad isen:&lt;br&gt;"Gid djævelen annamme den fordømte korporal, der fik os til&lt;br&gt;at lade vor gode tønde fare. Nu har vi arbejdet den hele nat, det&lt;br&gt;lysner allerede i øst, og endda er der intet spor at finde."&lt;br&gt;"Den må være rullet længere ud i åen," bemærkede Ib, "og vi&lt;br&gt;kommer til at gøre vågen større."&lt;br&gt;"Det bliver for sildigt denne gang, nu gør de svenske ryttere&lt;br&gt;deres morgenvagt og kan let ane uråd ved at se os så mandsstærke&lt;br&gt;samlede hernede. Lad os derfor skilles, op ad dagen træffes vi igen&lt;br&gt;i gravkammeret. Kald folkene fra deres poster, Ib!"&lt;br&gt;Bålet blev slukket, og gjøngerne skiltes, idet de drog hver sin&lt;br&gt;vej ind gennem ørremandsgårds skove.&lt;br&gt;Svend og Ib blev alene tilbage. Svend havde taget plads på en&lt;br&gt;af stenene over for vågen. Han blev siddende en tid lang, tavs og&lt;br&gt;grundende, med hovedet støttet i sin hule hånd. Ibs øjne veg ikke&lt;br&gt;fra ham. Endelig hævede Svend sit hoved og udbrød:&lt;br&gt;"Hvis her allerede har været nogen og taget vor tønde op af&lt;br&gt;åen."&lt;br&gt;"å, herregud nej," svarede Ib, "sig ikke det, så bliver jeg aldrig&lt;br&gt;til menneske mere."&lt;br&gt;"Hvad ville de tænke om os inde i København?"&lt;br&gt;"Ja, om dig, lille Svend!" svarede Ib, "for mig stakkels mand&lt;br&gt;er der ingen, der har sat sin lid til."&lt;br&gt;"Den skal findes!" udbrød Svend med heftighed, "om jeg så&lt;br&gt;skal gennemsøge den hele å."&lt;br&gt;"Ja, om jeg så skal drikke den ud til bunds," ytrede Ib, som&lt;br&gt;mente, at han nok kunne lægge lidt til. "Tys, stille. Jeg fornemmer skridt&lt;br&gt;bag ved os," vedblev han og lagde sin hånd på Svends&lt;br&gt;arm. Begge lod de sig glide ned bag stenen.&lt;br&gt;Straks efter hørtes fodtrin, og Ib så en bondeklædt mand komme&lt;br&gt;til syne på gangstien mellem bakkerne. Han blev stående lidt, før&lt;br&gt;han gik videre, og vendte hovedet til alle sider, derefter fortsatte&lt;br&gt;han sin gang ned til det sted i åen, hvor gjøngerne nylig havde&lt;br&gt;forstørret vågen.&lt;br&gt;"Tager jeg ikke fejl, så kender vi den fyr," hviskede Ib.&lt;br&gt;"Hvem er det?" spurgte Svend. "Dine øjne ser bedre end mine."&lt;br&gt;"Det er min tro Tam. Jeg tænker ikke, vi har nødig at krybe&lt;br&gt;i skjul for ham. Om han skulle pønse på nye rænker, så har vi&lt;br&gt;hist henne redet ham en grav, som han hverken skal finde for smal&lt;br&gt;eller for lav."&lt;br&gt;Ib rejste sig efter disse ord op fra stenen og gik hen til åbredden.&lt;br&gt;Svend fulgte ham.&lt;br&gt;Tam vendte sig om ved lyden af deres skridt. Hans første bevægelse tydede&lt;br&gt;på flugt, men han betænkte sig og blev stående,&lt;br&gt;som om han ventede dem.&lt;br&gt;"Hans gang hernede kommer mig mistænkelig for," ytrede&lt;br&gt;Svend. "Lad os se at udfritte ham."&lt;br&gt;"En god morgen, du ærlige Tam!" råbte Ib. "Hvad driver du&lt;br&gt;omkring efter på den tid af døgnet?"&lt;br&gt;Tams stemme skælvede, mens han svarede:&lt;br&gt;"Jeg venter på jer."&lt;br&gt;"På os," sagde Svend. "Det burde du ikke gøre, Tam! Sidst vi&lt;br&gt;taltes ved, advarede jeg dig mod at komme på mine veje oftere&lt;br&gt;og sagde, at du ville være en dødsens mand, hvis det skete."&lt;br&gt;"Ja, du gjorde så, Svend, og der var heller ingen ulykke sket,&lt;br&gt;om du stod ved dit ord, for sådan som det nu er med mig, kan det&lt;br&gt;dog ikke blive ved."&lt;br&gt;Tams læspende stemme var under de sidste ord afbrudt og&lt;br&gt;utydelig, han kæmpede med sig selv og hviskede næsten uforståeligt:&lt;br&gt;"å, Svend! Jeg har været en stor synder imod dig, men jeg har&lt;br&gt;også lidt svart derfor og bedt om forladelse, hver gang det randt&lt;br&gt;mig i sinde, og så var Vorherre så god at høre efter, hvad jeg&lt;br&gt;sagde, og at finde den måde, hvorpå jeg skulle gøre min fejl god&lt;br&gt;igen. Derfor kom jeg herned i aftes, da jeg så, I begyndte på&lt;br&gt;jeres arbejde."&lt;br&gt;"I aftes?" gentog Svend.&lt;br&gt;"Ja, jeg har stået der oppe bag brombærrankerne den hele tid,&lt;br&gt;og mine lemmer bævrede af kulde."&lt;br&gt;"Hvorfor ventede du da imens?"&lt;br&gt;"Jeg skøttede ikke om at gå herned, imens de andre var til&lt;br&gt;stede, fordi jeg vidste, hvordan de ville spotte og håne mig; så.&lt;br&gt;blev jeg, hvor jeg var, indtil jeg kunne træffe dig alene. Ib regner&lt;br&gt;jeg ikke med, han ved dog alt, hvad du ved."&lt;br&gt;Svends første heftighed havde lagt sig, mens Tam talte. Ved&lt;br&gt;hans ytringer over Ib smilte han og udbrød:&lt;br&gt;"Du så da alt, hvad vi tog os for hernede?"&lt;br&gt;"Ja, jeg så også forgangen morgen, at I lod tønden trille ned i&lt;br&gt;åen."&lt;br&gt;"Du!" udbrød begge forundret.&lt;br&gt;"Jeg ved også, hvad der var i den."&lt;br&gt;"Ved du også, hvor den er?"&lt;br&gt;"Du står på den."&lt;br&gt;Svend var i højeste grad forundret. Tam vedblev: "Det var mig&lt;br&gt;selv, der dannede vågen, I lod den trille ned i, fordi jeg havde&lt;br&gt;mit ålegarn stående ude i hullet. Da jeg fiskede garnet op, kom&lt;br&gt;tønden for en dag, og jeg halede den på land. Jeg lå oppe på&lt;br&gt;loftet hist ovre i det hus, I tog ind i om natten, og jeg hørte hele&lt;br&gt;jeres samtale. Da jeg fik tønden at se og fornam de mange penge&lt;br&gt;rasle indenfor, blev jeg sjæleglad og lagde mig ned på mine knæ&lt;br&gt;og gjorde en god, lang bøn til Vorherre og sagde ham mangfoldige&lt;br&gt;tak, fordi han havde maget det sådan, at jeg nu kunne gøre noget&lt;br&gt;af min synd imod dig god igen; jeg gravede tønden ned i den&lt;br&gt;dybe sne og holdt udkig, til du kom tilbage."&lt;br&gt;"Hvoraf vidste du da, at jeg ville komme tilbage igen? Du så&lt;br&gt;jo, at jeg blev taget til fange af de svenske."&lt;br&gt;"Ja, det så jeg nok, Svend! Men så løb jeg over i skoven og&lt;br&gt;fik fat på Abels lille dreng, at han skulle sige sin far, hvordan&lt;br&gt;det var gået dig; men fra Abels løb jeg ned til Bent og til Vang&lt;br&gt;og gav dem samme forklaring. De ville ikke tro mig, og Bent&lt;br&gt;kylede et stykke is efter mig, og Jens Jerntrøje bandt mig til et&lt;br&gt;træ, at jeg skulle blive stående, til de andre kom, og så sagde de,&lt;br&gt;at de ville hidse hundene på mig. Jeg tiggede mig dog fri igen og&lt;br&gt;løb for at give alle dine mænd den forklaring, jeg vidste. Det&lt;br&gt;varede så den hele dag, men i mørkningen var jeg færdig, da&lt;br&gt;havde de også talt med Ib og begyndte at myldre ud af skovene&lt;br&gt;fra alle sider. - Så vidste jeg jo nok, at du ville komme for en&lt;br&gt;dag igen," lagde han tillidsfuldt til.&lt;br&gt;Svend var rørt, han rakte ham hånden. Tam greb den i begge&lt;br&gt;sine, bøjede sig ned og kyssede den; derpå vendte han sig imod&lt;br&gt;Svend og udbrød, mens tårerne løb ham ned ad kinderne:&lt;br&gt;"Jeg beder dig så bønligt om forladelse!"&lt;br&gt;Svend svarede intet, han klappede Tam på skulderen.&lt;br&gt;"Tam!" råbte Ib med et ansigt, der var blevet blodrødt under&lt;br&gt;den umage, det kostede ham at beherske sig. - "Din gavtyv, som&lt;br&gt;stjal vor dejlige aftensmad! Nu holder jeg af dig."&lt;br&gt;"Det var altsammen hendes skyld, den onde kvinde, at det gik&lt;br&gt;mig så galt," vedblev Tam.&lt;br&gt;"Vi taler ikke mere om det," svarede Svend. "Tam! Du er igen&lt;br&gt;min kammerat som før."&lt;br&gt;Tams blege og indfaldne træk vidnede om en ubeskrivelig glæde, han fo’r i&lt;br&gt;vejret og hoppede omkring på sneen som et barn.&lt;br&gt;"Herregud!" råbte han, "jeg tænkte aldrig, jeg skulle få de ord&lt;br&gt;at høre mere. - Men de andre?" tilføjede han pludselig. "De er&lt;br&gt;mig ikke gode; vil du også lægge et ord ind for mig hos dem?"&lt;br&gt;"Se ret på mig, Tam!" udbrød Ib, idet han stillede sig foran&lt;br&gt;ham og rettede sig i sin fulde højde. "Sådan ser jeg ud, og du&lt;br&gt;ved, hvor glubsk en karl jeg er, når nogen gør mig bøs. Om jeg&lt;br&gt;nu forsværger min himmerigs part og din med på, at ikke en eneste&lt;br&gt;af alle folkene skal blinke med øjnene ad dig, er du så fornøjet?"&lt;br&gt;"Og vore penge, vore penge!" udbrød Svend med en pludselig&lt;br&gt;jubel, idet han slog Ib på skulderen. "Gud ske lov og tak, at vi&lt;br&gt;fik dem igen. Nu vil vi drage vor vej og lade dem ligge forvarede&lt;br&gt;til i aften. Følg du med, Tam! Nede i gravkammeret træffer vi&lt;br&gt;vore folk, de skal vel få at høre, hvordan du har båret dig ad for&lt;br&gt;at gøre din fejl god igen."&lt;br&gt;Derefter forlod de tre mænd stedet og vandrede ind i skoven.&lt;br&gt;
  En vejviser.
  &lt;br&gt;Samme morgen var en rytterafdeling forsamlet ved et hus på den&lt;br&gt;anden side af åen. To af rytterne fodrede deres heste, nogle andre&lt;br&gt;havde taget plads på et opløst halmknippe og holdt måltid.&lt;br&gt;Ejeren af stedet stod i stalddøren med en lille, halvpåklædt&lt;br&gt;dreng på armen og betragtede de fremmede gæster. Både på rytterne og på&lt;br&gt;deres dampende heste var det synligt, at de lige havde&lt;br&gt;tilbagelagt et langt og anstrengende ridt.&lt;br&gt;De to stuer, hvoraf huset bestod, var ligeledes opfyldt med&lt;br&gt;krigsfolk. Anføreren gik op og ned ad gulvet, indsvøbt i sin kappe&lt;br&gt;og med en lang stikkårde under armen. Hans ansigt var mørkt&lt;br&gt;og fortrædeligt. Det er den ædle kaptajn Manheimer, som vi her&lt;br&gt;genfinder. Dagen efter at lensmanden Tyge Høeg havde afsendt&lt;br&gt;kræmmeren til oberst Sparre på Jungshoved, lod han et bud gå&lt;br&gt;med brev til Vordingborg for at bede sin gode ven Manheimer&lt;br&gt;om en samtale. Budet traf kaptajnen i færd med at stille sig i&lt;br&gt;spidsen for et nyt tog mod Svend. Den højmodige kriger holdt&lt;br&gt;just en opmuntringstale til folkene, hvori han tilbød af sin egen&lt;br&gt;lomme at fordoble den sum, som i forvejen var blevet udlovet&lt;br&gt;for gjøngens pågribelse. Rytterne jublede, og da Tyge Høegs brev&lt;br&gt;indeholdt nogle ytringer, som Manheimer antog kunne lede ham&lt;br&gt;på spor, drog han med sin skare op til slottet.&lt;br&gt;Lensmanden underrettede ham om alt, hvad der havde fundet&lt;br&gt;sted den foregående aften: Hvorledes flygtningene førte to tønder&lt;br&gt;med sig på en slæde, og at Svend uagtet alle forsøg på at holde&lt;br&gt;ham tilbage var draget bort med lensmandens hest for slæden.&lt;br&gt;Den gamle husholderske, som blev kaldt op for at give forklaring om årsagen&lt;br&gt;til Ibs pludselige bortgang, meddelte dem, at han&lt;br&gt;var gået op til Lundbygård for at bestille kvarter.&lt;br&gt;Manheimers ansigt strålede af glæde, han havde ikke alene et&lt;br&gt;sikkert spor for sig, en kamplysten skare efter sig, men tillige den&lt;br&gt;rimeligste udsigt til sejr, siden Svend og Ib var ene om at føre&lt;br&gt;pengene bort. Han tog afsked med lensmanden med de mest glimrende løfter, og&lt;br&gt;toget satte sig på ny i bevægelse over til Lundbygård.&lt;br&gt;Ulykkeligvis anede han ikke, at ethvert skridt fremad bestandig&lt;br&gt;fjernede ham længere fra gjøngerne, og at den listige Ib blot&lt;br&gt;havde nævnt den omtalte herregård for at skjule den vej, de agtede&lt;br&gt;at drage.&lt;br&gt;Således red da svenskerne mod vest, mens Svend holdt sig mod&lt;br&gt;øst langs med søkysten, og derfor måtte Manheimer også blive&lt;br&gt;uvidende om alle de hændelser, som tildrog sig på Jungshoved.&lt;br&gt;Lundbygård havde i den sidste uge været besat af en svensk&lt;br&gt;kommando, og kaptajnen blev straks efter sin ankomst overbevist&lt;br&gt;om, at man havde ført ham bag lyset.&lt;br&gt;På Jungshoved fik Manheimer de første pålidelige efterretninger om Svend,&lt;br&gt;men hans uheldige stjerne ville, at han just skulle&lt;br&gt;indtræffe dagen efter gjøngens flugt. Under den uorden og forvirring, som&lt;br&gt;fandt sted på slottet efter barakkernes brand, vidste&lt;br&gt;ingen, hvor slæden var blevet af.&lt;br&gt;Korporalen og den afdeling dragoner, der havde fanget Svend,&lt;br&gt;var desuden draget nordpå med oberst Sparre. Efter alle sine&lt;br&gt;frugtesløse undersøgelser havde Manheimer kun en ny forbitrelse&lt;br&gt;at føje til den tidligere, da han begav sig på hjemvejen til Vordingborg.&lt;br&gt;På én gang drages Manheimers blik ben til vinduet. Han hørte&lt;br&gt;latter og højrøstede stemmer udenfor og så rytterne stimle sammen&lt;br&gt;om et menneske, som lidt før var trådt ind i gården til dem.&lt;br&gt;Det var en lille uanselig skikkelse, iført en hvid vadmels kofte,&lt;br&gt;hvis ærmer kun halvt dækkede de nøgne arme, der var lange og&lt;br&gt;magre, den brunlige hud var sammenskrumpet og rynket. På benene havde han&lt;br&gt;lærredsbukser, som endte i et par store, brune&lt;br&gt;fiskerstøvler, på hovedet en rød, ulden hue, under hvilken enkelte&lt;br&gt;grålige og sammenfiltrede hårlokker kom til syne. Den ubekendte&lt;br&gt;talte meget ivrigt til dragonerne, og da Manheimer flere gange&lt;br&gt;hørte sit navn nævne, bankede han på ruden og befalede folkene&lt;br&gt;at føre den fremmede ind til ham.&lt;br&gt;"Hvad gør du her?" spurgte han barsk.&lt;br&gt;Den ubekendtes ansigt fortrak sig til et smil, der frembragte en&lt;br&gt;mængde skarpe rynker omkring munden. Derpå svarede han hæst&lt;br&gt;og pibende:&lt;br&gt;"Ak, strenge herre, jeg går fra sted til sted og søger efter kaptajn&lt;br&gt;Manheimer. Er det eder?"&lt;br&gt;"Nu ja, og hvad så?"&lt;br&gt;"Så havde jeg nok lyst til at snakke et par ord med jer."&lt;br&gt;"Tal da i hast og gå så djævelen i vold!" råbte kaptajnen, op&lt;br&gt;irret over den ligefremme tone i mandens ord og det vedvarende&lt;br&gt;og spottende smil, der havde udvidet hans mund således, at to&lt;br&gt;rækker sorte og afstumpede tænder kom til syne.&lt;br&gt;"Det var til jer, jeg ville tale," vedblev manden, "men ikke til&lt;br&gt;folkene. Lad dem gå lidt udenfor."&lt;br&gt;"Folkene bliver her," svarede Manheimer.&lt;br&gt;"Ja, så vil jeg gå min vej. Jeg taler nu engang ikke, så længe&lt;br&gt;de er til stede."&lt;br&gt;"Ikke?" råbte Manheimer rasende. "Det vil vi dog få at se."&lt;br&gt;"Nej, det vil I ikke få at se, strenge herre!"&lt;br&gt;"Om hvem var det, du ville tale?"&lt;br&gt;"Om ham, I søger."&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer med et strålende ansigt,&lt;br&gt;"hvis så er, skal du have din vilje. - Lad os alene en lille stund."&lt;br&gt;Dragonerne adlød, skønt meget mod deres ønske. Den ubekendte&lt;br&gt;vedblev at følge dem med øjnene, indtil den sidste havde lukket&lt;br&gt;døren.&lt;br&gt;"Nå, kaptajn!" udbrød han spottende, "hvem af os fik så sin&lt;br&gt;vilje?"&lt;br&gt;"Tal blot, tal for djævelen!"&lt;br&gt;"Ja, ja, giv dog stunder; det er på den anden mil, jeg går i dag,&lt;br&gt;skønt jeg, som I ser, ikke er så ung længere. Lad os sidde lidt ned&lt;br&gt;og med forlov!"&lt;br&gt;Under de sidste ord greb manden en mjødflaske, som stod på&lt;br&gt;bordet, satte den for munden og tømte den. Manheimers tålmodig-&lt;br&gt;hed var næsten til ende, imidlertid beherskede han sig endnu og&lt;br&gt;udbrød:&lt;br&gt;"Lad mig så høre, hvad du ved."&lt;br&gt;"Jeg ved, at I er draget med eders mandskab efter Svend Poulsen eller Svend&lt;br&gt;Gjønge, som de også kalder ham, og at han har&lt;br&gt;holdt jer for nar og ladet jer trække omkring fra øst til vest nu&lt;br&gt;flere dage til ende."&lt;br&gt;"Nå ja, men hvor er han da?"&lt;br&gt;"Hvor han er." gentog den fremmede med en modbydelig lat-&lt;br&gt;ter. "Herregud, det er jo netop det, jeg vil have jer til at udfinde."&lt;br&gt;"Så du ved det ikke, du kender ikke hans skjulested?"&lt;br&gt;"Tror I, jeg ville have opspurgt jer, om jeg selv havde kunnet&lt;br&gt;finde ham?"&lt;br&gt;Manheimer sprang op med en rasende forbandelse, han drog&lt;br&gt;sin kårde og råbte:&lt;br&gt;"Guds hellige død, mand! Nu har du snart talt dit sidste ord."&lt;br&gt;Den ubekendte havde også rejst sig, han greb Manheimer i armen og udbrød:&lt;br&gt;"Vær dog stille, kaptajn! Sid ned og hør mig rolig til ende!&lt;br&gt;Jeg tænkte, at jeg havde en mand for mig og ikke et skrigende&lt;br&gt;barn. Jeg ved ikke, hvor Svend er, som jeg nylig sagde, men jeg&lt;br&gt;kender hans opspind og alle hans veje og skal vise jer, hvor I kan&lt;br&gt;tage ham. Jeg ved heller ikke, hvor meget han fører med sig,&lt;br&gt;men det får også være det samme, siden vi tager alt, hvad han&lt;br&gt;har, og deler det."&lt;br&gt;"Vi deler?" gentog Manheimer i den dybeste forbavselse.&lt;br&gt;"Halvpart til eder og halvpart til mig."&lt;br&gt;"Halvtredsindstyve tusind rigsdaler!" udbrød kaptajnen. - "Ja,&lt;br&gt;gu’ deler vi."&lt;br&gt;"Er der så mange penge?" hviskede den ubekendte med et henrykt smil.&lt;br&gt;"Nuvel, strenge herre, desto bedre, halvt om arbejdet&lt;br&gt;og halvt om lønnen."&lt;br&gt;"Ganske vist!" svarede Manheimer med et hovednik, "det er&lt;br&gt;ikke mere end billigt."&lt;br&gt;"Ja, I ler ad mig, herre! Men det bliver alligevel som jeg siger,&lt;br&gt;enten tager jeg halvparten, eller også det hele. Og hvis I prøver&lt;br&gt;på list - nu ja, det står til eder. Kanske I har flere kræfter end&lt;br&gt;jeg, vi skal ret snart komme til at prøve dem. I har mange folk,&lt;br&gt;og jeg er alene, men det siger jeg alligevel, Vorherre i himmerig&lt;br&gt;høre det, at hvad I nu endog sætter eders lid til, så skal I dog aldrig&lt;br&gt;komme levende ud af landet eller få gavn af Svends penge,&lt;br&gt;før jeg har fået min part."&lt;br&gt;Den ubekendtes stemme og mine indeholdt på én gang noget&lt;br&gt;så truende og tillige en så sikker selvtillid, at Manheimer for tredie&lt;br&gt;gang under deres korte samtale følte sig behersket deraf.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" udbrød han med påtaget ligegyldighed,&lt;br&gt;"hvad hyler I over? Jeg siger jo, at vi vil dele."&lt;br&gt;"Det giver sig nok altsammen siden."&lt;br&gt;"Hører I til Svend Gjønges folk?"&lt;br&gt;"Nej, det gør jeg ikke."&lt;br&gt;"Hvad er I da for en mand?"&lt;br&gt;"Jeg er heller ingen mand."&lt;br&gt;"Ingen mand?"&lt;br&gt;"å nej, jeg er et fruentimmer, som de kalder Kulsoen."&lt;br&gt;"Du et fruentimmer!" gentog Manheimer med en hånlig latter.&lt;br&gt;"Ja, strenge hr. kaptajn! Men I skal ikke spotte mig derfor, jeg&lt;br&gt;kan gøre en mands gerning, I vil selv blive vidne dertil."&lt;br&gt;"Og hvorledes mener du da, at vi skal fange an for at få fat på&lt;br&gt;Svend Gjønge?"&lt;br&gt;"Ser I," ytrede konen og rykkede sig nærmere hen på bænken&lt;br&gt;til Manheimer. "Så vidt jeg har erfaret, drager han med sin skat&lt;br&gt;ad vejen mod nordvest, som klogest nok er, siden han ad den&lt;br&gt;kant vil træffe færrest krigsfolk. Oven for Køge går de over bugten, men&lt;br&gt;inden de kommer så vidt, må vi have nået ham, det er,&lt;br&gt;hvad vi først skal tænke på; derfor gør vi bedst i at lade eders&lt;br&gt;ryttere stige til hest, så rider vi nord om byen, hvor adelvejen skiller&lt;br&gt;sig. Hvad der mere er at forrette, tales vi ved om imens. I befaler folkene,&lt;br&gt;og jeg -"&lt;br&gt;"Ja, du befaler mig," mumlede Manheimer og tilkastede hende&lt;br&gt;et hadefuldt blik.&lt;br&gt;"Nej, strenge herre!" svarede Kulsoen smilende. "Jeg beder jer&lt;br&gt;om at skaffe mig en hest, som kan holde ud med de andres."&lt;br&gt;"Den skal du få, kvinde!" sagde Manheimer og forlod stuen.&lt;br&gt;Da Kulsoen var ene, gned hun sine hænder med en ondskabsfuld&lt;br&gt;og hånlig latter. Derpå tog hun en vinflaske, som stod på kaptajnens bord,&lt;br&gt;og tømte den.&lt;br&gt;En halv time senere havde rytterskaren forladt bondehuset. Kulsoen red ved&lt;br&gt;kaptajn Manheimers side. Omkring hendes krogede&lt;br&gt;og magre skikkelse flagrede en blå rytterkappe.&lt;br&gt;
  Undervejs.
  &lt;br&gt;Næstfølgende nat stak gjøngerne ild på et stort hømagasin nord&lt;br&gt;for Jungshoved for at lede svenskernes opmærksomhed bort fra,&lt;br&gt;hvad der foregik på den anden side af slottet. Medens alle strømmede hen til&lt;br&gt;brandstedet, opgravede Svend i god ro sin tønde og&lt;br&gt;bragte den ned i gravkammeret. Her udtog han pengene og en del&lt;br&gt;papirer, som lå i to skindposer, og indsyede dem i bugen af et&lt;br&gt;skudt krondyr.&lt;br&gt;Denne hjort var samme aften taget fra lensmanden Tyge Høegs&lt;br&gt;jæger tilligemed et brev, som denne skulle bringe op til det svenske&lt;br&gt;hovedkvarter i Køge. Svend Gjønge agtede nu selv at besørge&lt;br&gt;dette ærinde på sin vis og havde forklædt sig og Ib som herregårdsskytter.&lt;br&gt;En talrig mængde gjønger var denne aften forsamlede nede i&lt;br&gt;gravkammeret. De havde rustet sig til en rejse, det tydelige bevis&lt;br&gt;herpå var en velfyldt tværsæk, som enhver af dem bar over den&lt;br&gt;ene skulder. Desuden var de alle forsynet med skydegeværer og&lt;br&gt;en mængde krudthorn, som hang i en rem over brystet. Svends&lt;br&gt;løfte til rigsrådet, da det vægrede sig ved at sende ham våben,&lt;br&gt;var endelig blevet indfriet; han havde selv forskaffet sig disse.&lt;br&gt;Geværerne bar alle svensk mærke og var afpudsede med megen&lt;br&gt;omhu. Den synlige glæde, med hvilken flere af folkene betragtede&lt;br&gt;deres bøsser, vidnede tillige om, at de nylig var blevet ejere af&lt;br&gt;denne skat. Svend tilendebragte sit arbejde med at indsy pengeposerne uden&lt;br&gt;at tale, en dyb alvor hvilede over de flestes ansigter.&lt;br&gt;Ane Marie sad på hølejet med sin lille søn på skødet, hendes øjne&lt;br&gt;var uafbrudt rettet på Svend.&lt;br&gt;"Se så!" udbrød endelig Ib, idet han overskar garnet, hvormed&lt;br&gt;han havde tilsyet hjortens bug. "Nu er det bestilt, vi er færdige."&lt;br&gt;"Hvordan er vejret udenfor?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Mørkt og tåget."&lt;br&gt;"Så lad os komme af sted," sagde Svend, "enhver til sin gerning, Gud Fader&lt;br&gt;holde sin hånd over os alle. I har jo forstået,&lt;br&gt;hvad jeg bød jer at gøre?"&lt;br&gt;"Ja," svarede gjøngerne.&lt;br&gt;Svend vedblev: "Seks af jer drager bag efter os og spreder jer&lt;br&gt;omkring i egnen; men overalt, hvor I træffer et af svenskernes&lt;br&gt;hømagasiner, der tøver I, til I har fået det stukket i brand. Jeg&lt;br&gt;står ved mit ord og giver en rigsdaler for hvert magasin, som&lt;br&gt;brænder; men da jeg ved i forvejen, at enhver af jer vil fortjene&lt;br&gt;sine penge, kan jeg lige så godt betale dem forud. I er frygtløse&lt;br&gt;og modige folk alle til hobe; sagde jeg til jer: Gå hen enhver og&lt;br&gt;fæld os en svensk høvedsmand, I ville gøre det. Der, gjønger, brave&lt;br&gt;mænd! Der har I pengene straks og noget derover."&lt;br&gt;Svend lagde en pung i Abels hånd og trykkede den.&lt;br&gt;"I andre kender den vej, vi agter at drage, og ved, hvad I har&lt;br&gt;at gøre. - Lad os gå."&lt;br&gt;Ane Marie satte barnet på gulvet og gik hen til Svend.&lt;br&gt;"Lad os læse en Herrens bøn først," sagde hun, "og tegne os&lt;br&gt;med det hellige kors, det gør godt på din rejse."&lt;br&gt;Svend nikkede, tog sin hue af hovedet og knælede ned på gulvet, alle de&lt;br&gt;øvrige fulgte hans eksempel, den lille dreng lå ved&lt;br&gt;siden af Svend med foldede hænder, hans store, mørke øjne var&lt;br&gt;heftet på Ane Marie, som blev stående oprejst, mens hun langsomt&lt;br&gt;og skælvende fremsagde et Fadervor.&lt;br&gt;Da bønnen var endt, rejste gjøngerne sig, nikkede til Ane Marie&lt;br&gt;og forlod hulen. Hjorten blev lagt på en forspændt slæde, som&lt;br&gt;ventede inde i skoven. Det farefulde tog begyndte. Natten var&lt;br&gt;mørk og skummel, den dybeste tavshed herskede overalt, de bladløse buske og&lt;br&gt;træer antog i dette mørke forunderlige, fantastiske&lt;br&gt;skikkelser; men gjøngerne var for vant til at færdes på denne tid&lt;br&gt;af døgnet til at agte derpå. De fulgte efter slæden i to rækker, med&lt;br&gt;bøsserne under deres kapper og lyttende efter alt, hvad der forekom dem&lt;br&gt;mistænkeligt. Uden for skoven skiltes de, efter at Svend&lt;br&gt;havde indprentet hver især alle de enkeltheder, han havde at iagttage.&lt;br&gt;Ane Marie var fulgt med dem ud af hulen. Hun blev stående&lt;br&gt;i udkanten af skoven med sin lille søn på armen og så mændene&lt;br&gt;og slæden forsvinde i forskellige retninger i mørket.&lt;br&gt;Manheimers skare vedblev at følge hovedvejen op forbi Præstø.&lt;br&gt;Dragonerne kom med bemærkninger om den uanselige skikkelse,&lt;br&gt;der red foran dem hos kaptajnen, og som krumbøjet og vaklende&lt;br&gt;til begge sider i den høje ryttersadel, næppe syntes at have kraft&lt;br&gt;nok til at holde sig opret på hesten.&lt;br&gt;"Vi kan ellers nok fare lidt i mag," ytrede Kulsoen. "Mens dagen varer,&lt;br&gt;rider vi ikke Svend Gjønge op."&lt;br&gt;"Bliver du alt træt?" spurgte Manheimer spottende.&lt;br&gt;"å nej!" svarede hun. "Hvis så var, ville jeg kun være eder&lt;br&gt;en dårlig fører, men jeg tænker, at Svend er for listig en ræv til&lt;br&gt;at vove sig ud i solskin; bedst gør vi derfor i at høre os lidt for&lt;br&gt;undervejs, siden får vi nok vor lyst styret med at ride."&lt;br&gt;Mens Kulsoen talte, var rytterne kommet op til bondebyen Bårse.&lt;br&gt;Her deler vejen sig i to arme, hvoraf den ene løber ind i landet&lt;br&gt;mod nordvest til Næstved og Ringsted, den anden vedbliver derimod at følge&lt;br&gt;retningen opad mod Køge. Omtrent lige ved omdrejningen lå dengang en lille&lt;br&gt;smedie, hvis ejer just var i færd&lt;br&gt;med at beslå en rytterhest. Da han så skaren nærme sig, standsede&lt;br&gt;han sit arbejde og stirrede svenskerne i møde med et nysgerrigt&lt;br&gt;blik. Kulsoen red hen til ham.&lt;br&gt;"Guds fred og god morgen, Asmus!" udbrød hun smilende over&lt;br&gt;det udtryk af forundring, hvormed manden genkendte hende. "Har&lt;br&gt;du ingen vejfarende set i denne morgenstund?"&lt;br&gt;"Vejfarende?" gentog manden med åben mund og vedblev at&lt;br&gt;stirre på hende. - "Herre jømine, Boel, er det også hende? - Så nu&lt;br&gt;er hun da blevet til et mandfolk?"&lt;br&gt;"Ak ja, Asmus! Det går mig ikke bedre, men du svarede ikke på&lt;br&gt;mit spørgsmål."&lt;br&gt;"Hvad skulle det være for vejfarende?"&lt;br&gt;"En mand eller to, der ager på en slæde og fører øltønder med&lt;br&gt;sig."&lt;br&gt;"Dem har jeg ikke set til, men havde hun været her i går, så&lt;br&gt;kunne hun have tjent sig en skillings penge."&lt;br&gt;"Hvormed?" spurgte Kulsoen.&lt;br&gt;"Den ene af herremandens køer oppe på Engelholm er kommet&lt;br&gt;forkert af sted og har fået troldtøj i sig, så den hverken kan leve&lt;br&gt;eller dø. Herremanden lod derfor gå bud om efter en klog kone,&lt;br&gt;at hun kunne læse noget over den; da ingen var at finde, hentede&lt;br&gt;han sin doktor fra byen, men det ved du nok bedst selv, hvad en&lt;br&gt;doktors piller kan hjælpe for troldtøj."&lt;br&gt;Kulsoen smilte foragteligt. Manheimer havde lyttet til denne&lt;br&gt;samtale med den største forbavselse.&lt;br&gt;"Hvem er det ellers, du søger efter?" vedblev smeden.&lt;br&gt;"Ja, du kender ham endda nok, Asmus smed!" svarede Kulsoen,&lt;br&gt;"siden samme karl i fjor forgangen bandt dig fast til den store&lt;br&gt;jagtpæl og pryglede dig med sin hundepisk, formedelst du havde&lt;br&gt;fanget en harekilling på marken."&lt;br&gt;Smedens sodede ansigt blev blodrødt, mens konen talte. Hans&lt;br&gt;øjne flammede, og han svarede:&lt;br&gt;"Gid al landsens ulykker fare over Svend Gjønge! Hvis det er&lt;br&gt;ham, du søger, vil han snart komme til at sukke efter vejret al den&lt;br&gt;stund, der er nok en flok foruden de gode folk der, som sporer&lt;br&gt;efter ham."&lt;br&gt;"Hvad er det for en flok?" spurgte Manheimer.&lt;br&gt;"Den lille oberst, som lå nede på Jungshoved," svarede smeden&lt;br&gt;med et ydmygt buk, "han, som de kalder for Sparre, kom i går til&lt;br&gt;morgen ridende med sine mænd og spurgte ligesom nys Boel, om&lt;br&gt;jeg havde formærket noget til Svend."&lt;br&gt;Manheimer rynkede brynene og tyggede på sin knebelsbart.&lt;br&gt;"Hvilken vej red obersten?" spurgte han.&lt;br&gt;"Lige frem, strenge herre! Op ad Køge til; men Svend farer nok&lt;br&gt;knap ad adelvej, formedelst han kender de andre veje så vel."&lt;br&gt;"Så tænker jeg, vi drejer til venstre," sagde kaptajnen.&lt;br&gt;"Jeg ville just give det samme råd!" svarede konen.&lt;br&gt;"De har ellers bestemt noget for i disse dage," vedblev smeden.&lt;br&gt;"Jeg har set en efter en af gjøngerne drage her forbi, og i morges&lt;br&gt;tidlig kom Jens Jerntrøje ridende på en sort hest og bad mig fornemme, om&lt;br&gt;dens sko lå fast, - her til lands bruger vi kun at lægge&lt;br&gt;beslag under hestens fremben, formedelst jernet er så dyrt, - og&lt;br&gt;skoene på Jens Jerntrøjes hest lå godt. Se den vel efter. Asmus&lt;br&gt;smed! sagde han imens, for den skal gå en lang vej ret snart! -&lt;br&gt;Hvor skal den da hen? spørger jeg. - En lang vej, sagde Jens, så&lt;br&gt;grinede han og drejede her om til venstre."&lt;br&gt;"Lad os nu komme af sted," udbrød Manheimer og gav sin hest&lt;br&gt;af sporernc. Kulsoen hilste med et nik og fulgte kaptajnen. Smeden&lt;br&gt;slog et kors for sig efter hende, før han igen tog fat på sit afbrudte&lt;br&gt;arbejde.&lt;br&gt;"Hvad nu?" spurgte Manheimer, da de var kommet et stykke&lt;br&gt;ind på vejen.&lt;br&gt;"Ja, nu begynder vi at spore vor mand," svarede Kulsoen. "Drager gjøngerne&lt;br&gt;ad denne vej, må Svend også komme her, jeg tror&lt;br&gt;heller ikke, at en af hans folk lader sin hest beslå og rider omkring i&lt;br&gt;morgenstunden for sin plasers skyld. Hvis I nu synes det,&lt;br&gt;tager I og eders folk for det første kvarter oppe i bønderhusene&lt;br&gt;hist foran os. Derfra kan I holde skarpt udkig og bemærke enhver,&lt;br&gt;som kommer ad vejen. Imens skal jeg liste mig over til Snesere by&lt;br&gt;og se at få lidt underretning af konen til Jens Jerntrøje, som smeden&lt;br&gt;omtalte."&lt;br&gt;Manheimer smilte. "Mord og bøddel!" udbrød han. "Du er et&lt;br&gt;klogt fruentimmer. Men hvad var det, den smed mente med herremandens ko og&lt;br&gt;dens troldtøj? Giver du dig også af med kogleri?"&lt;br&gt;"Hvad skal man sige til det, strenge herre! Imellemstunder forundes det mig&lt;br&gt;ikke bedre vilkår."&lt;br&gt;Kaptajnen syntes at være hensunken i dyb eftertanke. Pludselig&lt;br&gt;drejede han sin hest nærmere hen mod Kulsoen og udbrød dæmpet:&lt;br&gt;"Kan du også spå?"&lt;br&gt;"Det er den mindste af mine kunster."&lt;br&gt;"Sandfærdigt?"&lt;br&gt;"Så vist, som I trækker vejret."&lt;br&gt;"Prøv på at spå mig," sagde Manheimer og drog skindhandsken&lt;br&gt;af sin højre hånd. "Kan du gøre det rigtigt, så har jeg et tomarksstykke til&lt;br&gt;dig i min lomme."&lt;br&gt;"Hvoraf kan I fornemme, om jeg spår rigtigt?" spurgte Kulsoen&lt;br&gt;og tilkastede ham et lurende blik.&lt;br&gt;"Jeg er blevet spået engang før," sagde kaptajnen, "og det af&lt;br&gt;en berømt mand, din mester tilfulde. Hvis du nu spår mig det&lt;br&gt;samme som han, ved jeg, at du forstår din kunst og farer med&lt;br&gt;sandhed."&lt;br&gt;"Ræk mig da hånden," sagde Kulsoen.&lt;br&gt;Hun lod sin hest gå i langsomt skridt, greb Manheimers hånd og&lt;br&gt;betragtede den opmærksomt nogle øjeblikke.&lt;br&gt;"Det var da sære tegn!" ytrede hun straks efter. "Jeg har nu&lt;br&gt;spået så mangen mand sit livsbrød, men aldrig set mærker som&lt;br&gt;eders tilforn. Hvad den fremmede forkyndte, det siger jeg ikke,&lt;br&gt;for det ved jeg ikke, men i eders hånd står at læse, at I hverken&lt;br&gt;vil komme til at dø i vandet eller på landet. Stemmer det med,&lt;br&gt;hvad I før har hørt?"&lt;br&gt;"Jo, på en måde slår det til," svarede Manheimer eftertænksomt. "På en&lt;br&gt;måde. Men står der ikke noget at læse, om jeg skal&lt;br&gt;blive en rig mand?"&lt;br&gt;"å nej, strenge hr. kaptajn!" svarede Kulsoen. "Det står aldrig&lt;br&gt;i menneskenes hånd."&lt;br&gt;"Hvor da?"&lt;br&gt;"I hans hoved; - fordi jeg tænker, det ikke kommer an på andre&lt;br&gt;end os selv, hvad vi vil blive. - Her har vi husene foran os. Nu&lt;br&gt;rider I ind og lader karle og heste hvile ud, imens de holder godt&lt;br&gt;udkig, jeg går imidlertid ud og ser at få lidt mere at vide."&lt;br&gt;Klokken var henimod to om natten, da gjøngerne nåede ind i&lt;br&gt;den store skovstrækning mellem Everdrup og den nye herreborg,&lt;br&gt;som Jens Sparre i 1609 havde opført på det gamle Paddeborgs&lt;br&gt;ruiner. En skarp nordenvind jog skyerne hen over den mørke himmel, mellem&lt;br&gt;disse så man af og til stjernerne komme til syne. Denne gang var det&lt;br&gt;tilfældet, som lod Svend undgå sine fjender, idet&lt;br&gt;Manheimer, ved at følge vejen til Næstved, var draget for langt&lt;br&gt;vestlig, og oberst Sparre, der havde begyndt sin forfølgelse op ad&lt;br&gt;Køgevejen, var kommet ham forud på den modsatte side.&lt;br&gt;Svend drog nu fremad midt imellem dem, idet ban, bekendt med&lt;br&gt;alle stier og snigveje, bestandig søgte at holde sig i nærheden af&lt;br&gt;skovene, der kunne yde ham det sikreste skjul. Fire gjønger fulgte&lt;br&gt;til hest med slæden. To af dem i et bøsseskuds afstand forud, de&lt;br&gt;andre lige så langt bagefter.&lt;br&gt;Da de var kommet ind i Sparresholms skove, udstødte Svend et&lt;br&gt;ugleskrig til et tegn for sine folk, derefter holdt han stille og steg&lt;br&gt;af. Han så sig tilfreds omkring og udbrød halvhviskende til Ib:&lt;br&gt;"Så vidt er vi da sluppet, og jeg tænker, det var det værste stykke vej, vi&lt;br&gt;har lagt tilbage. Nu tager vi os en mundfuld mad og&lt;br&gt;giver hesten et stykke med, før vi farer videre. Bliver det ved på&lt;br&gt;den vis, når vi vel de store skove ved Lellinge inden daggry."&lt;br&gt;"Raskere vil det gå, når vi kommer dybere ind i skoven; der&lt;br&gt;venter Jesper os med en frisk hest," ytrede Ib, mens han tog sin&lt;br&gt;madpose frem og lagde den ned på hjorten.&lt;br&gt;Svend og Ib holdt måltid. Til de øvrige gjønger så man intet.&lt;br&gt;Efter at ugleskriget havde underrettet dem om, at slæden standsede, trak de&lt;br&gt;sig nærmere hen til udkanten af skoven og ventede&lt;br&gt;der, lyttende og spejdende til alle sider.&lt;br&gt;Stedet, hvor Svend holdt hvil, var en favneplads, det vil sige en&lt;br&gt;åbning, dannet ved at fælde træerne og sammenstille det ophuggede ved i&lt;br&gt;favnemål. En smal og temmelig ubanet vej førte herfra&lt;br&gt;tværs igennem skoven. På begge sider stod træerne så tætte og sammenvoksede&lt;br&gt;med hindbærskud, tjørn og brombærranker, at man&lt;br&gt;kun med møje var i stand til at trænge sig derigennem. Midt over&lt;br&gt;denne vej gik i en lang afstand, på hin side Sparresholm, en stejl&lt;br&gt;og temmelig dyb grøft, som optog vandet fra den dybe sø, hvori&lt;br&gt;herregården var bygget. Over denne grøft havde skovhuggerne lagt&lt;br&gt;nogle afskårne træstammer og udfyldt åbningerne med grene og&lt;br&gt;græstørv, så at de dannede en bred og sikker bro.&lt;br&gt;"I Guds navn!" sagde Svend, idet han rejste sig op. "Drik du&lt;br&gt;resten af flasken, Ib, og lad os så komme af sted igen. - Du sidder&lt;br&gt;så stille og grundende i nat."&lt;br&gt;"Jeg tænker på Asmus smed, som vi mødte, da vi listede forbi&lt;br&gt;Engelholm. Blot han ikke spiller os en streg; han stod og samtalede&lt;br&gt;med en svensk rytter, og jeg syntes, han kikkede så nysgerrigt&lt;br&gt;efter, hvad vi førte med os på slæden."&lt;br&gt;"Nej!" svarede Svend tillidsfuldt. "Han kunne ikke kende os i&lt;br&gt;vor jægerdragt; og i værste fald ville det blive for sent, inden han&lt;br&gt;fik bud op til gården derom og skaffede folk ud efter os."&lt;br&gt;"Han mener dig det ikke godt, Svend, fra den tid, du greb ham&lt;br&gt;som krybskytte."&lt;br&gt;"Jeg får at finde mig deri, lad os nu se, vi kommer videre."&lt;br&gt;De lagde bidslet på hesten og tog plads i slæden.&lt;br&gt;I samme øjeblik lød et langtrukkent ugleskrig igennem skoven.&lt;br&gt;Svend studsede. Dette skrig blev straks efter gentaget fra den modsatte&lt;br&gt;side, og endnu før ekkoet heraf var hendøet, faldt et skud.&lt;br&gt;Der hørtes hestetrav nede på vejen, og to af de udstillede vagtposter kom&lt;br&gt;jagende hen imod slæden.&lt;br&gt;"Svensken er efter os!" råbte den ene af dem, da han nåede&lt;br&gt;favnepladsen. "Det gælder om at komme herfra i en hast. De rider&lt;br&gt;langs med hegnet uden for skoven i en rad og har en vejviser foran."&lt;br&gt;Ib stod som forstenet og stirrede på Svend.&lt;br&gt;"Hvor mange ryttere talte du, Tam?" spurgte Svend, der allerede havde&lt;br&gt;genvundet sin sædvanlige ro og kulde i farens øjeblikke.&lt;br&gt;"Der var tolv foruden vejviseren," svarede Tam.&lt;br&gt;"Hvad betød da skriget, vi hørte forude?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Jeg hører begge vore folk komme," hviskede Ib, som havde lagt&lt;br&gt;øret lyttende til jorden.&lt;br&gt;Idet han rejste sig, kom de to ryttere fra den modsatte side jagende i&lt;br&gt;straks løb og standsede deres prustende heste foran slæden.&lt;br&gt;"De er kommet bag på OS," hviskede den ene af dem med en&lt;br&gt;dyb basstemme. "En for en rider de langs med grøften og søger&lt;br&gt;en gennemgang over skovhegnet."&lt;br&gt;"Hvor mange er de, Abel?"&lt;br&gt;"Jeg talte tolv og en vejviser dertil. Det er en dansk mand, kunne&lt;br&gt;jeg høre på hans mæle, for de var os helt nær, før jeg gav tegnet."&lt;br&gt;"Hvem skød?"&lt;br&gt;"En af rytterne, dengang de hørte mig tude. Hans skud faldt&lt;br&gt;på lykke og fromme, men kuglen peb dog imellem vore heste."&lt;br&gt;"Så af sted, det hurtigste, vi kan," hviskede Svend. "Sæt din&lt;br&gt;foldekniv fast i piskeskaftet, Ib, og prik så hesten dermed, at den&lt;br&gt;kan komme desto snarere fremad. I andre stiger af og spærrer&lt;br&gt;vejen med alle de afhuggede grene, der ligger omkring, så snart&lt;br&gt;vi er kørt. To af eder sidder så op igen og rider et par hundrede&lt;br&gt;skridt videre frem for at gøre den anden forhugning til, alt som&lt;br&gt;vi har aftalt. Brug bøsserne vel, hvor I ser eders snit dertil, men sigt&lt;br&gt;kun på høvedsmændene og søg at nå os igen, så snart I har skudt."&lt;br&gt;Efter disse befalinger steg Svend og Ib op i slæden og jog af&lt;br&gt;sted dybere ind i skoven.&lt;br&gt;Ibs mørke anelser havde vist sig grundede, det var smeden fra&lt;br&gt;Bårse, som røbede Svends flugt. Så snart slæden var kommet ham&lt;br&gt;ud af sigte, lånte han den svenske rytters hest og ilede efter Manheimer.&lt;br&gt;Det blev så meget lettere at nå denne, som skaren havde&lt;br&gt;udhvilet hele eftermiddagen i de to bøndergårde, mens Kulsoen&lt;br&gt;var ude på sine undersøgelser. Til Svends uheld havde smeden&lt;br&gt;længe revet krybskytteri omkring i egnen, han var derfor godt&lt;br&gt;kendt med skovene og kunne ad de nærmeste veje føre kaptajnen&lt;br&gt;og hans folk op til Sparresholms skove. Her havde Kulsoen fået&lt;br&gt;nys om, at en af gjøngerne ved midnat skulle vente efter flygtningene med&lt;br&gt;heste.&lt;br&gt;Neden for herregården traf Manheimer en afdeling af Sparres&lt;br&gt;ryttere, som obersten på tilbagevejen fra Køge havde udsendt i&lt;br&gt;forskellige retninger. Kaptajnen gav føreren for disse den underretning, han&lt;br&gt;fandt fornøden, og lod dem følge med sig; derved&lt;br&gt;blev det ham muligt at omspænde skoven i en større omkreds, ligesom også&lt;br&gt;smeden førte dem så snildt og ubemærket fremad, at de&lt;br&gt;ville have været i stand til at nå lige til stedet, hvor Svend havde&lt;br&gt;gjort holdt, hvis han ikke havde anvendt den forsigtighed at udstille de&lt;br&gt;fire vagtposter.&lt;br&gt;Som gjøngerne berettede, havde svenskerne delt sig i to hold,&lt;br&gt;efter de var kommet ind under skoven. Manheimers skare var den&lt;br&gt;første, der fandt en åbning i hegnet. Her skiltes smeden fra dem,&lt;br&gt;modtog en belønning og red tilbage med den lånte hest. Kaptajnen&lt;br&gt;lod sine ryttere forene sig således, at de dannede en linie, der indtog&lt;br&gt;hele vejens bredde. Han selv red i spidsen. Kulsoen ved hans side.&lt;br&gt;Under hele det anstrengende ridt havde hun holdt sig på denne&lt;br&gt;plads, krumbøjet og vaklende som i begyndelsen, men uden noget&lt;br&gt;synligt tegn til træthed, tværtimod opfordrede hun bestandig Manheimer til&lt;br&gt;at ride hurtigere. Hendes grålige hår gled ned og flagrede i lange ender&lt;br&gt;frem fra huen. Rytternes første spot over hendes forunderlige skikkelse var&lt;br&gt;veget for en vis sky frygt, efter at&lt;br&gt;de havde hørt de enkelte ytringer, som smeden undervejs lod falde&lt;br&gt;om de hemmelige kræfter, hun rådede over. Selv Manheimer syntes at tage&lt;br&gt;større hensyn til hende, mens han beundrede hendes&lt;br&gt;udholdenhed og erkendte det kløgtige i alle de råd, hun tilhviskede&lt;br&gt;ham.&lt;br&gt;Rytterskaren red nu i hurtigt trav igennem skoven, indtil den&lt;br&gt;kom ind på favnepladsen, hvor gjøngerne imidlertid havde udført&lt;br&gt;deres forhugning.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer. "De skælmer har spærret&lt;br&gt;os vejen."&lt;br&gt;"Gudskelov derfor," svarede Kulsoen, "det er det bedste stykke&lt;br&gt;arbejde, jeg har set i nat."&lt;br&gt;"Hvad snakker I der, kvinde?"&lt;br&gt;"De havde vel knap gjort sig den umage at spærre for os, hvis&lt;br&gt;ikke Svend var i betryk og i nærheden med sin slæde. Nu ved vi,&lt;br&gt;hvad vi skal holde os til. Lad nogle af karlene stige af og rydde&lt;br&gt;grenene til side, strenge herre! Men selv drager vi os en kende&lt;br&gt;tilbage, om nogen skulle ligge på lur her næst ved. Gjøngerne har&lt;br&gt;ord for at træffe deres mand. Den ene skyder sin kugle i den andens mærke."&lt;br&gt;Tre dragoner steg af hestene og banede sig vej igennem forhugningen. I det&lt;br&gt;samme sås en lysstribe bag de nærmeste træstammer,&lt;br&gt;og to skud skraldede igennem skoven. En salve fra rytternes karabiner fulgte&lt;br&gt;øjeblikkelig efter. Kulsoen havde rykket sin hest til&lt;br&gt;siden, således at hun sad dækket af et træ. Manheimer brugte derimod ikke&lt;br&gt;denne forsigtighed. Straks efter rytternes skud stejlede&lt;br&gt;hans hest og styrtede dødeligt truffet omkuld i sneen. Det lykkedes&lt;br&gt;kaptajnen at gøre sig fri af stigbøjlerne og springe af. Idet han&lt;br&gt;vendte sig, så han en af dragonerne vakle i sadlen og falde forover&lt;br&gt;på hesten. Skuddet havde gennemboret hans bryst.&lt;br&gt;"Han har fået sin bekomst," sagde Kulsoen, idet hun forlod sit&lt;br&gt;skjul og greb den faldnes hest i tømmen. "Tag eders pistoler, herre,&lt;br&gt;og stig op, at vi kan komme videre."&lt;br&gt;Manheimer adlød og kommanderede fremad.&lt;br&gt;Ude på favnepladsen havde det svage stjernelys tilladt dem at&lt;br&gt;skelne forhugningen, hvis grene viste sig mørke imod sneen, men&lt;br&gt;da rytterne kom længere ind på vejen, hvor træerne stod tættere,&lt;br&gt;svandt dette lys igen; alt var indhyllet i et skummelt og uhyggeligt&lt;br&gt;mørke. Desuagtet opfordrede Kulsoen Manheimer til at ride hurtigere.&lt;br&gt;"For tusind djævle!" råbte kaptajnen. "Kan I da aldrig blive&lt;br&gt;træt, fruentimmer?"&lt;br&gt;"Nej, min strenge herre," svarede konen med en spotsk latter,&lt;br&gt;"jeg kan aldrig blive træt undervejs, men Svend kører skrapt, om&lt;br&gt;jeg kender ham ret, det er desuden lige så lyst for os som for ham."&lt;br&gt;Mens hun talte, opstod en pludselig forvirring blandt rytterne,&lt;br&gt;flere af hestene snublede, den hele række standsede. I samme øjeblik faldt&lt;br&gt;to skud.&lt;br&gt;"Hvad djævelen er det?" råbte Manheimer, idet han så Kulsoen styrte med&lt;br&gt;sin hest og med en indre glæde antog, at hun var&lt;br&gt;blevet truffet.&lt;br&gt;"De har spændt et tov over vejen fra træerne," svarede Kulsoen&lt;br&gt;og rejste sig fra den døde hest. "Lån mig eders sabel, så hugger&lt;br&gt;jeg det over, og vi rider videre."&lt;br&gt;Manheimer rakte hende sabelen og sagde: "Hvorledes tænker&lt;br&gt;du vel at komme videre, når din hest er skudt?"&lt;br&gt;Kulsoen overskar rebet og rakte kaptajnen sablen tilbage.&lt;br&gt;"Ak jo!" svarede hun smilende, "vi finder vel på råd." Hun greb&lt;br&gt;fat i Manheimers sadelbom, satte sin fod på hans, og før han ret&lt;br&gt;begreb hendes hensigt eller kunne forhindre den, havde hun taget&lt;br&gt;plads bag ham på hesten. Kaptajnen vendte sit ansigt mod hende&lt;br&gt;med en rasende harme, men Kulsoen standsede det udbrud, hun&lt;br&gt;forudså, ved at hviske:&lt;br&gt;"Lad os blot komme af sted. I kan endnu have min hjælp behov.&lt;br&gt;Ser I hist henne, lige forud, hvor vejen bliver lysere, kan I øjne&lt;br&gt;den mand, som vi søger."&lt;br&gt;Manheimer så virkelig Svend og hans slæde i lang afstand foran&lt;br&gt;sig. Dette syn forsonede ham med den ubehagelige rytterske, imidlertid&lt;br&gt;sporede han sin hest til et pludseligt spring, men Kulsoen,&lt;br&gt;der anede, hvad han ville, slyngede sin ene arm om hans liv, lo&lt;br&gt;spottende og hviskede:&lt;br&gt;"Det er ret, herre, lad det kun gå så stærkt, som hesten orker.&lt;br&gt;I behøver ikke at frygte for mig, jeg holder mig nok fast. I min&lt;br&gt;anden hånd har jeg en pistol med opspændt hane, og før jeg&lt;br&gt;skulle lade mig skille fra eder, strenge herre, sætter jeg pistolløbet&lt;br&gt;for eders hoved og trykker af. Så såre der falder en mand igen,&lt;br&gt;skal jeg tage hans hest, men indtil da får I at finde jer i mit selskab. Sig&lt;br&gt;folkene, at de skal lade deres karabiner på ny, og når vi&lt;br&gt;kommer Svend lidt nærmere, så lad dem tage sigte efter hesten,&lt;br&gt;mændene fanger vi siden."&lt;br&gt;Manheimer skar tænder af raseri, men han gav sine ryttere befaling til at&lt;br&gt;lade.&lt;br&gt;"Ser I, hvor det bliver lysere, efterhånden som vi kommer frem,"&lt;br&gt;vedblev Kulsoen; "vi haler godt ind på dem. Men hvad er det?&lt;br&gt;Nu holder slæden jo stille."&lt;br&gt;I det svage lys, som den frembrydende dagning kastede ned&lt;br&gt;mellem træerne hen ad den linie, som grøften dannede i skoven,&lt;br&gt;så man en mørk gruppe adskilles, efter at den havde stået et øjeblik stille.&lt;br&gt;"Nu drager de videre," sagde Kulsoen. "Lad os sætte ind på&lt;br&gt;dem, det bedste, vi kan. Før det bliver lyst, skal vi være ejere af&lt;br&gt;skatten."&lt;br&gt;Hun slog hælene mod hestens sider og vedblev: "I har ikke nødig at være&lt;br&gt;bange for mig, ædle herre, om de end ligger på lur&lt;br&gt;dernede og skyder efter os. Jeg sidder her bagved, så rart dækket&lt;br&gt;af eder, og det skulle være et slemt stykke bly, der kunne gå igennem os&lt;br&gt;begge."&lt;br&gt;"Du skal komme til at klæde stejle og hjul, når vi har denne&lt;br&gt;tur vel overstået," svarede Manheimer.&lt;br&gt;"å, det siger I kun for spøg. I er endda ikke den første, der har&lt;br&gt;gjort mig det løfte, men der er tit en lang vej fra mund til hjerte.&lt;br&gt;Først deler vi mønten, så giver resten sig siden."&lt;br&gt;Da rytterne kom til grøften, fandt de broen afkastet. Manheimer&lt;br&gt;udstødte en skrækkelig ed, idet han standsede hesten.&lt;br&gt;"Hvad gør vi nu?" mumlede han.&lt;br&gt;"Jeg tænker, vi jager sporerne i hestens sider og sætter over,"&lt;br&gt;svarede Kulsoen.&lt;br&gt;"Den kan ikke springe over med os begge."&lt;br&gt;"Det går nok, lad os prøve det."&lt;br&gt;Manheimer rykkede hesten tilbage og gav sine folk befaling til&lt;br&gt;at sætte over grøften, tre for tre.&lt;br&gt;Springet blev prøvet, og alle rytterne nåede lykkeligt over. På&lt;br&gt;samme tid løsnedes to skud bag de nærmeste træer, og to mænd&lt;br&gt;faldt.&lt;br&gt;"Se så!" udbrød Kulsoen, mens hun lod sig glide ned på jorden&lt;br&gt;og greb en af de faldnes heste i tøjlen. "Nu begynder vi igen;&lt;br&gt;dagen bryder frem, og vi har ikke langt tilbage."&lt;br&gt;Hun besteg hesten, og idet forfølgelsen fortsattes med slappe&lt;br&gt;tøjler og fordoblet hurtighed, tog konen en blikflaske frem af sin&lt;br&gt;koftelomme under kåben og tømte den. Det var nu efterhånden&lt;br&gt;blevet så lyst, at man tydelig kunne skelne alle de nærmeste genstande. I&lt;br&gt;lang afstand sås den lille slæde. Kulsoen udstødte et jubelskrig, da hun&lt;br&gt;mærkede, at de kom den nærmere.&lt;br&gt;"Ak, lille folk!" udbrød hun, for første gang henvendende sig til&lt;br&gt;dragonerne. "Nu har I snart fortjent eders morgendrik; om jeg&lt;br&gt;ikke tager fejl, er det Svend Gjønge og hans svoger, som vi har&lt;br&gt;foran os. Se blot, hvor de pisker på den arme hest for at komme&lt;br&gt;af sted. For sandt må jeg sige om svensken, at han har modige&lt;br&gt;mænd, der hverken ræddes for død eller djævel."&lt;br&gt;"Men I da?" udbrød en af rytterne.&lt;br&gt;"Satans til menneske!" tilføjede en anden. "I rider jo som den&lt;br&gt;bedste dragon."&lt;br&gt;"Ja, å ja!" svarede Kulsoen med et skummelt smil. "Jeg har&lt;br&gt;siddet over en hest før i nat og redet et ridt, der var værre end&lt;br&gt;dette, skønt jeg ikke kom nær så langt."&lt;br&gt;"Hvad er det for en hest?"&lt;br&gt;"Træhesten!" svarede hun med en skoggerlatter og indtog efter&lt;br&gt;disse ord sin tidligere plads ved Manheimers side.&lt;br&gt;
  Sidste forsøg.
  &lt;br&gt;Det lange ridt havde omsider udtømt hestenes kræfter, og rytterne&lt;br&gt;måtte ofte bruge deres sporer. Efterhånden som de nærmede sig&lt;br&gt;slæden, syntes mændene, der kørte den, at være forsvundet, man&lt;br&gt;så blot hesten i hurtigt trav og med fremstrakt hals jage ud af&lt;br&gt;skoven hen over de åbne marker.&lt;br&gt;"Giv eders hest sporen, strenge herre, og lad os komme hurtigere af sted,"&lt;br&gt;stønnede Kulsoen. "Om I kendte Svend Gjønges&lt;br&gt;finter så vel som jeg, ville I ikke sætte lid til, at vi er ham så nær.&lt;br&gt;Han kan slippe fra os endda."&lt;br&gt;"å, hvad djævelen!" råbte Manheimer. "Den karl kan da ikke&lt;br&gt;flyve bort. - Se der, mord og bøddel! Nu har vi vundet spillet."&lt;br&gt;Medens kaptajnen talte, så man en afdeling ryttere svinge ud&lt;br&gt;fra hegnet og sprede sig hen over marken foran Manheimers&lt;br&gt;skare. Det var oberst Sparres dragoner, som først i dagningen&lt;br&gt;havde fundet vej igennem skoven. De blev hilst af deres kammerater med et&lt;br&gt;jublende frydeskrig, mens de i en enkelt linie jog op&lt;br&gt;ad bakkerne ved Dalby kirke for at afskære slæden vejen.&lt;br&gt;Manheimer svingede sin pallask og udstødte et triumfskrig.&lt;br&gt;"Nå. fruentimmer," hviskede han, "hvad siger hun dertil?"&lt;br&gt;"Ja, jeg siger som før, at vi har ham ikke endnu."&lt;br&gt;Straks efter forandrede slæden sit løb og bøjede ind over marken i en skrå&lt;br&gt;linie fra Manheimers skare. Derved blev det muligt&lt;br&gt;at opdage den list, de to flygtninge benyttede for at gøre sig usynlige for&lt;br&gt;rytterne. De havde nemlig lagt fodersækken op på det&lt;br&gt;bageste sæde og udstrakte sig under denne på bunden af slæden.&lt;br&gt;"Tror I ikke, at man herfra kunne nå hesten med en karabin,"&lt;br&gt;spurgte Kulsoen.&lt;br&gt;"Vi kan jo prøve derpå," svarede Manheimer og befalede en af&lt;br&gt;dragonerne at forsøge et skud. Karlen standsede sin hest, lagde&lt;br&gt;an og tog et omhyggeligt sigte, før han trykkede af; men skuddet&lt;br&gt;fejlede, og hesten fortsatte sit løb hen over marken.&lt;br&gt;Nu begyndte solen at vise sig over trætoppene, man hørte klokkernes&lt;br&gt;melankolske lyd fra de tre højeste kirker i herredet. Derimellem lød&lt;br&gt;vekselvis de to rytterskarers hurraråb, opmuntringer&lt;br&gt;og geværskud. På én gang lød et glædesskrig; slæden holdt stille,&lt;br&gt;og de to mænd steg ud af den.&lt;br&gt;"Endelig!" råbte Manheimer, idet han jog sporerne i den skummende hests&lt;br&gt;sider og fo’r hen til stedet. Sparres ryttere havde allerede dannet en kæde&lt;br&gt;om flygtningene, som stod blege og med blottede hoveder ved siden af deres&lt;br&gt;hest, der var sunket til jorden af&lt;br&gt;træthed.&lt;br&gt;"Svend Poulsen!" råbte anføreren for Sparres folk.&lt;br&gt;"øltønderne?" brølede Manheimer.&lt;br&gt;Kulsoen udstødte et skrig, da hun så mændene. Manheimer var&lt;br&gt;den første, som endte denne forvirring, han kastede tøjlerne til&lt;br&gt;en af sine folk, sprang af hesten og banede sig vej til mændene.&lt;br&gt;"Hvem af eder er Svend Poulsen Gjønge?" skreg han.&lt;br&gt;"Ingen af os!" svarede den mindste af flygtningene med en hæs&lt;br&gt;og læspende stemme.&lt;br&gt;"Ingen af jer!" gentog kaptajnen rasende. "Mord og ild og bøddel! Hvem er I&lt;br&gt;da?"&lt;br&gt;"Ak, nådige herre!" svarede ordføreren, "skån vort usle liv. Vi&lt;br&gt;er kun to fattige bønder, der skulle have været op til Bregentved&lt;br&gt;efter jordemoderen. Dengang vi i nat kom ind i Sparresholms&lt;br&gt;skove, så vi nogle folk, der rendte deres vej til alle sider, de varede&lt;br&gt;os ad, at vi skulle skynde os, hvis vi havde vort liv kært, så hørte&lt;br&gt;vi dem skyde og råbe, og så piskede vi på vor hest, det bedste&lt;br&gt;vi kunne."&lt;br&gt;"Til hvem skulle du hente jordemoderen, lille Tam?" spurgte&lt;br&gt;en stemme blandt rytterne.&lt;br&gt;"Til min stakkels kone!" svarede bonden.&lt;br&gt;Kulsoen trådte ud af kredsen, tog sin hue af hovedet og stillede&lt;br&gt;sig foran dem med begge hænderne i siden.&lt;br&gt;"Til din stakkels kone!" gentog hun med en vild latter.&lt;br&gt;Tams ansigt blev blegere, mens han stift og forbavset stirrede&lt;br&gt;på hende. Imidlertid overså han derfor ikke øjeblikkets fare, han&lt;br&gt;udstødte et skrig, slyngede sine arme omkring Kulsoens hals og&lt;br&gt;hviskede, idet han trykkede hende op til sig: "Nægt blot intet."&lt;br&gt;Derpå vendte han sig til de to officerer:&lt;br&gt;"Siden jeg har fundet min kære søster blandt eder, så kan hun&lt;br&gt;sige god for mig."&lt;br&gt;"Hans søster!" gentog den fremmede kaptajn.&lt;br&gt;"Ja!" svarede Manheimer. "Hun fulgte med for at bringe os på&lt;br&gt;Svends spor."&lt;br&gt;"Desuden kan den strenge herre der vel ikke have glemt mit&lt;br&gt;ansigt, siden vi sidst taltes ved?" tilføjede Tam og stillede sig&lt;br&gt;dristig og smilende foran høvedsmanden.&lt;br&gt;"Hvor skulle jeg kende dit ansigt fra?"&lt;br&gt;"Ak, nådige herre! Ingen kan da vide bedre end I, hvor lidt&lt;br&gt;jeg har med Svend Gjønge at skaffe, siden det var mig, I talte&lt;br&gt;med oppe på Jungshoved den aften, jeg ville fortjene de udlovede&lt;br&gt;penge ved at fange ham."&lt;br&gt;"Det har sin rigtighed," svarede denne.&lt;br&gt;"Så red vi da alligevel omsonst den hele nat," ytrede Manheimer&lt;br&gt;nedslået, "og den halunk har atter narret os."&lt;br&gt;"Når mødte du Svends folk?"&lt;br&gt;"Lidt efter midnat, ret som de begyndte at skyde."&lt;br&gt;"Og siden så du dem ikke?"&lt;br&gt;"Gud bedre det!" svarede Tam klagende. "Jeg så kun efter min&lt;br&gt;stakkels hest og pønsede på at komme af sted, det snareste vi&lt;br&gt;kunne."&lt;br&gt;"Se efter, om de fører våben med sig," sagde kaptajnen til en af&lt;br&gt;sine folk. Slæden blev undersøgt, men dens indhold bestod kun af&lt;br&gt;et gammelt dækken og en fodersæk.&lt;br&gt;I dette øjeblik nærmede Kulsoen sig Tam og hviskede:&lt;br&gt;"Ved du, hvor Svend er?"&lt;br&gt;Tam blinkede med øjnene.&lt;br&gt;Anføreren for Sparres dragoner kaldte sine folk sammen og&lt;br&gt;sagde:&lt;br&gt;"Vi drager nu en anden vej for at se, om vi har bedre held der."&lt;br&gt;Han hilste med kården og red bort foran sin skare.&lt;br&gt;Manheimers ansigt udtrykte en levende harme, hans blik vekslede tvivlende&lt;br&gt;mellem de to mænd, slæden og Kulsoen.&lt;br&gt;"Hvad nu?" udbrød han.&lt;br&gt;"Ja, nu tænker jeg, vi søger op til de nærmeste gårde og hviler&lt;br&gt;os lidt, inden vi begynder vor jagt på ny," svarede Kulsoen.&lt;br&gt;"Nå, er I da endelig blevet træt?" ytrede han hånligt.&lt;br&gt;Konens ansigt var ligblegt, hun vaklede, idet hun trådte kaptajnen et&lt;br&gt;skridt nærmere.&lt;br&gt;"å nej," svarede hun med en unaturlig latter. "Jeg er endda&lt;br&gt;ikke træt endnu."&lt;br&gt;Med disse ord drog hun den blå rytterkappe til side, og Manheimer så hendes&lt;br&gt;hvide vadmelskofte bedækket med blod. Gjøngernes sidste skud inde i skoven&lt;br&gt;havde truffet hende i skulderen,&lt;br&gt;men hun havde undertrykt smerten og skjult såret, indtil det vedvarende&lt;br&gt;blodtab nu omsider berøvede hende de sidste kræfter.&lt;br&gt;"Jeg trænger bare til at hvile mig lidt," tilføjede hun, støttende&lt;br&gt;sig på sædet af slæden.&lt;br&gt;"Det er billigt," svarede Manheimer. "Du kan lade din broder&lt;br&gt;sørge for din pleje. Jeg ønsker dig en god bedring."&lt;br&gt;Efter disse ord nikkede han til hende med en spottende latter,&lt;br&gt;steg til hest og jog i spidsen for sine ryttere bort fra stedet. Kulsoen&lt;br&gt;udstødte et rasende skrig og råbte, idet hun udstrakte sin&lt;br&gt;knyttede hånd efter Manheimer:&lt;br&gt;"Vi deler!"&lt;br&gt;Han syntes ikke at høre dette råb. Lidt senere forsvandt han&lt;br&gt;imellem træerne inden for skovbrynet.&lt;br&gt;"Ved du, hvor Svend er?" hviskede Kulsoen til Tam, idet hun&lt;br&gt;sank tilbage på fodersækken i slæden.&lt;br&gt;"Ja, vel ved jeg det," svarede han. "Svend Gjønge ligger endnu&lt;br&gt;nede på hin side af Jungshoved og tager vare på sine mange&lt;br&gt;penge."&lt;br&gt;"Hvad gør du da her med slæden?" spurgte hun bestandig sva-&lt;br&gt;gere.&lt;br&gt;Tam smilte: "Som jeg sagde, er jeg ude for at hente doktoren&lt;br&gt;til min stakkels, syge kone."&lt;br&gt;Kulsoen svarede intet til denne spøg, hun havde lukket sine øjne&lt;br&gt;og var sunket bevidstløs tilbage i slæden.&lt;br&gt;Få ord vil være tilstrækkelige til at forklare, hvorledes det lykkedes&lt;br&gt;Gjøngehøvdingen at undgå sine forfølgere: da Manheimer&lt;br&gt;så slæden holde ved broen i skoven, kastede Svend kronhjorten i&lt;br&gt;den tilfrosne grøft, derefter sprang han og Ib ned og bar hjorten&lt;br&gt;dybere ind i skoven. Imidlertid afbrød gjøngerne broen, og Tam&lt;br&gt;og hans kammerat kørte bort med slæden. Nogle timer senere, omtrent på samme&lt;br&gt;tid, som Manheimer blev overbevist om sin uheldige fejltagelse, sad Svend&lt;br&gt;Gjønge og Ib på toppen af et stort&lt;br&gt;halmlæs, i hvilket de havde skjult deres skat, og kørte syngende&lt;br&gt;og vel til mode op ad Køge landevej. Svend kendte de to bønder,&lt;br&gt;som skulle have bragt læsset fra Alsløvgård ind til de svenske magasiner i&lt;br&gt;Højelse, en landsby på hin side Køge. Ved overtalelser&lt;br&gt;og en pengebelønning fik han lov til at køre i deres sted. Han&lt;br&gt;skjulte sin hjort på bunden af læsset, skiftede klæder med bønderne og&lt;br&gt;forlod dem med det løfte at lade vogn og heste blive&lt;br&gt;stående hos en købmand i byen, indtil ejermændene selv afhentede dem. Ibs&lt;br&gt;ansigt var venligt og smilende som morgensolen&lt;br&gt;over deres hoveder. Han lå på ryggen, udstrakt i sin fulde længde&lt;br&gt;i læsset, og udstødte nogle dybe og uartikulerede toner, som han&lt;br&gt;holdt for en sang. Af og til rejste han sig over ende i halmen og&lt;br&gt;udbrød i lovtaler over Svend.&lt;br&gt;"Ja vist, Svend!" ytrede han således, efter at en svensk patrulje&lt;br&gt;var passeret dem forbi uden hverken at værdige læsset eller de&lt;br&gt;to mænd et blik. "Nu siger jeg det rent ud, jeg holder mere af&lt;br&gt;dig end af noget andet menneske i denne verden, for du er så&lt;br&gt;klog og så listig, min høvding, at ikke fem djævle skulle kunne&lt;br&gt;veje op med dig, om de så stillede sig på hovederne af hverandre&lt;br&gt;men du skal ret snart få din belønning. Du skal få den, siger jeg,&lt;br&gt;for så snart vi kører ned ad Køge gade, rejser jeg mig op i halmen og giver&lt;br&gt;dig et trykkys, af de længste og allerbedste, lige for&lt;br&gt;øinene af alle folk. - Kan du forlange mere?"&lt;br&gt;Svend fik ingen lejlighed til at svare; så snart Ib havde udtalt&lt;br&gt;sit løfte, drejede han sig rundt i halmen og begyndte i sin overvættes glæde&lt;br&gt;på en ny sang, mere hylende og gyselig end før.&lt;br&gt;Således kom de til Køge. Vagten kastede kun et flygtigt blik på&lt;br&gt;Svend, idet han vinkede, at han kunne køre videre; men undervejs&lt;br&gt;havde Ib til trods for Svends modstræbelser fuldbyrdet sit løfte&lt;br&gt;og omfavnet ham midt på torvet. Ud af byen gik det med samme&lt;br&gt;held. Da de kom til magasinet i Højelse, var Svend og hans hjort&lt;br&gt;forsvundet. Ib afleverede halmen og kørte derefter den tomme vogn&lt;br&gt;tilbage til købmanden, som aftalt var. På samme tid gennemstrejfede&lt;br&gt;Manheimer egnen med tolv ryttere og oberst Sparre med&lt;br&gt;tresindstyve for at komme på spor efter de to flygtninge.&lt;br&gt;Det var Svends plan at gå over isen til København fra det sted,&lt;br&gt;hvor han nu befandt sig, derved blev hans vej henved tre mil&lt;br&gt;kortere, og faren for at opdages var ikke heller så stor. Han havde&lt;br&gt;forladt Ib omtrent midt imellem landsbyen og Køge, ved en lille&lt;br&gt;fiskerhytte, som lå under bakkerne, omtrent to bøsseskud fra havet.&lt;br&gt;Hyttens dør var fastbundet med en snor til stolperne, og Svend så&lt;br&gt;ejermanden ude på isen, trækkende en slæde efter sig og med en&lt;br&gt;harpun i hånden, i færd med at stange ål i en våge. Han havde&lt;br&gt;derfor god tid til at nedgrave hjorten i sneen, før han gik op på&lt;br&gt;bakkerne og kaldte fiskeren ind på land. Manden smilede, da&lt;br&gt;Svend spurgte, om han kunne føre ham over isen til hovedstaden.&lt;br&gt;"Nå, så I har ærinde oppe i København?" ytrede han.&lt;br&gt;"Jeg går bud fra ridefogden til mit herskab," svarede Svend.&lt;br&gt;"I kan gerne tale frit ud," vedblev bonden, mens hans åbne ansigt&lt;br&gt;vedligeholdt sit tvivlende udtryk. "Jeg er en ærlig mand,&lt;br&gt;herre, og har vist vej over Køge Bugt til flere af eders folk."&lt;br&gt;"Af mine folk?" gentog Svend studsende.&lt;br&gt;"Ja. å ja, til folk i bønderkofter udvendig og silke forinden. Nu&lt;br&gt;nys forleden, til Hellig Valentini Dag, førte jeg Hans Nåde, grev&lt;br&gt;Hannibal Sehesteds frue og hendes unge datter ad den samme vej&lt;br&gt;op til byen. De gav sig også ud for bønderfolk og havde klæder&lt;br&gt;derefter, men deres fødder kunne de ikke dølge, de var så små&lt;br&gt;som et barns og deres hænder så hvide som mutter Maries på alterbilledet i&lt;br&gt;kirken. De førte også en liden bylt med sig, som de gav&lt;br&gt;ud for klæder, men da jeg tog fat på den, klingede den indvendig,&lt;br&gt;som sølvet klinger imod sølv og det dyre guld."&lt;br&gt;Svend smilede. "Jeg fører også en bylt med," sagde han.&lt;br&gt;"Tænkte jeg det ikke nok," svarede fiskeren. "Nå ja, vi bringer&lt;br&gt;vel både den og eder, hvorhen I ønsker; og I vil være bedre faren&lt;br&gt;end grevens, for de måtte vente to dage til ende, mens jeg fik mig&lt;br&gt;en slæde tømret og velbeslået med jernskinner forneden. De boede&lt;br&gt;her inde i hytten imens og spiste af min ringe kost. Dengang de&lt;br&gt;kom i land ved Kalveboderne, gav fruen mig fem ort for min umag,&lt;br&gt;det var godt fortjent i tre døgn."&lt;br&gt;"Jeg giver det dobbelte," sagde Svend.&lt;br&gt;"Gør I det?" sagde bonden, og hans lyseblå øjne strålede af&lt;br&gt;glæde. "Jeg tager også imod dem i Guds navn. Jeg sanker mig&lt;br&gt;penge sammen, så mange jeg kan, til forlovskynding."&lt;br&gt;Forlovskynding var den tilladelse, bonden afkøbte jorddrotten&lt;br&gt;til at fraflytte stavnet.&lt;br&gt;"Når agter I at tage bort?"&lt;br&gt;"Jeg tænker i aften," svarede Svend, "for nu er jeg noget træt&lt;br&gt;og har hvile fornøden."&lt;br&gt;"Til den tid skal jeg også være færdig," sagde bonden. "Lad os&lt;br&gt;gå ind i huset, så skal I få et leje, lige så godt som de to grevinder."&lt;br&gt;Om eftermiddagen, lidt før det begyndte at mørknes, vendte Ib&lt;br&gt;tilbage. Han var endnu ikke kommet til slutningen af den vise,&lt;br&gt;han begyndte på halmlæsset, og sang af fuld hals, da han nærmede&lt;br&gt;sig hytten. Fiskeren gjorde forberedelser til rejsen. Da Ib hørte,&lt;br&gt;at Svend sov, slog han sig til ro uden for hytten og begyndte en&lt;br&gt;samtale med fiskeren.&lt;br&gt;"I drager vel med den anden herre?" spurgte denne, mens han&lt;br&gt;flettede på et halmbånd til slæden.&lt;br&gt;"Naturligvis!" svarede Ib. "Vi to kan ikke skilles. Vi rejser desuden i det&lt;br&gt;samme ærinde."&lt;br&gt;"Ja, hans ærinde kender jeg allerede."&lt;br&gt;"Hvad for noget? Du kender det?"&lt;br&gt;"å ja, jeg gættede det, ligesom jeg så ham."&lt;br&gt;"Du gættede det?" gentog Ib med en ubeskrivelig gebærde.&lt;br&gt;"Jeg har hjulpet mange af den høje adel, som flygtede, da svensken kom."&lt;br&gt;"Adelsmænd er vi nu ikke, men som du ser os to fremmede her,&lt;br&gt;er vi bedre end de bedste adelsmænd i Danmark. ærlig og godt&lt;br&gt;som dit sindelag er, må du vel holde dem for de bedste, som værger&lt;br&gt;for deres land, og vover hud og krop i kongens tjeneste. Ikke&lt;br&gt;sandt?"&lt;br&gt;"Jeg siger ja dertil," svarede fiskeren.&lt;br&gt;"Nå, godt. Så såre adelsmændene fornam svensken, begravede&lt;br&gt;de deres skatte og rendte bort til alle sider, men han, som sover&lt;br&gt;derinde, og jeg, som han gjorde til sin kammerat, vi blev tilbage,&lt;br&gt;vi værgede, som vi kunne bedst, vi forstyrrede fjendens planer og&lt;br&gt;brændte hans magasiner, vi sloges med svensken i dage og lange&lt;br&gt;nætter, så du ville få bugvrid, du ærlige fisker, om jeg fortalte&lt;br&gt;sig hvorledes. Derfor siger jeg os at være fuldt så gode som adelsmænd og&lt;br&gt;noget lidt derover."&lt;br&gt;Fiskerens øjne strålede af en levende glæde, mens han hørte&lt;br&gt;på Ib.&lt;br&gt;"Hvis det er sandt, hvad du siger," udbrød han, "så ved jeg&lt;br&gt;også, hvem I to mænd er. Her gik ord og rygter i de sidste dage&lt;br&gt;om al den strid og fortræd, der voldtes fjenden i Jungshoved len.&lt;br&gt;I går til middag kom Mogens Gjø fra Thureby med en svensk&lt;br&gt;høvedsmand ind i min hytte og søgte efter to flygtninge. - Nu&lt;br&gt;ved jeg, at jeg i dag har huset Svend Gjønge og hans kammerat&lt;br&gt;Ib, Abels søn."&lt;br&gt;"Nå, så de kalder mig hans kammerat," ytrede Ib med et strå-&lt;br&gt;lende åsyn. "Det er jeg også, det er jeg, du kan forbande dig&lt;br&gt;derpå, men gør det sagte, så ingen hører det."&lt;br&gt;En time før midnat kom månen frem, og alle forberedelser til&lt;br&gt;afrejsen var taget. Fiskeren havde gjort ild på skorstenen og varmet noget&lt;br&gt;øl, som Svend og Ib drak til deres brød. Derpå ombyttede Gjøngehøvdingen sin&lt;br&gt;klædning med en lammeskindskofte.&lt;br&gt;Ib ladede sine pistoler imens.&lt;br&gt;"I har ikke våben behov til den rejse," bemærkede fiskeren.&lt;br&gt;"Hvem kan vide det," svarede Ib smilende. "Vi kan kanske skyde&lt;br&gt;en måge, jeg holder så meget af at skyde måger."&lt;br&gt;Da Svend gav tegn til opbrud, forlod de hytten og bandt døren&lt;br&gt;fast til stolpen, derpå opgravede de hjorten i sneen, skjulte den&lt;br&gt;under et halmknippe på slæden og drog ned til strandkanten. Her&lt;br&gt;standsede fiskeren pludselig og vendte sig til Svend:&lt;br&gt;"Noget har vi dog forglemt, som vil gøre større nytte end pistolerne."&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Min bådshage."&lt;br&gt;"Den henter jeg," svarede Ib, "og hvis du vil det, Svend, så&lt;br&gt;trækker vi vore kofter af og lader dem blive tilbage i hytten, at&lt;br&gt;fiskeren kan bringe købmanden dem til ejermændene. Drag I af&lt;br&gt;sted imidlertid, jeg indhenter eder nok."&lt;br&gt;Svend trak koften af og skød med fiskerens hjælp slæden ud på&lt;br&gt;isen. Ib vendte tilbage til hytten.&lt;br&gt;Denne lå mellem to sandbanker, der betog udsigten til det åbne&lt;br&gt;hav. Da Ib kom ind under bakkerne, syntes han at høre en hest&lt;br&gt;snøfte i nærheden, han lyttede, men da alt var roligt, fortsatte han&lt;br&gt;sin gang. Pludselig gentoges lyden, og hans fod standsede ligesom&lt;br&gt;rodfæstet til jorden, da han ved hjælp af månelyset så en opsadlet&lt;br&gt;rytterhest uden for hytten. Han greb en pistol, men fik ikke tid&lt;br&gt;til lang betænkning, idet en kraftig hånd lagde sig på hans skulder,&lt;br&gt;og en stemme udbrød:&lt;br&gt;"Et ord, gode ven!"&lt;br&gt;Ibs ansigt blev blegt som sneen, han genkendte Manheimer.&lt;br&gt;"Stik kun pistolen i bæltet," sagde Manheimer, "og lad os gå&lt;br&gt;indenfor."&lt;br&gt;Båndet, hvormed de havde forbundet døren, var overskåret. Ib&lt;br&gt;adlød uden vægring og fulgte ham ind i fiskerens hytte.&lt;br&gt;Kaptajnens uformodede nærværelse i dette ubelejlige øjeblik&lt;br&gt;lader sig hurtigt forklare. På tilbagevejen fra skoven var han om&lt;br&gt;morgenen kommet til et værtshus, hvor de to bønder gjorde sig til&lt;br&gt;gode for pengene, de havde modtaget af Svend. Både Manheimers&lt;br&gt;folk og heste var for udmattede af det lange ridt til at kunne drage&lt;br&gt;videre, han agtede derfor at udhvile sig i værtshuset, før han begyndte&lt;br&gt;forfølgelsen på ny. Imidlertid blev bønderne drukne og lod&lt;br&gt;enkelte ytringer falde om den forunderlige handel, de havde gjort.&lt;br&gt;Manheimer hørte Svends navn og lyttede. Han lod bringe en frisk&lt;br&gt;kande mjød og gav sig i tale med de to karle. Resultatet af denne&lt;br&gt;samtale var, at han en halv time senere udsøgte sig den bedste hest,&lt;br&gt;som fandtes i stalden, og jog bort med to af sine ryttere, uden at&lt;br&gt;de tilbageblevne kunne forklare sig årsagen dertil. Endnu før de&lt;br&gt;nåede byen, styrtede den ene rytter, den andens hest faldt oppe på&lt;br&gt;gaden uden for kirken. I Køge skiftede han hest og vedblev sine&lt;br&gt;efterforskninger hos købmanden og derefter på magasinet, indtil&lt;br&gt;han om aftenen kom til fiskerens hytte, straks efter at de tre mænd&lt;br&gt;havde forladt den, og mens de under bakkerne var i færd med at&lt;br&gt;opgrave hjorten.&lt;br&gt;Da Ib trådte ind, lod han sit blik løbe omkring i stuen for at se,&lt;br&gt;om Manheimer var alene. Ilden på arnestedet kastede et rødligt&lt;br&gt;skær på de grå lervægge. Han befandt sig alene med kaptajnen.&lt;br&gt;"Hvem er du?" spurgte Manheimer.&lt;br&gt;"En fattig fisker, strenge herre!"&lt;br&gt;"Og pistolen der? - Ah, jeg ser endog, at du har to. Læg dem&lt;br&gt;fra dig på bordet og lad os tale os til rette."&lt;br&gt;Ib tøvede.&lt;br&gt;"Et ord eller en skæv mine, og mine folk stikker deres karabiner&lt;br&gt;ind gennem ruden og skyder dig ned."&lt;br&gt;Ib lagde pistolerne fra sig.&lt;br&gt;"Har du flere våben forvaret?"&lt;br&gt;"Nej."&lt;br&gt;"Hvortil vil du da bruge disse?"&lt;br&gt;"Man værger sig som man kan, strenge herre! I denne ufredstid farer stimænd&lt;br&gt;og ildgerningsfolk omkring ved vejen, tilmed&lt;br&gt;ligger min bytte så ensomt her ud ved søen."&lt;br&gt;"å ja, og det er dig, som fører de flygtende over bugten?"&lt;br&gt;"Ja, det er mig," svarede Ib nølende.&lt;br&gt;"Og i nat skulle du føre Svend Gjønge over."&lt;br&gt;"Svend Gjønge!" gentog Ib studsende.&lt;br&gt;"Svend Gjønge og hans skat, en uden sum på halvtredsindstyve&lt;br&gt;tusinde rigsdaler. Du ser endda, at jeg har skaffet mig nøjagtig&lt;br&gt;besked."&lt;br&gt;Ibs læber sitrede, han drog sit vejr med møje. Denne forhindring,&lt;br&gt;der kom så pludselig og uformodet, overvældede ham ganske.&lt;br&gt;"Hvor er Svend Gjønge i dette øjeblik?"&lt;br&gt;"Det ved jeg ikke forvist," svarede han med usikker stemme.&lt;br&gt;"Han gik ned til byen i mørkningen og sagde, at han ville komme&lt;br&gt;igen ved midnat."&lt;br&gt;"Og hans penge?"&lt;br&gt;"Dem lovede han at bringe med," svarede Ib hurtigt, idet han&lt;br&gt;efterhånden begyndte at komme på gled med sine historier.&lt;br&gt;"På hvad vis agtede I at tage over bugten?"&lt;br&gt;"På en slæde."&lt;br&gt;"Hvor har du den?"&lt;br&gt;"Nede ved søen."&lt;br&gt;"Vi følges ad derhen, men tænd først en lyspind."&lt;br&gt;Ib gik hen til skorstenen. Manheimer stak imidlertid begge hans&lt;br&gt;pistoler til sig. Da Ib havde tændt Iyspinden og gjort den fast i en&lt;br&gt;sprække i bordpladen, sagde kaptajnen:&lt;br&gt;"Drag først din kappe af, at jeg kan se, om du har flere våben&lt;br&gt;hos dig."&lt;br&gt;Ib adlød. Ved lyspindens skin så Manheimer den grønne jægerdragt, hvormed&lt;br&gt;de to bønderkarle havde betegnet flygtningene.&lt;br&gt;Han udstødte et råb, men fattede sig straks igen og begyndte at&lt;br&gt;undersøge Ibs klæder.&lt;br&gt;"Du bærer to dragter?"&lt;br&gt;"Ja, hr. kaptajn! Det er så koldt herude."&lt;br&gt;"Skammelig koldt!" forsikrede Manheimer. "Vær så god at knappe trøjen op."&lt;br&gt;Ib adlød.&lt;br&gt;"Jeg ser, at du farer med sandhed," udbrød kaptajnen, efter at&lt;br&gt;undersøgelsen var til ende. "Du har virkelig ikke flere våben."&lt;br&gt;"Hvorfor skulle jeg vel skuffe den strenge herre," ytrede Ib med&lt;br&gt;et særdeles enfoldigt og troskyldigt ansigt. "Det ser jeg ingen&lt;br&gt;grund til."&lt;br&gt;"Jeg heller ikke," svarede Manheimer. "Lad os nu drage ned til&lt;br&gt;havet. Men for at vi ikke skal fare vild eller komme fra hinanden,&lt;br&gt;medens månen skinner så dunkelt, vil jeg slå denne strikke om din&lt;br&gt;hals."&lt;br&gt;Kaptajnen tog et stykke reb ned fra væggen og gjorde en løkke&lt;br&gt;på det.&lt;br&gt;"Forstår du," vedblev han leende, mens han lagde rebet om Ibs&lt;br&gt;hals, "det sker i al venskabelighed, blot for at vi kan blive sammen."&lt;br&gt;"Strenge herre har vist sin plaser med mig," svarede Ib og gjorde et&lt;br&gt;mislykket forsøg på at smile.&lt;br&gt;"Nu slukker vi lyset og binder døren fast som før, og så drager&lt;br&gt;vi ad stranden til. Pas vel på, at din fod ikke glider undervejs;&lt;br&gt;jeg har for vane at ride i mørket med en opspændt pistol, den jeg&lt;br&gt;holder temmelig nær til dit hoved. Ved det allermindste ryk, du&lt;br&gt;giver i rebet, trykker jeg af, og du kan da selv begribe, hvor stor&lt;br&gt;en sorg det ville være mig at skyde dig en kugle igennem hjernen. Nu af&lt;br&gt;sted, denne gang må det gå til med den slemme troldhekses kunster, hvis vi&lt;br&gt;skulle blive adskilt på det lille stykke, vi&lt;br&gt;har tilbage."&lt;br&gt;Manheimer slukkede lyset. I samme øjeblik gjorde Ib et eneste&lt;br&gt;skridt hen mod skorstenen, tøvede der et øjeblik og fulgte straks&lt;br&gt;efter kaptajnen, som havde vendt sig om i døren efter ham.&lt;br&gt;Just som Manheimer satte foden i stigbøjlen, hørte han en svag&lt;br&gt;stønnen og så en mørk skikkelse læne sig op til hyttens mur. Han&lt;br&gt;studsede, vendte sit hoved og greb en pistol. Ib gjorde på samme&lt;br&gt;tid et skridt fremad, der bragte ham i linie med hestens hoved.&lt;br&gt;Skikkelsen strakte sine arme op mod kaptajnen og udbrød:&lt;br&gt;"Vi deler!"&lt;br&gt;Denne stønnende stemme, så mat og fuld af smerte, genkendte&lt;br&gt;Manheimer øjeblikkelig; han brast i latter og udbrød spottende:&lt;br&gt;"Mord og bøddel! Der har vi Kulsoen igen."&lt;br&gt;"Vi deler!" gentog hun heftig og hævede sit ligblege ansigt i&lt;br&gt;vejret.&lt;br&gt;"Ja, gu’ deler vi!" svarede Manheimer, idet han spændte sin&lt;br&gt;pistol og strakte den hen for øjnene af Ib med en gebærde, der&lt;br&gt;umuligt kunne misforstås; derefter red han bort fra hytten.&lt;br&gt;Ib fulgte ved hans side. Hans blik veg ikke fra pistolen. Man-&lt;br&gt;heimers hest slog med hovedet, pustede og gjorde et spring til&lt;br&gt;siden. Ib fulgte med.&lt;br&gt;"Hvad djævelen fattes det fordømte dyr?" råbte Manheimer,&lt;br&gt;idet han strammede tøjlen og sporede hesten.&lt;br&gt;"Tal sagte, strenge herre!" udbrød Ib. "Mig tykkes, at jeg gen&lt;br&gt;nem tågen øjner en mand nede ved strandkanten, kanske Svend&lt;br&gt;alt er kommet."&lt;br&gt;Manheimer studsede og kastede et blik derned. I samme øjeblik&lt;br&gt;udstødte hesten en høj og smertelig vrinsken, bøjede hovedet og&lt;br&gt;gjorde et voldsomt spring i vejret; endnu før Manheimer igen blev&lt;br&gt;herre over den, gentoges dette spring, den stejlede og kastede sig&lt;br&gt;derpå med en lynsnar bevægelse ned på sneen, hvor den vedblev&lt;br&gt;at stryge hovedet hen ad jorden. Manheimer havde sluppet rebet&lt;br&gt;og tabt pistolen, idet han faldt.&lt;br&gt;"Kom mig til hjælp!" råbte han. "Afskum! Hvad har du koglet&lt;br&gt;ved min hest?"&lt;br&gt;"Ak, strenge herre!" svarede Ib roligt og smilende, "jeg har&lt;br&gt;næsten ingenting gjort, jeg puttede den blot et lille stykke brændende&lt;br&gt;tønder i øret."&lt;br&gt;Mens han sagde dette, trådte en mand frem mellem bakkerne,&lt;br&gt;nærmede sig Manheimer på to skridts afstand og trykkede en pistol&lt;br&gt;af mod hans bryst. Kaptajnen udstødte et skrig og sank tilbage i&lt;br&gt;sneen. Hesten fo’r af sted med sænket hoved og en skingrende&lt;br&gt;vrinsken.&lt;br&gt;Straks efter Manheimers skrig lød langsomme og slæbende skridt&lt;br&gt;mellem bakkerne, og Kulsoen kom til syne, vaklende, blodig og&lt;br&gt;støttende sig til en stok.&lt;br&gt;"Vi deler, vi deler!" udbrød hun hæs og ivrig, endnu før hun&lt;br&gt;nåede stedet.&lt;br&gt;"å, nej," svarede Ib, "I skal få det alt sammen."&lt;br&gt;Han løste rebet, som endnu var knyttet om hans hals, og sammensnørede med&lt;br&gt;dette Kulsoens ben og arme uagtet den fortvivlede&lt;br&gt;modstand, hun gjorde. Kulsoen udstødte et gennemtrængende skrig.&lt;br&gt;Ib kneblede hende med sit halstørklæde og bandt det fast omkring&lt;br&gt;konens hals.&lt;br&gt;Svend havde været tilskuer til det sidste optrin.&lt;br&gt;"Nu af sted," udbrød han, "skuddet og det gale fruentimmer&lt;br&gt;kan let bringe svensken på vort spor."&lt;br&gt;Han stak sin pistol i bæltet og gik ned til stranden, Ib trådte et&lt;br&gt;skridt nærmere til Manheimers lig og bøjede sig ned over det.&lt;br&gt;Kaptajnens åndedræt var standset.&lt;br&gt;"Siden I så inderlig gerne ville have fat på os, lad være det ej&lt;br&gt;lykkedes, skal I i det mindste få den plaser at se os drage bort."&lt;br&gt;Under disse ord rejste han kaptajnen i vejret, støttede hans&lt;br&gt;overkrop til en sten, med ansigtet vendt ud imod søen og gav ham&lt;br&gt;sabelen i hånden. Han satte den bundne Kulso ved Manheimers&lt;br&gt;side, tog sin hue af og gjorde en komisk hilsen for dem.&lt;br&gt;"Farvel, lille folk! I ønsker os begge en fornøjelig rejse."&lt;br&gt;Derefter ilede han med lange skridt ned til strandkanten efter&lt;br&gt;Svend og fiskeren, som allerede havde begivet sig ud på isen.&lt;br&gt;
  Audiensen.
  &lt;br&gt;Fra det øjeblik, Svend begyndte sin rejse over isen, syntes faren&lt;br&gt;at være forsvundet. Forfølgerne havde tabt hans spor og lod ham&lt;br&gt;drage sin vej uhindret.&lt;br&gt;Efterhånden som natten skred frem, viste månen sig klarere og&lt;br&gt;gennembrød den tætte tåge, som hidtil havde forhindret fiskeren i&lt;br&gt;at tage kending af landet og vælge vej en med sikkerhed.&lt;br&gt;Morgensolens røde lys farvede spiret på Nicolai Kirke, da de&lt;br&gt;steg i land neden for Valby Bakke. Der var ualmindelig larm og&lt;br&gt;virksomhed overalt i hovedstaden. Da de tre mænd drog op igennem gaderne til&lt;br&gt;Rosenborg slot, hvor kongen havde taget bopæl&lt;br&gt;under krigen, så de flere klynger af borgere i ivrig samtale med&lt;br&gt;hverandre; en vis glæde var udbredt over deres ansigter. Gjøngerne blev ikke&lt;br&gt;længe uvidende om årsagen.&lt;br&gt;Det var den syv og tyvende februar, de nåede op til København. Aftenen i&lt;br&gt;forvejen blev freden underskrevet i Roskilde.&lt;br&gt;Mængden var endnu ubekendt med alle dens ydmygende betingelser, måske ville&lt;br&gt;man alligevel i den første glædesrus have foretrukket disse for den frygt og&lt;br&gt;usikkerhed, de savn og tiltagende&lt;br&gt;besværligheder, der siden Karl Gustavs landgang havde hvilet&lt;br&gt;både over de fri og ufri stænder i den truede hovedstad. Efterhånden som de&lt;br&gt;kom til slottet, hvis nærmeste omegn var ubebyg-&lt;br&gt;get. blev det vanskeligere at bane sig vej igennem mængden: Svend&lt;br&gt;og Ib fulgte på hver sin side af slæden, fiskeren trak den.&lt;br&gt;Ved indgangen til slottet blev de standset af to hellebardister,&lt;br&gt;som stod på hver side af pillerne uden for vindebroen. Svends&lt;br&gt;forestillinger frugtede ikke. Skildvagterne strakte dem deres korsgeværer i&lt;br&gt;møde og havde befaling til kun at indlade hofbetjentene&lt;br&gt;og rigsråderne, der var sammenkaldt af kongen til at møde på&lt;br&gt;slottet denne morgen. Svend studsede over en så uventet forhindring. På&lt;br&gt;ethvert andet sted ville han næppe have ladet sig standse&lt;br&gt;heraf, i dette øjeblik fandt han sig i omstændighederne. Han blev&lt;br&gt;stående ved siden af slæden, støttet til sin bøsse; et spottende smil&lt;br&gt;fo’r over hans læber, idet han så ned på hjorten og flygtigt sammenlignede&lt;br&gt;de overvundne hindringer med denne sidste. Ib delte&lt;br&gt;ikke hans tålmod. Han blev stående på broen med huen bag i&lt;br&gt;nakken, den venstre hånd i siden, og udbrød med en stemme, der&lt;br&gt;stedse blev tydeligere, efterhånden som de omkringståendes opmærksomhed&lt;br&gt;droges hen på ham:&lt;br&gt;"I ulyksalige spyddragere! Hvad tænker I dog på, mens I nægter sådanne mænd&lt;br&gt;som os adgang til hove? Hans Nåde vil skikke&lt;br&gt;jer al landsens elendighed på halsen, når det rygtes - jer og jeres&lt;br&gt;efterkommere lige til det syvende led. Jeg siger det uden overdrivelse."&lt;br&gt;"Hvad bringer I Kongelig Majestæt?" spurgte sergenten, som&lt;br&gt;var kommet til.&lt;br&gt;"Vi bringer ham den gladeste tidning, han har modtaget på denne side&lt;br&gt;kyndelmisse."&lt;br&gt;"Eja, en hjort," sagde sergenten spottende. "Den vil rigtignok&lt;br&gt;volde Hans Nåde stor glæde."&lt;br&gt;"Men hvilken hjort! Det siger jeg, til Gudfader hører det, at&lt;br&gt;en sådan hjort som vores lever der ikke mage til i denne verden.&lt;br&gt;Den er sine halvtredsindstyve tusind daler værd mellem brødre."&lt;br&gt;De omkringstående brast i latter.&lt;br&gt;"Halvtredsindstyve tusind rigsdaler," gentog sergenten spottende.&lt;br&gt;"Ja, og så regner jeg endda hverken skroget eller skindet med,"&lt;br&gt;tilføjede Ib.&lt;br&gt;I dette øjeblik blev hans tale afbrudt ved et tegn fra Svend.&lt;br&gt;Mængden gjorde plads for en gammel, gråhåret mand, som kom&lt;br&gt;gående hen imod slottet. Han var klædt i en kort, sort kappe, under hvilken&lt;br&gt;man så en brun fløjlsvams, kantet med sølv. Omkring&lt;br&gt;halsen bar han en lang guldkæde, som endte i en medaillon af&lt;br&gt;samme metal. Da han nærmede sig vindebroen, tog han efter den&lt;br&gt;tids hofetikette sin baret af og betrådte slottets enemærker med&lt;br&gt;blottet hoved. Det var den hæderlige Kristen Skeel, som her gik&lt;br&gt;op til slottet.&lt;br&gt;"Strenge herre!" udbrød Svend, idet han trådte hen til rigsråden, "et ord,&lt;br&gt;hvis I tillader det." Skeel standsede. Svend vedblev: "Mig har Kongelig&lt;br&gt;Majestæt skikket i by at forrette et ærinde, som jeg bringer ham besked på i&lt;br&gt;denne slæde. Vagten nægter&lt;br&gt;os adgang til slottet. I skænker mig eders beskyttelse!"&lt;br&gt;Rigsråden lod sit blik gå fra Svend til Ib og slæden. Derpå&lt;br&gt;spurgte han:&lt;br&gt;"Hvem er I gode mænd?"&lt;br&gt;"Folk kalder mig Svend Gjønge i daglig tale."&lt;br&gt;"Min tro!" udbrød rigsråden overrasket og lagde sin hånd på&lt;br&gt;Svends skulder, "det navn har vi endda hørt omtale, mens krigen&lt;br&gt;stod på. Hvad bringer du kongen i dag, Svend?"&lt;br&gt;"En sum penge, som borgmester Hans Nansen har hentet nede&lt;br&gt;fra øerne."&lt;br&gt;"Ak ja, jeg hørte jo tale derom. Hans Majestæt har været i stor&lt;br&gt;uro for din skyld, Svend Gjønge!"&lt;br&gt;"Hans Majestæt burde bedre forlade sig på sine tjenere, end&lt;br&gt;at han skulle være i uro for dem," svarede Svend.&lt;br&gt;"Og de nægter dig adgang til slottet?" spurgte Skeel med blikket henvendt på&lt;br&gt;de to hellebardister.&lt;br&gt;"I regner os det ikke til last, strenge herre!" svarede sergenten,&lt;br&gt;som var blevet stående og havde hørt de sidste ord. "Kongelig&lt;br&gt;befaling blev os kundgjort årle i morges, at kun slottets tjenere og&lt;br&gt;de, der bære den høje adels mærke, måtte gå over broen."&lt;br&gt;Rigsråden smilte.&lt;br&gt;"Kongelig befaling må vi lyde," svarede han, "I gør da plads&lt;br&gt;for denne mand, skildvagter, han bærer nu så godt et adeligt mærke som&lt;br&gt;nogen."&lt;br&gt;Med disse ord løste rigsråden båndet på sin kappe og kastede&lt;br&gt;den over Svends skulder.&lt;br&gt;Ib udbrød i jubelskrig.&lt;br&gt;"Ak, høje herre, hvad gør I der?" svarede Svend.&lt;br&gt;"Gå du trøstig din vej, Svend Gjønge!" sagde den gamle adelsmand, "der har&lt;br&gt;aldrig banket bedre hjerte under denne kappe end&lt;br&gt;i dette øjeblik."&lt;br&gt;Hellebardisterne trådte tilbage og lod fiskeren trække slæden&lt;br&gt;over broen. Ib havde sat sig ned på den; idet han kom forbi vagten, stak han&lt;br&gt;benene ud af slæden til begge sider for at indtage&lt;br&gt;så stor plads som muligt og besvarede soldaternes hilsen for rigsråden med&lt;br&gt;et fornemt nik og en derpå følgende grimasse. Da de&lt;br&gt;kom inden for graven, gav Skeel Svend et tegn til at følge med&lt;br&gt;sig op ad den lille trappe, der førte til kongens privatværelse. Ib&lt;br&gt;blev stående nede i gården ved hjorten.&lt;br&gt;Rigsråden lod sig melde og blev straks indladt tilligemed Svend.&lt;br&gt;Kongen sad foran et stort bord, der var stillet hen ved kaminen i&lt;br&gt;salens baggrund. Lige over for ham var gehejmeskriver Gabel&lt;br&gt;i færd med at forelæse fredsunderhandlingerne, som Mogens&lt;br&gt;Høeg aftenen tilforn havde bragt med sig fra Roskilde. Efter at&lt;br&gt;Skeel havde hilst, lagde han sin hånd på gjøngens skulder og&lt;br&gt;udbrød:&lt;br&gt;"Min nådige herre konge; her bringer jeg den glædeligste nyhed,&lt;br&gt;som Eders Majestæt længe har modtaget."&lt;br&gt;"Svend Gjønge!" udbrød kongen, idet han rejste sig fra bordet&lt;br&gt;og gik hen imod ham. "Vær os velkommen, min gode helt!"&lt;br&gt;Svend havde bøjet sig i knæ, idet han kyssede kongens fremstrakte hånd.&lt;br&gt;"Og det ærinde, vi gav dig, Gjøngehøvding, hvorledes har du&lt;br&gt;forrettet det?"&lt;br&gt;"Som det sømmer sig at forrette Eders Majestæts ærinder, fuldstændig og til&lt;br&gt;Eders tilfredshed."&lt;br&gt;"Du bringer altså pengene?"&lt;br&gt;"De ligger nede på slæden."&lt;br&gt;"Den hele sum?"&lt;br&gt;"Tror min høje konge, at jeg ellers ville have fremstillet mig&lt;br&gt;for Eder?"&lt;br&gt;"Men hvorledes bar du dig ad for at slippe fra svenskens krigsfolk, som&lt;br&gt;havde besat alle veje?"&lt;br&gt;"Vi hjalp os igennem med list, og hvor det ikke gik an, der slog&lt;br&gt;vi til med vore våben, så lod svensken os fare."&lt;br&gt;"De mærkede altså, hvad I førte med eder?"&lt;br&gt;"Ja."&lt;br&gt;"Og I blev forfulgt?"&lt;br&gt;"Lidt."&lt;br&gt;"Men du slap helskindet fra dem?"&lt;br&gt;"Ja, min bøje konge!" svarede Svend smilende, "jeg havde for&lt;br&gt;travlt i Eders tleneste til at lade mig såre."&lt;br&gt;"Profecto!" udbrød Frederik, idet han fornøjet gned sine hæn-&lt;br&gt;der. "Jeg har hørt mange af dine streger fortælle, dem, vor borgmester&lt;br&gt;Nansen også vidste at tale om, men denne sidste vil jeg&lt;br&gt;kalde for den bedste. - Om Gud havde givet Danmark mange&lt;br&gt;af dine lige, da skulle der vel have været os bedre vilkår beskikket."&lt;br&gt;"Jeg siger ikke nej dertil," svarede Svend frimodig.&lt;br&gt;Kongen gik hen til vinduet og så ned i gården.&lt;br&gt;Mod dette vindue havde Ib uafbrudt rettet sit blik, siden Svend&lt;br&gt;forlod ham. Da han så kongens ansigt inden for ruden, tog han&lt;br&gt;sin hue mellem hænderne og knælede ned i sneen.&lt;br&gt;"Hvem er den mand?" spurgte Frederik den Tredie.&lt;br&gt;Svend kastede et blik ned på Ib og sagde:&lt;br&gt;"Det er en mand, som jeg skylder megen taksigelse. Uden hans&lt;br&gt;hjælp ville jeg ikke have kunnet udrette Eders Majestæts ærinde."&lt;br&gt;"Jeg synes at have set ham tilforn."&lt;br&gt;"Ja, han kommer i dag for at bevise, hvor troligt han har opfyldt det løfte,&lt;br&gt;han dengang aflagde."&lt;br&gt;"Hvilket løfte?"&lt;br&gt;"At være Eders Majestæt en god og ærlig stridsmand."&lt;br&gt;"Nu erindrer jeg det, han fremstillede sig for os i fjor på Jungshoved. Vi&lt;br&gt;lader ham komme op."&lt;br&gt;"Jeg tror, at han kun venter på tilladelse dertil."&lt;br&gt;"Men vore penge, Gjøngehøvding! Jeg ser alene en skudt hjort&lt;br&gt;på din slæde."&lt;br&gt;"Hjorten er vor pengepose," svarede Svend. "Formedelst vi havde&lt;br&gt;ingen bedre."&lt;br&gt;Under denne samtale var Ib blevet liggende på knæ nede i gården ved siden&lt;br&gt;af slæden; hans små, sorte øjne var ufravendt rettet&lt;br&gt;mod vinduet. Da kongen gav tegn, sprang han op, kastede hjorten&lt;br&gt;over sine skuldre og ilede op ad trapperne til værelset.&lt;br&gt;"I sandhed!" sagde kongen henvendt til Gabel, "det er første&lt;br&gt;gang, vi har modtaget landets skat under den forsegling."&lt;br&gt;Døren gik op, Ib trådte ind med hjorten over sine brede skuldre&lt;br&gt;og med et smil, der uden tvivl viste den smukkeste rad tænder,&lt;br&gt;som fandtes på slottet. Han lagde hjorten inden for døren og&lt;br&gt;vovede ikke at træde frem i salen. Hans dristighed var forsvundet&lt;br&gt;i dette øjeblik, sky og ængstelig som et barn kastede han et blik&lt;br&gt;hen til Svend, som om han ville opfordre ham til bistand. Idet&lt;br&gt;kongen gik hen til ham, gjorde han pludselig et uhyre langt spring&lt;br&gt;nærmere hen mod Svend og sank derefter på knæ, med huen trykket tæt ind mod&lt;br&gt;brystet.&lt;br&gt;"Rejs dig, min søn!" sagde kong Frederik i den blide tone, der&lt;br&gt;var ham egen. "Vi har hørt dine bedrifter fortælle og ønsker at&lt;br&gt;forsikre dig om vor erkendtlighed og gunst."&lt;br&gt;"Nådige Majestæt!" svarede Ib stammende og drejede forlegen&lt;br&gt;på sin hue. "Eders dronning fæstede mig til at blive en flittig og&lt;br&gt;brav stridsmand, så sagde Gud Fader ja dertil og hjalp for resten."&lt;br&gt;"I to mænd, der står her, har altså ene mægtet at bringe den&lt;br&gt;skat igennem landet, skønt det var opfyldt af vore fjender."&lt;br&gt;Ib kastede et tilfreds blik hen på Svend, kongens venlighed gav&lt;br&gt;ham mod til at svare:&lt;br&gt;"Den hjort har kostet svensken mange dyre menneskeliv."&lt;br&gt;"Og eder da?"&lt;br&gt;"Svend Gjønge ved råd for alt, han er så klog og så udspekuleret."&lt;br&gt;"Men hvormed skal vi da belønne din troskab og iver i vor&lt;br&gt;tjeneste?"&lt;br&gt;"Vil allernådigste konge give sin dronning besked på, at jeg har&lt;br&gt;holdt mig ved godt mod og været hende en ærlig stridsmand, som&lt;br&gt;hun bad mig om, så er det godt."&lt;br&gt;"Det budskab skal jeg besørge; men din belønning, mand, tal&lt;br&gt;kun dristigt, du skal ikke ængste dig!"&lt;br&gt;Ib snappede efter vejret og nikkede som sædvandig, når han&lt;br&gt;fattedes ord; derpå hviskede han undseligt og sagte:&lt;br&gt;"Om Kongelig Majestæt vil sige ja til, at jeg må kysse på Eders&lt;br&gt;hånd, så skal I have mangfoldige tak."&lt;br&gt;Kong Frederiks øjne strålede, idet han rakte ham hånden. Ib&lt;br&gt;tørrede munden på sit opslag, mens han med fremstrakt hoved&lt;br&gt;kyssede kongens hånd uden at vove at gribe den.&lt;br&gt;"Hvis det ikke fattede ham på mod at komme frem hermed,&lt;br&gt;så havde han endnu et ønske tilbage," ytrede Svend.&lt;br&gt;"Tal da," sagde kongen, "jeg siger forud ja dertil, hvis det står&lt;br&gt;i min magt at opfylde det."&lt;br&gt;"Nej, jeg vil ikke sige det," sagde Ib.&lt;br&gt;"Så tal du hans sag, min Gjøngehøvding!"&lt;br&gt;Ib tilkastede Svend et bønligt blik og rystede på hovedet, Svend&lt;br&gt;syntes ikke at lægge mærke dertil, men svarede:&lt;br&gt;"Fordi denne mand, uden at betænke sig, ville gå i døden for&lt;br&gt;at fremme Eders Majestæts mindste ønske, og fordi han så den&lt;br&gt;under øjne hver dag og time, siden skatten i Vordingborg blev&lt;br&gt;givet i vore hænder, derfor bønfalder han om, at kongen vil lade&lt;br&gt;ham forlov at bære samme kjortel og mærke som Eders vagtmestre."&lt;br&gt;"Hvorfor vil han just bære en vagtmesterkjortel?" spurgte kong&lt;br&gt;Frederik.&lt;br&gt;"Jeg kender alene hans ønske, men ikke grunden," svarede&lt;br&gt;Svend smilende.&lt;br&gt;"Det var formedelst jeg syntes så godt om dragten," svarede Ib&lt;br&gt;forlegen. "Men det er vist for meget forlangt for det, jeg har gjort,&lt;br&gt;og så kan det gerne vente til en bedre lejlighed. Kanske får vi&lt;br&gt;mere at bestille for Eders Nåde en anden gang, da I så, det gik så&lt;br&gt;godt den første."&lt;br&gt;"Nej!" svarede kongen godmodig, "vi har ikke nødig at vente,&lt;br&gt;dit ønske kan blive tilstået straks, og endda vil vi være dig forpligtet."&lt;br&gt;"å nej," udbrød Ib med strålende øjne og et lykkeligt smil.&lt;br&gt;"Nu har I gjort mig så sjæleglad; mangfoldig taksigelse derfor."&lt;br&gt;Efter at Ib havde sagt dette, kyssede han sin flade hånd og&lt;br&gt;berørte med fingerspidserne den yderste flig af kongens klædning.&lt;br&gt;Under den tavshed, som herved opstod, trådte en hofkavaler ind&lt;br&gt;ad døren og udbrød:&lt;br&gt;"Det bøje riges råd har nu forsamlet sig og ønsker Eders Majestæts&lt;br&gt;nærværelse."&lt;br&gt;"Godt," svarede kongen, "vi vil straks komme."&lt;br&gt;Kavaleren gik. Kongen vendte sig mod Svend.&lt;br&gt;"Et ord endnu, Gjøngehøvding, før vi skilles. Vi ønsker at give&lt;br&gt;dig et bevis på vor nåde, men ved ikke ret, hvorledes vi bedst skal&lt;br&gt;gengælde din tjeneste."&lt;br&gt;"Min tjeneste!" gentog Svend frimodig. "Jeg tænkte ikke den&lt;br&gt;behøvede nogen gengæld, siden kongen har ret til at forlange alle&lt;br&gt;sine undersåtters tjeneste."&lt;br&gt;"Men du vovede ved denne lejlighed dit liv, på hvilket vi sætter&lt;br&gt;langt større pris end du selv."&lt;br&gt;"Det tror jeg ikke, min bøje konge! Hvis mit liv har noget værd&lt;br&gt;i Eders mening, så er det mig også for dyrebart til, at jeg skulle&lt;br&gt;sælge det, som en kræmmer sælger sine varer. Ligesom Ib her viste&lt;br&gt;sig modig og brav for at fuldkomme sit løfte til Eders nådige frue,&lt;br&gt;så gjorde jeg det for at holde mit løfte til Eder. Et løfte er en&lt;br&gt;gæld, som bør betales, og det er nu sket."&lt;br&gt;"I sandhed, min helt! Du har gjort mere end fuldkommet dit&lt;br&gt;løfte. Med den håndfuld folk, du havde, standsede du fjenden,&lt;br&gt;gav os kundskab om hans planer, tilførte os hans munitionsvogne&lt;br&gt;og opbrændte hans magasiner, - hvilket sidste var bedre end alt&lt;br&gt;øvrigt, siden engelske gesandten Meadowe beretter, at dette var&lt;br&gt;en såre vigtig grund for vor krigeriske broder Karl Gustav til at&lt;br&gt;slutte freden, og nu endelig i dag tilfører du os denne skat midt&lt;br&gt;igennem hans lejr. Profecto! Hvem af vore undersåtter ville vel&lt;br&gt;vove at give os løfte på alt dette, og hvem ville vel have vovet&lt;br&gt;at holde det, uden du? - Derfor ønsker vi at belønne dig."&lt;br&gt;"Det kan være, Eders Majestæt! Men jeg ønsker det ikke."&lt;br&gt;"Hvorledes?" udbrød Frederik den Tredie studsende. Svend slog&lt;br&gt;ikke sine øjne ned for kongens blik, hvor strengt og prøvende&lt;br&gt;det end var.&lt;br&gt;"I kender mig ikke ret, min høje konge!" svarede han og til-&lt;br&gt;føjede smilende: "Hvis det også er sandt, at jeg bestandig hidtil&lt;br&gt;i landets tjeneste har hentet flere skrammer end belønninger, hvis&lt;br&gt;mine fortjenester er så store, som Eders Majestæt siger, og hvis&lt;br&gt;ingen anden ville have vovet, hvad jeg har vovet, hvormed ville I&lt;br&gt;da belønne mig?"&lt;br&gt;Frederik den Tredie betænkte sig et øjeblik og svarede: "Gud&lt;br&gt;har lagt al jordisk magt i kongens hånd, og det beror på os at&lt;br&gt;opfylde ethvert billigt ønske, vore undersåtter kan have."&lt;br&gt;"I så fald har jeg et ønske, og jeg beder Eder om at opfylde det."&lt;br&gt;"Nu vel!" udbrød kongen levende.&lt;br&gt;"Vil Eders Majestæt tænke på mig siden, når jeg kan blive Eder&lt;br&gt;til nogen nytte."&lt;br&gt;"Er det alt?"&lt;br&gt;"Ja," svarede Svend med ædel stolthed, "det er alt. Så skal den&lt;br&gt;regning være betalt, som trykker Eder så såre, og som jeg først kom&lt;br&gt;i hu, da Eders Nåde mindede mig derom."&lt;br&gt;Kongen var synlig bevæget over det trohjertige i Svends ord,&lt;br&gt;hans øjne strålede, idet han betragtede dette ædle, åbne og mandige&lt;br&gt;ansigt, og han rakte ham sin højre hånd. Idet Svend tog den, lagde&lt;br&gt;kongen den anden kærtegnende på hans hoved og udbrød:&lt;br&gt;"Gud være med dig, min ridderlige helt!"&lt;br&gt;Svend følte sig grebet af den inderlighed, som lå i stemmen,&lt;br&gt;hvormed kongen talte. Så slet en hofmand han endogså havde vist&lt;br&gt;sig at være bøjede han ved denne lejlighed knæ og udbrød, idet&lt;br&gt;han lod sine flammende øjne hvile på kongen:&lt;br&gt;"Tak, min gode konge, tak! Til i dag har I kun forlangt min&lt;br&gt;tjeneste af mig, næste gang må I forlange mit liv, thi kun med&lt;br&gt;det kan jeg betale den nåde, I viser mig."&lt;br&gt;I dette øjeblik udbrød Ib, efter at han længe forgæves havde&lt;br&gt;søgt at få ordene frem:&lt;br&gt;"Men ikke sandt, Kongelig Majestæt vil vel også tænke lidt på&lt;br&gt;mig, når han skikker Svend i byen, at det bliver et ærinde, hvor&lt;br&gt;vi kan være med begge to!"&lt;br&gt;"Jeg skal nok tænke på dig," svarede kongen, hilste og begav&lt;br&gt;sig tillige med Gabel og Skeel ind i det tilstødende gemak, hvor&lt;br&gt;rigsrådet var samlet. Gjøngerne forlod slottet.&lt;br&gt;
  Ibs bedrifter på egen hånd.
  &lt;br&gt;Kongens befaling holdt Svend tilbage i København. Ib derimod&lt;br&gt;rejste bort to dage efter audiensen, pyntet efter sit hjertes ønske&lt;br&gt;med en skarlagenrød kofte, besat med en hvid uldbort. Desuden&lt;br&gt;bar han gule knæbenklæder og slagstøvler, opkrammet filthat med&lt;br&gt;rød fjer på hovedet og en lang kårde ved siden. Det var denne&lt;br&gt;dragt, der så længe havde udgjort målet for hans ivrigste håb,&lt;br&gt;lønnen for alle hans bedrifter.&lt;br&gt;Ib rettede sin march ned mod Holmegård, en gammel herregård,&lt;br&gt;som ligger en mils vej fra Næstved. Undervejs mødte han flere&lt;br&gt;svenske regimenter, der allerede havde begyndt deres tilbagetog&lt;br&gt;fra det nordlige Sjælland.&lt;br&gt;Ib gik forbi dem uden at værdige dem et blik.&lt;br&gt;Holmegård ejedes dengang af Skeelerne. Ved krigens udbrud&lt;br&gt;flygtede familien til København og overlod omsorgen for slottet&lt;br&gt;til en gammel foged. Denne mand, eller rettere sagt hans datter,&lt;br&gt;gjaldt Ibs rejse.&lt;br&gt;Fogden boede ved den ene ende af den store Porsmose, som&lt;br&gt;omgav slottet på tre sider. Inger stod ved vinduet, hun slog hænderne&lt;br&gt;sammen, da hun så den pyntelige kavaler nærme sig huset,&lt;br&gt;og hvis smilende ansigt tilnikkede hende, endnu før hun havde&lt;br&gt;genkendt ham. Fogden gik til døren og førte ham ind. Inger bredte&lt;br&gt;en dug på bordet og satte brød, smør og ost og en kande mjød&lt;br&gt;frem, hendes øjne strålede, og en livlig rødme dækkede hendes&lt;br&gt;runde kinder. To ord af Ib havde underrettet hende om årsagen&lt;br&gt;til hans komme.&lt;br&gt;I de forhandlinger, som nu fandt sted, fortalte Ib, mens han&lt;br&gt;spiste og drak med den ypperligste appetit, hvor højt han elskede&lt;br&gt;Inger, han skildrede denne kærligheds inderlighed og styrke med&lt;br&gt;munden fuld af mad, lod nogle vel anbragte ord falde om audiensen og den&lt;br&gt;ualmindelig høje gunst, hvori han stod hos kongen,&lt;br&gt;dronningen og rigsrådet, og angav endelig summen af sine fremtidsudsigter i&lt;br&gt;det håb, at Svend ville skaffe ham plads som skytte&lt;br&gt;hos herskabet på Jungshoved.&lt;br&gt;Inger var gået ind i det andet værelse, mens denne samtale fandt&lt;br&gt;sted, men hun havde ladet døren stå på klem, så at hun kunne høre&lt;br&gt;hvert ord; da endelig fogden, overvundet af Ibs veltalenhed og&lt;br&gt;vægtige grunde, rakte ham hånden over bordet og tilkendegav ham&lt;br&gt;sit bifald, åbnedes døren, Inger styrtede ind, faldt sin fader om&lt;br&gt;halsen og rakte derpå sine små, røde hænder over til den lykkelige elsker.&lt;br&gt;"Nu siger jeg tak for mad," sagde Ib, "og hvis I ikke har noget&lt;br&gt;imod det, Kasper Dam, så trækker jeg min kofte af, det er synd&lt;br&gt;at slide mere på den, end jeg har nødig."&lt;br&gt;"å nej, behold koften på," bad Inger, "du ser så køn ud i den."&lt;br&gt;"Nå ja, synes du det?" sagde Ib smilende. "Det kan gerne være.&lt;br&gt;Ellers tænkte jeg knap at træffe jer her nede i eftermiddag. I er&lt;br&gt;jo eneste mand på slottet og har forlov at vælge den bedste sal;&lt;br&gt;I skulle flytte derop med lille Inger, Kasper! Det kunne jo være,&lt;br&gt;at hun med tiden får sig et sådant slot at bo i, hvis Gud ellers giver&lt;br&gt;vilkår derefter."&lt;br&gt;Over Ingers ansigt var udbredt et lykkeligt smil. I hendes tanker&lt;br&gt;havde Ib allerede nået et så uhyre udmærkelsestrin, at hun fra nu&lt;br&gt;af ikke længer holdt noget for umuligt.&lt;br&gt;Fogden var af en anden mening.&lt;br&gt;"Du snakker, som du har forstand til," sagde han. "Skulle jeg&lt;br&gt;lade Inger blive boende oppe på slottet, mens de gale krigsfolk&lt;br&gt;håndterer der? Jeg er en gammel mand, Ib, og har haft min nød&lt;br&gt;med at begå mig selv, endsige at værge for et kvindfolk."&lt;br&gt;"Jeg vidste ikke, her var krigsfolk," svarede Ib. "Hvad er det&lt;br&gt;ellers for karle?"&lt;br&gt;Inger havde gentagne gange givet faderen tegn til tavshed,&lt;br&gt;denne lod ikke til at forstå det, men udbrød:&lt;br&gt;"Hvad mener du med dine gebærder, datterlil?"&lt;br&gt;"å, Herre Gud!" sagde Inger fortrydelig og rystede på sit smukke hoved,&lt;br&gt;"jeg syntes, vi i dag kan tale om noget bedre end om&lt;br&gt;svenskerne."&lt;br&gt;"Der kommer en af høvedsmændene ridende," sagde fogden og&lt;br&gt;så ud ad vinduet.&lt;br&gt;"Ved min himmerigs part!" udbrød Ib, da han så officeren stige&lt;br&gt;af hesten og gå op i slottet. "Nu behøver I ikke at spørge om grunden til&lt;br&gt;Ingers gebærder, Kasper Dam! Hun ved bedst, hvad jeg har&lt;br&gt;at afgøre med disse folk."&lt;br&gt;Fogden forstod ikke et ord af denne ytring.&lt;br&gt;"Ib mener, at folkene af det regiment har forsyndet sig imod&lt;br&gt;ham, mens de plagede og pinte hans søster, den kønne Soffi Abelsdatter, til&lt;br&gt;døden. - Ak, lille Ib!" vedblev hun venligt. "Lad dem&lt;br&gt;være i fred i dag, jeg beder så bønligt derom. Hellere skulle vi to&lt;br&gt;være glade og komme i hu en salme til Vorherre, som har gjort&lt;br&gt;det så godt for os."&lt;br&gt;"Jeg tænker vel, Ib lader dem fare," sagde fogden spottende,&lt;br&gt;"de sidder seks mand i rad og svirer og dobler deroppe."&lt;br&gt;"Ikke flere," sagde Ib flegmatisk, idet han rettede sine vældige&lt;br&gt;lemmer og stillede sig hen foran fogden. "Der vil jeg sige jer for&lt;br&gt;sandt, Kasper Dam, at om de end er seks deroppe, så skal jeg dog&lt;br&gt;vove mig ind til dem, hvis det kom an derpå, og lægge hovedet&lt;br&gt;ved deres fødder inden en time til ende, som jeg står her. I kender&lt;br&gt;mig ikke rigtig. - Men lad nu din sorg fare, lille Inger, i dag skal&lt;br&gt;de være fri for mig, skønt jeg svor den dyre ed. I dag er jeg så&lt;br&gt;fornøjet."&lt;br&gt;Efter disse ord gik Ib hen til Inger. Den gamle foged skottede&lt;br&gt;tilfreds hen efter ham. Skumringen var begyndt. Ved genskinnet&lt;br&gt;af ilden fra ovnen så han Ib sidde på bænken med begge Ingers&lt;br&gt;hænder i sine. Elskeren var efter den sidste bemærkning steget&lt;br&gt;overordentlig i hans gode mening. Lidt efter hørtes fodtrin udenfor.&lt;br&gt;En svensk soldat åbnede døren og trådte ind.&lt;br&gt;"Eja, kujon!" udbrød han, "er I der? Jeg har gået og søgt efter&lt;br&gt;jer hele slottet igennem. å, I har fremmede!" tilføjede han, da&lt;br&gt;Ib rejste sig fra bænken i krogen, som hidtil havde været skjult&lt;br&gt;ham. "Så meget desto bedre. De strenge herrer deroppe forlanger&lt;br&gt;mere vin, og vagtmesteren følger vel med og hjælper os at bringe&lt;br&gt;dem flaskerne op."&lt;br&gt;"Ja, jeg følger med!" sagde Ib.&lt;br&gt;"Og den lille pige!" sagde soldaten. "Tusind djævle, nu kan jo&lt;br&gt;gildet blive muntert, hun følger vel også med?"&lt;br&gt;"Hun?" gentog Ib.&lt;br&gt;"Ja, medmindre vagtmesteren ønsker, at herrerne skal komme&lt;br&gt;ned og hente hende, for det koster kun et ord."&lt;br&gt;"Hun følger også med," sagde Ib.&lt;br&gt;Den gamle foged tilkastede ham et forbavset og spørgende blik.&lt;br&gt;Inger lagde sin skælvende hånd på hans arm for at holde ham&lt;br&gt;tilbage, men Ib syntes ikke at lægge mærke dertil, han rettede på&lt;br&gt;sin kofte og gned et støvgran af sine opslag.&lt;br&gt;"Lad os gå," sagde han med en rolighed, som han for resten var&lt;br&gt;langt fra at føle.&lt;br&gt;Fogden tog et nøgleknippe, tændte lyset og gik foran de andre&lt;br&gt;ud af døren. Straks efter så man Ib med en stor kurv flasker på&lt;br&gt;armen gå op fra kælderen til anden etage, hvor officererne var&lt;br&gt;samlede. Kasper Dam havde en lignende kurv, som Inger hjalp&lt;br&gt;med at bære, og efter dem gik soldaten, der for sin egen regning&lt;br&gt;havde hentet to flasker, som stak frem af lommerne på hans kofte.&lt;br&gt;"I kan vel finde vej ind i salen uden min hjælp?" sagde den&lt;br&gt;svenske, da de var uden for døren.&lt;br&gt;"Det tænker jeg nok," svarede Ib med et venligt nik.&lt;br&gt;Soldaten gik tilbage til sine kammerater og holdt dem triumferende&lt;br&gt;flaskerne i møde uden for vinduerne til kælderen, hvor de&lt;br&gt;havde deres vagtstue.&lt;br&gt;Da fogden og Ib kom ind, strømmede der dem en tæt og bedøvende tobaksrøg i&lt;br&gt;møde. Midt i denne så man omkring et bord&lt;br&gt;de glødende ansigter af seks svenske officerer, hvis manerer og&lt;br&gt;stive, stirrende blikke vidnede om den første grad af beruselse.&lt;br&gt;To af dem havde trukket uniformen af og sad i skjorteærmer.&lt;br&gt;Latter, sang og lydelig jubelråb hilste de indtrædende, da de fyldte&lt;br&gt;flaskekurve blev sat frem på bordet. Fogden forlod straks efter&lt;br&gt;salen. Ib og Inger blev tilbage.&lt;br&gt;"Flaskerne frem!" råbte en af officererne i en dialekt, som røbede hans&lt;br&gt;tyske herkomst. "Fyld eders bægre, vi vil drikke en skål&lt;br&gt;for djævelen."&lt;br&gt;Dette indfald vandt almindeligt bifald, enhver af gæsterne tog&lt;br&gt;en rytterpistol, der lå foran hans plads på bordet og fyldte løbet&lt;br&gt;med vin. Pistolerne blev benyttede i stedet for bægre og stødte&lt;br&gt;imod hverandre, hvorefter man under latter og vilde, bedøvende&lt;br&gt;skrig drak djævelens skål.&lt;br&gt;"Kors!" skreg en af officererne, idet han efter skålen lod sig&lt;br&gt;falde tilbage i sin lænestol. "Hvad er det for en køn lille pige,&lt;br&gt;vagtmesteren der bringer os?"&lt;br&gt;Dette spørgsmål gjorde de øvrige opmærksomme på Inger, der&lt;br&gt;hidtil havde holdt sig tilbage i skyggen af Ib. De forlod bordet og&lt;br&gt;ilede hen til den ulykkelige pige.&lt;br&gt;"Det er min kæreste," sagde Ib, idet han trådte hen foran hende.&lt;br&gt;"Din kæreste, kujon!" råbte manden med skægget, idet han tog&lt;br&gt;Inger ved hånden. "Hun er min kæreste!"&lt;br&gt;"Ja, og min!"&lt;br&gt;"Og min!"&lt;br&gt;"Ud med dig, slyngel!"&lt;br&gt;Under disse ord trængte høvedsmanden Ib hen mod døren. Vagt-&lt;br&gt;mesterens små, sorte øjne funklede som to lynstråler, idet han&lt;br&gt;sprang til side og greb sin kårde, men en af officererne forekom&lt;br&gt;denne åbenbart fjendtlige hensigt og udbrød:&lt;br&gt;"Manden har min tro ret, og han skal beholde sin pige. I aften&lt;br&gt;vil vi drikke og ikke gantes med kvindfolk. Gå ned og kald på&lt;br&gt;fogden, vagtmester, at han kan bringe os nok en kurv flasker; jeg&lt;br&gt;skal imens tage vare på den lille."&lt;br&gt;Ib betænkte sig et øjeblik, derpå stak han sin kårde i skeden&lt;br&gt;og gik.&lt;br&gt;I samme øjeblik han satte foden uden for dørtærskelen, blev&lt;br&gt;døren slået til efter ham med en skoggerlatter.&lt;br&gt;"Nu tilhører hun os!" råbte officeren, der havde lokket ham ud.&lt;br&gt;"Endnu ikke!" skreg Ib rasende og stemmede sin skulder med en&lt;br&gt;sådan kraft mod døren, at den bragende i alle sammenføjningerne&lt;br&gt;fløj tilbage på svenskeren, som forgæves søgte at skyde slåen for.&lt;br&gt;Ib trådte et skridt ind i salen, greb Inger ved hånden og stillede&lt;br&gt;sig foran hende med ryggen dækket af væggen.&lt;br&gt;"I djævelens navn!" råbte han og slog et hjul med sin kårde,&lt;br&gt;der trængte de nærmeste tilbage. "Lad os da lege krig, siden I&lt;br&gt;ønsker det, så skal vi få at se, hvem hun hører til!"&lt;br&gt;Et almindeligt skrig besvarede denne opfordring.&lt;br&gt;"En skål for vagtmesteren!" råbte den skæggede og sprang hen&lt;br&gt;til kaminen efter sin kårde. "Han vil lege hare med hundene, det&lt;br&gt;kan blive morsomt."&lt;br&gt;De andre havde allerede dannet en halvkreds omkring Ib, der&lt;br&gt;med rynkede bryn og sammenbidte læber, men for øvrigt i en&lt;br&gt;stilling, som ikke ville blive tålt i fægtesalen, ventede deres udfald.&lt;br&gt;Pludselig skiltes den truende kreds, og en officer trådte frem foran&lt;br&gt;de øvrige. Denne mand kom til syne fra et hjørne af salen, hvor&lt;br&gt;han havde tilbragt tiden som tilskuer på et leje af tre sammenstillede stole&lt;br&gt;uden at tage del i sine kammeraters drikkelag. I hånden bar han et lys, som&lt;br&gt;han havde taget fra bordet, og hvis skin&lt;br&gt;faldt hen over hans ansigt. Ibs udtryk forandredes ved synet af&lt;br&gt;disse alvorlige og bestemte træk.&lt;br&gt;"Kender du mig?" spurgte manden.&lt;br&gt;"Ja."&lt;br&gt;"Så gå, og lad kun din lille pige blive tilbage."&lt;br&gt;"Ja!" svarede Ib og stak sin sabel i skeden, vendte de målløse og&lt;br&gt;forbavsede drikkebrødre ryggen og forlod salen.&lt;br&gt;Den mand, hvis uformodede mellemkomst så pludselig endte det&lt;br&gt;truende optrin, var kaptajn Kernbok.&lt;br&gt;Da Ib kom ned i gården, så han fogden, som bleg og rystende&lt;br&gt;stirrede op til riddersalens vinduer. Ibs første følelse var harme&lt;br&gt;over, at Kasper havde listet sig bort, men da han kastede et blik&lt;br&gt;på den gamle mands svage og henfaldne skikkelse og bemærkede&lt;br&gt;den angst, som alle hans træk i dette øjeblik udviste, lagde han&lt;br&gt;sin hånd på hans skulder og udbrød:&lt;br&gt;"I skal ikke være bange for Inger. De gør hende ingen fortræd.&lt;br&gt;Jeg traf en mand deroppe, som har sagt god for hende."&lt;br&gt;"Hvem var det?" spurgte fogden forundret.&lt;br&gt;"En svensk høvedsmand."&lt;br&gt;"En svensk?" gentog fogden sukkende. "Det skal nok hjælpe os."&lt;br&gt;"Lad eders frygt fare, Kasper!" sagde Ib tillidsfuldt. "Hvad den&lt;br&gt;mand lover, vil han holde, han er så brav som nogen af os, jeg&lt;br&gt;så ham engang handle mod sine fjender sådan, som vi vil tøve&lt;br&gt;at handle mod vore venner. - Men hun kommer jo ikke," vedblev&lt;br&gt;han, talende med sig selv, "og han er ene mod seks, og støjen tiltager&lt;br&gt;deroppe, - jeg skulle dog måske ikke være gået bort."&lt;br&gt;Som Ib bemærkede, tiltog støjen i riddersalen på en foruroligende måde,&lt;br&gt;latter og sang afvekslede med skrig og højrøstede stem-&lt;br&gt;mer. Lidt efter lidt syntes disse at ophøre for en ny underholdning, under&lt;br&gt;hvilken man så drikkebrødrene fare forbi vinduerne&lt;br&gt;i taktmæssige bevægelser og med brændende lys i hænderne. En&lt;br&gt;tiltagende frygt bemægtigede sig Ib.&lt;br&gt;"Nu danser de runddans," hviskede fogden, "de gale mennesker&lt;br&gt;bryder sig hverken om lys eller ild; de skulle blot ane, at en eneste&lt;br&gt;gnist af deres lys var nok til at gøre det af med dem allesammen,&lt;br&gt;siden vi nede i kælderen har forvaret fire hundrede pund krudt.."&lt;br&gt;"Hvad siger I, mand?" hviskede Ib og greb fogden i armen.&lt;br&gt;"Hvor er det krudt kommet fra?"&lt;br&gt;"De mener, at kongen og rigsrådet har skikket det ned til Præstø&lt;br&gt;og Vordingborg, to hundrede pund og seks lispund bly til hver by.&lt;br&gt;Dengang så hr. Rosenkranz flygtede med sine ryttere op til København, tog&lt;br&gt;han det med sig, at det ikke skulle falde fjenden til&lt;br&gt;gode. Han lod det meste blive stående hos hr. Grube på Tollerupholm, men hr.&lt;br&gt;Grubes frue, Jytte Gyldenstjerne, skikkede det igen&lt;br&gt;over til os, formedelst hun ikke havde lejlighed til at forvare det."&lt;br&gt;"Lad os komme lidt ind til krudtet," sagde Ib.&lt;br&gt;"Det lader sig ikke gøre på denne tid," sagde fogden, "det ligger&lt;br&gt;i den inderste kælder bag kammeret, hvor høvedsmændenes folk&lt;br&gt;har deres kvarter."&lt;br&gt;"Ja hvad gør det?" mente Ib trohjertig. "Vil I hjælpe mig, så&lt;br&gt;jager vi folkene ud. Hvor mange er de?"&lt;br&gt;"Fire."&lt;br&gt;"Lad os gå."&lt;br&gt;"Ak, lille Ib! Hvad tænker du på?" hviskede fogden skælvende&lt;br&gt;af angst, mens han holdt ham tilbage i armen. - "Og hvad hjælp&lt;br&gt;skal jeg vel kunne give dig? Jeg er så gammel og svag."&lt;br&gt;"Ja vist," gentog Ib som i tanker, mens han kikkede ind ad&lt;br&gt;kældervinduet. "I er så gammel og svag, det er vist."&lt;br&gt;I dette øjeblik tiltog larmen i riddersalen og blandede sig med&lt;br&gt;et langt og gennemtrængende skrig.&lt;br&gt;Ib sprang hen til kældertrappen. Fogden anstrengte sig for at&lt;br&gt;holde ham tilbage. "Ib, betænk dig dog, du arme menneske! Hvad&lt;br&gt;har du i sinde?"&lt;br&gt;Ib sled sig løs og svarede:&lt;br&gt;"Hørte I ikke, at Inger skreg? Jeg vil ned til dem, for nu må&lt;br&gt;det have en ende."&lt;br&gt;"Vil du vove dig derned, du alene?"&lt;br&gt;"Ja, jeg alene," gentog han og lod den blege og skælvende&lt;br&gt;foged tilbage uden for vinduet, hvorfra han kunne se alt, hvad&lt;br&gt;der foregik i kammeret.&lt;br&gt;Ib åbnede døren og styrtede ind. Med et vældigt spring stod han&lt;br&gt;midt i kælderen, greb to af soldaterne hver i sin arm og kastede&lt;br&gt;dem over mod væggen. Den ene blev liggende bedøvet af faldet,&lt;br&gt;den anden udstødte et kvalt skrig og forsøgte at rejse sig igen.&lt;br&gt;Ib gav ham et slag for brystet med hælen af sin støvle, mens han&lt;br&gt;greb de to andre og holdt dem fast.&lt;br&gt;"Gør I modstand, slår jeg jer ihjel allesammen, er I stille, skal&lt;br&gt;I ingen skade komme til," sagde han.&lt;br&gt;Soldaterne følte sig grebne af rædsel, mens de stirrede ind i&lt;br&gt;dette ophidsede og lidenskabelige ansigt, hvis øjne flammede, og&lt;br&gt;hvis årer stod stive og spændte. Ib lagde sit knæ på den ene, mens&lt;br&gt;han bandt den andens hænder og fødder med sabelbæltet. Den&lt;br&gt;første af de to soldater havde imidlertid rejst sig og krøb på&lt;br&gt;knæene frem til bordet efter sin sabel. Idet han udstrakte hånden,&lt;br&gt;greb Ib, som ikke turde slippe den mand, han havde under sig,&lt;br&gt;en mjødkande og kastede den i hovedet på soldaten. Svenskeren&lt;br&gt;udstødte et dumpt brøl og sank omkuld. Ib spændte sabelbæltet af&lt;br&gt;den næste og bandt hans hænder. Derpå rejste han sig. En af soldaterne&lt;br&gt;sprang op på samme tid, han havde ubemærket fået lejlighed til at drage sin&lt;br&gt;kniv og fo’r ind på Ib. Den gamle foged,&lt;br&gt;som uden for vinduet havde været tilskuer til alt, hvad der skete&lt;br&gt;udstødte et skrig, da han bemærkede faren. Ib vendte sig og sprang&lt;br&gt;til siden, idet soldaten stødte efter ham. I samme nu slyngede han&lt;br&gt;sin venstre arm omkring hans hals og stødte ham kniven i brystet&lt;br&gt;lige til hæftet. Den sårede ravede nogle skridt fremad, en blodstrøm&lt;br&gt;styrtede ud af munden, og han sank omkuld med en hæs&lt;br&gt;rallen.&lt;br&gt;"Jeg troede ikke, du ville have det så groft," sagde Ib.&lt;br&gt;Den fjerde var blevet liggende ved bordet, tilsyneladende be-&lt;br&gt;vidstløs efter slaget med mjødkanden. Ib snørede hans hænder&lt;br&gt;sammen med sit halstørklæde.&lt;br&gt;"Se så!" sagde han, idet han trådte ud til fogden og strøg håret&lt;br&gt;tilbage fra den fugtige pande. "Lad os nu komme ind til krudtet.&lt;br&gt;Vejen er åben."&lt;br&gt;"Ak, svigersøn," hviskede Kasper, "hvad har du gjort?"&lt;br&gt;"I har kun set en lille begyndelse, foged!" svarede Ib, mens&lt;br&gt;hans øjne med tilfredshed gled hen over valpladsen. "Resten vil&lt;br&gt;følge efter. Før lo I, da jeg lovede at gøre det af med seks. Nu vil&lt;br&gt;jeg tage dem alle sammen på min samvittighed, hvis jeg ellers&lt;br&gt;kan det."&lt;br&gt;Han tog lampen og lyste for den gamle, mens denne fremsøgte&lt;br&gt;en nøgle af sit knippe og åbnede en dør til den næste kælder, hvori&lt;br&gt;begge forsvandt.&lt;br&gt;
  En afbrudt duel.
  &lt;br&gt;I salen fortsattes imidlertid den afbrudte munterhed. Officererne&lt;br&gt;havde troet en ny list i Kernboks ord til Ib. De blev derfor særdeles&lt;br&gt;overraskede ved at se ham tage sin hat for at føre Inger ud&lt;br&gt;af salen.&lt;br&gt;"Tøv en kende!" udbrød den skæggede og stillede sig i vejen&lt;br&gt;for ham. "Vel har I først ret til den lille, siden I så snildt jog&lt;br&gt;hendes Goliat bort, men hvad der skal ske, det må ske herinde."&lt;br&gt;"Hvad der skal ske, kan ikke ske herinde," svarede Kernbok,&lt;br&gt;mens han roligt hæftede sit sabelbælte fastere, "fordi jeg agter at&lt;br&gt;føre hende ud til ham, som stolede på mit ord."&lt;br&gt;"Hvad for noget?" råbte forsamlingen. "Og vor morskab -?"&lt;br&gt;"Vi lader den fare, kammerater!" svarede Kernbok sørgmodig.&lt;br&gt;"Eders morskab har allerede kostet den mand såre meget."&lt;br&gt;"Vi har aldrig set ham tilforn."&lt;br&gt;"Det var hans søster, I lod omkomme nede på ørremandsgård,&lt;br&gt;fordi hun ikke ville røbe, hvor madmoderen gemte sine penge."&lt;br&gt;"Ah, ah," råbte den hvervede tysker. "Ti tusinde bomber springe&lt;br&gt;over mit hoved, om ikke Kernbok er den kedeligste prædikant,&lt;br&gt;jeg kender."&lt;br&gt;"Ingen strid, kammerater, ingen strid!" råbte en anden. "Kern-&lt;br&gt;bok skal have lov til at prædike og vi til at beholde pigen, så har&lt;br&gt;enhver fået sin fornøjelse."&lt;br&gt;"Eders dom er partisk, kaptajn Ziegler!" svarede Kernbok, "men&lt;br&gt;det gør intet til sagen, siden det aldrig falder nogen ind at underkaste sig&lt;br&gt;den."&lt;br&gt;"Min allerkæreste hr. kaptajn!" vedblev Ziegler med et spottende smil, "jeg&lt;br&gt;mener kun, at når man har en så ubegribelig lyst&lt;br&gt;som I til at ville spille hovmester for sine kammerater, bør man&lt;br&gt;også besidde evnen til at gøre den gældende."&lt;br&gt;"Og denne evne forekommer det eder, at jeg fattes?"&lt;br&gt;"Jeg har i det mindste aldrig set beviser på den."&lt;br&gt;"Lad det ikke forundre eder, kaptajn!" svarede Kernbok. "Jeg&lt;br&gt;benytter kun mine evner, hvor jeg tror, de vil være vel anvendte,&lt;br&gt;og kaster ikke perler i havet."&lt;br&gt;Endskønt det fra begyndelsen af havde været Kernboks ønske&lt;br&gt;så vidt muligt at undgå striden, lykkedes det ham dog ikke at vedligeholde&lt;br&gt;den rolighed og kulde, hans hensigt fordrede. Zieglers&lt;br&gt;ord og endnu mere de hånlige miner, som ledsagede dem, bragte&lt;br&gt;efterhånden hans blod i bevægelse.&lt;br&gt;"Min hr. kaptajn!" sagde Ziegler, "vi spilder vor tid med at&lt;br&gt;kløve ord, og den lille pige der finder det besynderligt, at seks&lt;br&gt;brave høvedsmænd har tøvet så længe med at bevise hende vor&lt;br&gt;hyldest. I nægter os forbov dertil, og vi beder eder derfor godvilligt at&lt;br&gt;forlade salen. Jeg siger godvilligt, da I ellers vil tvinge&lt;br&gt;os til at sætte eder uden for døren med magt."&lt;br&gt;Kernbok trådte et skridt nærmere mod Ziegler. "I!" udbrød han.&lt;br&gt;Ziegler så smilende hen på officererne og svarede: "Jeg tror&lt;br&gt;virkelig, at vi vil være i stand dertil. Jeg nævnede også blot døren,&lt;br&gt;fordi det faldt os bekvemmere end at kaste eder ud igennem vinduerne. Skulle&lt;br&gt;I imidlertid foretrække at blive her, kan det kun&lt;br&gt;ske på eet vilkår."&lt;br&gt;Kernbok bed sine læber til blods; hans øjne flammede, og han&lt;br&gt;følte sine tindinger banke; hans selvbeherskelse var forsvundet.&lt;br&gt;"Jeg forstår eder, Ziegler!" sagde han med en stemme, der skælvede af&lt;br&gt;tilbagetrængt raseri. "I vil slås, og I skal få eders lyst&lt;br&gt;styret."&lt;br&gt;"Endelig!" udbrød tyskeren og gned sine hænder. "Den kære&lt;br&gt;kaptajn er ellers noget tungnem."&lt;br&gt;"Jeg vil slås med eder," vedblev Kernbok og målte ham fra isse&lt;br&gt;til fod med et foragteligt blik. "Men det sker ligeledes på een&lt;br&gt;betingelse."&lt;br&gt;"Hvilken?"&lt;br&gt;"Jeg kan ikke slås med eder alle og tiltror eder også så megen&lt;br&gt;ære, at I ikke alle vil anfalde mig; lad det da blive Ziegler, som&lt;br&gt;for nyhedens skyld kommer til at måle sig med en ærlig svensk&lt;br&gt;klinge. Men hvis jeg sejrer i kampen, tilhører pigen mig, og I&lt;br&gt;lader hende fare."&lt;br&gt;Denne betingelse blev enstemmigt antaget, så meget villigere,&lt;br&gt;som Ziegler var bekendt for at være en god fægter.&lt;br&gt;"Men hvis I mod forventning ikke skulle sejre?" vedblev han&lt;br&gt;med et ondskabsfuldt smil.&lt;br&gt;"Så bliver jeg i det mindste fri for at se den niddingsdåd I&lt;br&gt;agter at udøve."&lt;br&gt;"Vi kan altså begynde, når det skal være," udbrød Ziegler, "og&lt;br&gt;jeg foreslår som den udfordrede, at vi tager et skærf og lader os&lt;br&gt;binde til hinanden ved den venstre arm, mens vi bruger vore daggerter med&lt;br&gt;den højre. Jeg har prøvet den måde nogle gange tilforn." vedblev han med en&lt;br&gt;forfærdelig kulde, "og bemærket, at&lt;br&gt;man sparer mange vidtløftigheder derved og frem for alt megen tid."&lt;br&gt;Kernbok indvilligede. Kammeraterne tilkendegav jublende deres&lt;br&gt;bifald. Tyskerens idé lovede at give det forestående optrin forhøjet&lt;br&gt;interesse. Pistolerne blev fyldt på ny og en almindelig skål&lt;br&gt;udbragt for Ziegler.&lt;br&gt;"Se så, min store hr. kaptajn!" råbte denne efter at have besvaret&lt;br&gt;skålen med at tømme en halvfyldt vinflaske, "hvis I har en liden&lt;br&gt;bøn at gøre, så forret den kun, ret snart skal jeg skynde mig så&lt;br&gt;meget mere."&lt;br&gt;Han bandt sit skærf fast om det venstre håndled og rakte den&lt;br&gt;anden ende til Kernbok. Hver af officererne tog et lys fra bordet&lt;br&gt;og stillede sig i nogle skridts afstand frå de to modstandere.&lt;br&gt;Hele den ene side af salen var nu indhyllet i mørke. Lysenes&lt;br&gt;skin faldt derimod hen over Kernboks blege og sørgmodige træk&lt;br&gt;og det påtagede spottende smil, der svævede om Zieglers bævende&lt;br&gt;læber, mens han strøg det højre ærme tilbage på sin vams.&lt;br&gt;Pludselig hørte man en dump larm i retning af døren, ligesom&lt;br&gt;et tungt møbel blev flyttet uden for denne. En af officererne sprang&lt;br&gt;hen til døren, låsede den og vendte leende tilbage med nøglen.&lt;br&gt;"Denne fornøjelse vil vi i det mindste beholde uforstyrret,"&lt;br&gt;ytrede han. "Se der, Kernbok! Gem nu nøglen, siden det er dig,&lt;br&gt;der har i sinde at benytte den."&lt;br&gt;Dermed stak han nøglen i Kernboks kofte. Mens denne sidste&lt;br&gt;handling fandt sted, hørtes lette og hurtige trin i den mørke del&lt;br&gt;af salen.&lt;br&gt;"Guds hellige død!" råbte officeren. "Hvor er pigen?"&lt;br&gt;Alle blikke søgte Inger, hun var forsvundet. I det samme bevægede sig en&lt;br&gt;dør, og et lysskær kom til syne ved siden af kaminen&lt;br&gt;fra en åbning inden for parielværket. En af svenskerne sprang hen&lt;br&gt;derimod, men standsede, før han nåede åbningen, ved at se Ib&lt;br&gt;med lange og smidige skridt træde frem i salen.&lt;br&gt;"Et ord, I ædle herrer!" sagde Ib, "lad os først prøve på at komme til&lt;br&gt;rette i mindelighed, siden efter kan vi slås."&lt;br&gt;"Kanalje!" råbte officererne, "hvor har du gjort af pigen?"&lt;br&gt;"Hun er, hvor hun bør være, men det var ikke om hende, vi&lt;br&gt;skulle tale. Ret nu vil I få nok at gøre med at tænke på eder selv."&lt;br&gt;Den forunderlige kolde, næsten højtidelige tone i Ibs ord blev&lt;br&gt;ikke uden virkning på tilhørerne. Ziegler løste skærftet af hånden,&lt;br&gt;trådte hen til ham og udbrød, idet han svingede sin daggert:&lt;br&gt;"Og ved du, hvad jeg vil gøre? Jeg vil nagle dig fast til dørstolpen med&lt;br&gt;min dolk og lade dig piske til blods af vore tjenere."&lt;br&gt;"Det vil vare en stund, før de kommer," svarede Ib. "Eders tjenere ligger&lt;br&gt;slagne ihjel eller bagbundet nede i kælderen."&lt;br&gt;Drikkebrødrene studsede, en vis frygtsom anelse begyndte at&lt;br&gt;vågne.&lt;br&gt;"Bagbundet!" råbte de.&lt;br&gt;"Ja, de to."&lt;br&gt;"Dræbte!"&lt;br&gt;"De andre to."&lt;br&gt;"Hvem djævelen har vovet det?"&lt;br&gt;"Det har jeg," sagde Ib. "Hør kun videre. Jeg lovede at fortælle&lt;br&gt;eder noget, som kunne lade eder glemme den lille pige, og man&lt;br&gt;må holde sit ord. Jeg bandt og dræbte eders tjenere, som spærrede mig vejen&lt;br&gt;for os til den inderste kælder, hvor der ligger forvaret nogle fjerdinger&lt;br&gt;krudt."&lt;br&gt;"Krudt!" råbte officererne.&lt;br&gt;"Fire hundrede pund," svarede Ib. "Jeg slog bunden ud på alle&lt;br&gt;fjerdinger og dannede en rende fra kælderen ud igennem gården&lt;br&gt;til hin side af voldgraven."&lt;br&gt;Denne ytring bragte pludselig drikkebrødrenes besindelse tilbage,&lt;br&gt;de betragtede hverandre, tvivlrådige og frygtsomme. Ziegler var&lt;br&gt;den første, der fattede sig.&lt;br&gt;"Hvad har du betænkt dermed?" spurgte han.&lt;br&gt;"At minde eder om en historie, der foregik nede i Jungshoved&lt;br&gt;len forgangen. Der var I samlede, så mange som i aften, der pinte&lt;br&gt;I en gammel adelsfrue og dræbte hendes tjenestekvinde."&lt;br&gt;"Vi kender den historie udenad," ytrede Ziegler med et spottende&lt;br&gt;blik på Kernbok.&lt;br&gt;"Dengang græd jeg over den døde."&lt;br&gt;"Du græd, stakkels barn! Det var jo rørende og vil sige meget."&lt;br&gt;"I aften hævner jeg hende," sagde Ib, "det vil sige mere."&lt;br&gt;"Måske du dog ikke får stunder dertil," råbte Ziegler og sprang&lt;br&gt;hen imod ham. Kernbok stillede sig imellem og sagde: "Lad ham&lt;br&gt;tale færdig." Ziegler skar tænder af raseri: "Er I en adelsmand,&lt;br&gt;kaptajn Kernbok," sagde han, "at I holder med denne bonde."&lt;br&gt;"Er I adelsmænd?" gentog Ib spottende, "I, der fører krig som&lt;br&gt;en flok stratenrøvere, der skænder, ikke eders ære, for I har aldrig&lt;br&gt;haft nogen, men den hæderlige svenske nations navn, hvorunder I&lt;br&gt;fægter!"&lt;br&gt;"Død og alle djævle!" skreg Ziegler, "gør plads, Kernbok! Hører&lt;br&gt;I ikke, at han beskæmmer os?"&lt;br&gt;"Jeg beskæmmer eder ikke," svarede Ib, "men jeg sprænger eder&lt;br&gt;i luften alle til hobe."&lt;br&gt;"Du?"&lt;br&gt;"Gå hen til vinduet og se, om I har noget at udsætte på mine&lt;br&gt;forberedelser."&lt;br&gt;Krigsmændene ilede hen til vinduet og bemærkede en sort linje&lt;br&gt;i sneen fra kælderen ud over broen på den anden side graven. Her&lt;br&gt;stod den gamle foged posteret med sin lygte. Mens opmærksomheden var&lt;br&gt;henvendt herpå, lagde Ib sin hånd på Kernboks skulder&lt;br&gt;og hviskede:&lt;br&gt;"Følg mig!"&lt;br&gt;Kaptajnen betænkte sig, men der gives et instinkt i mennesket,&lt;br&gt;som i ethvert afgørende øjeblik tvinger ham til uden modstand at&lt;br&gt;underkaste sig den mægtigere, og Ib drog ham med sig hen til&lt;br&gt;blænddøren, trykkede på en af de små, ottekantede fyldinger i&lt;br&gt;panelet og skød kaptajnen ud igennem åbningen. Ziegler havde&lt;br&gt;vendt sig om og sprang efter dem. Ib standsede i døren; da han&lt;br&gt;så tyskeren komme, trådte han et skridt fremad og drog sin sabel.&lt;br&gt;"Eder har jeg mærket mig fra ørremandsgård," udbrød han og&lt;br&gt;sprang med en lynsnar bevægelse lige ind på Ziegler, slog et hjul&lt;br&gt;med sin kårde, og da kaptajnen trådte tilbage for dette fortvivlede&lt;br&gt;angreb mod alle fægtekunstens regler, bøjede Ib sig fremad og&lt;br&gt;stødte Ziegler sin klinge igennem brystet. To af officererne ilede&lt;br&gt;ham til hjælp, men Ib havde allerede nået døren og trak den til&lt;br&gt;efter sig. Da svenskerne kom hen til kaminen, hørte de skodderne&lt;br&gt;blive skudt for på den modsatte side og en vældig stemme, som&lt;br&gt;råbte:&lt;br&gt;"Beder en from bøn til Vorherre, I ulykkelige! Ret nu vil I aldrig&lt;br&gt;komme til at bede mere."&lt;br&gt;En blodstrøm flød hen over gulvet, hvor Ziegler var faldet. Den&lt;br&gt;sårede rejste stønnende sit hoved i vejret og strakte hånden frem&lt;br&gt;for sig, idet han hviskede:&lt;br&gt;"Prøv den anden dør og lad os komme ned efter ham, før det&lt;br&gt;er for sildigt."&lt;br&gt;Det var for sildigt. Endnu mens den ulykkelige talte, farvede et&lt;br&gt;blodigt skum hans læber, han udstødte en ed og sank tilbage med&lt;br&gt;et dybt og langtrukkent suk, som forkyndte døden. En af svenskerne&lt;br&gt;prøvede på at åbne hoveddøren, men afstod straks efter fra forsøget, idet&lt;br&gt;han erindrede, at han selv havde aflåset den og givet&lt;br&gt;Kernbok nøglen i lommen; hans kammerat stak sin daggert ind&lt;br&gt;imellem karmen og låsen for at bryde den op med magt. Daggerten&lt;br&gt;brækkede, det næste forsøg gik heldigere. Døren fløj op, men udenfor havde&lt;br&gt;Ib draget et stort klædesskab fra gangen hen foran åbningen. Det var denne&lt;br&gt;larm, som først afbrød striden mellem&lt;br&gt;Kernbok og Ziegler.&lt;br&gt;Mens disse sidste optrin fandt sted i salen genlød kælderen af&lt;br&gt;de bundne tjeneres skrig. Den anlagte mine lod ikke nogen tvivl&lt;br&gt;tilbage om, hvad der forestod, og Ib følte sig bevæget ved deres&lt;br&gt;bønner til at føre dem ud af slottet.&lt;br&gt;"å, herregud!" udbrød den ene, da han kom op i gården, "der&lt;br&gt;er endnu lidt liv i den stakkels Hans Alfsøn, som I slog med kanden, forbarm&lt;br&gt;eder også over ham, nådige herre kaptajn!"&lt;br&gt;"Jeg er ikke kaptajn, endskønt du siger så," ytrede Ib og tilkastede fangen&lt;br&gt;på samme tid et venligt blik, "men hvis der er liv&lt;br&gt;i din kammerat, skal han også få lov til at beholde det."&lt;br&gt;Kæmpen gik tilbage til kælderen, tog den sårede under armen&lt;br&gt;og bar ham igennem gården ud på den anden side graven. Her&lt;br&gt;ventede Kernbok, Inger og fogden.&lt;br&gt;De tyske officerer havde åbnet vinduerne i salen. I den almindelige&lt;br&gt;tavshed, som hvilede over egnen, hørte man ekkoet af deres&lt;br&gt;råb og bønner gentage sig ovre fra skoven. Himlen var skyfri og&lt;br&gt;oversået med stjerner, månen skinnede ned i gården. Nattens stilhed og fred&lt;br&gt;dannede en skærende modsætning til de sørgelige&lt;br&gt;optrin på slottet.&lt;br&gt;Ved forenede anstrengelser var det omsider lykkedes de indespærrede at&lt;br&gt;komme igennem døråbningen, men for enden af korridoren uden for salen fandt&lt;br&gt;de atter en tillåset dør, hvis massive&lt;br&gt;egetømmer trodsede alle anstrengelser; de vendte derfor tilbage,&lt;br&gt;åbnede vinduerne og udstødte bønner og råb om hjælp.&lt;br&gt;Da Ib havde bragt soldaterne over voldgraven, tog han lygten&lt;br&gt;fra fogden.&lt;br&gt;"Giv nu Inger hånden, Kasper Dam," sagde han, "og gå med&lt;br&gt;hende over til skolemesteren ved Vester Egede. Han låner eder&lt;br&gt;nok hus for i nat. I behøver ikke at være til stede ved det, som&lt;br&gt;her vil ske."&lt;br&gt;Kernbok lagde sin hånd på hans arm. "Har du også betænkt,&lt;br&gt;hvad du agter at gøre?" spurgte han med en alvorlig og bevæget&lt;br&gt;stemme.&lt;br&gt;"Spørg mig ikke derom, kaptajn; siden vi sidst taltes ved, har&lt;br&gt;jeg vel haft stunder til at overveje, hvad jeg gør i aften."&lt;br&gt;"Ib!" sagde Inger, "det kan aldrig gå godt med os to, når der&lt;br&gt;sker en så sørgelig bedrift på vor trolovelsesaften."&lt;br&gt;"Gå din vej!" svarede Ib og åbnede lågen på lygten. "Jeg har&lt;br&gt;en søster, som ikke vil få fred i sin grav, før jeg har holdt mit&lt;br&gt;løfte."&lt;br&gt;"å ja, jeg kendte hende nok."&lt;br&gt;"De pinte hende til døde, endskønt hun aldrig havde lagt noget&lt;br&gt;menneske et halmstrå i vejen."&lt;br&gt;"Hun var så from og så god."&lt;br&gt;"Hvorfor siger du nu det?"&lt;br&gt;"Det er rigtignok en køn måde, du hædrer hendes minde på."&lt;br&gt;"Jeg har svoret min dyre ed, og derfor skal de dø."&lt;br&gt;"Men jeg siger, at de skal ikke dø," sagde Inger, idet hun pludselig bøjede&lt;br&gt;sig ned og pustede lyset ud i lygten. "Vorherre bryder sig nok kun lidt om&lt;br&gt;en sådan ed."&lt;br&gt;"Inger! Hvad gør du?" ytrede Ib. "Du skulle jo holde med mig."&lt;br&gt;"Det gør jeg også, min eneste, allerkæreste ven!" svarede Inger,&lt;br&gt;idet hun grædende slyngede begge sine arme om hans hals. "Det er&lt;br&gt;for at vi to kan fare vel, at jeg ikke vil have den svære udåd&lt;br&gt;bedrevet. Gud Fader gav dig et godt hjerte, hvorfor vil du være&lt;br&gt;så hård og så grum på vor første helligaften?"&lt;br&gt;Kernbok var trådt tilbage, han lænede sig op til brostolpen og&lt;br&gt;betragtede begge, men tav, formodentlig fordi han indså, at Inger&lt;br&gt;var den bedste talsmand for hans sag. Ib var bevæget, hans øjne&lt;br&gt;blinkede. Inger vedblev:&lt;br&gt;"Og Soffi, som vi begge holdt så meget af, hun ville nok ikke&lt;br&gt;være glad i sin grav ved at vide dig handle sådan."&lt;br&gt;"Ak, lille Inger!" sagde Ib og brast i gråd. "Hun har jo ikke&lt;br&gt;engang en grav, for jeg forvarede hende ude på marken i den dybe&lt;br&gt;sne, og når solen og foråret kommer, vil hun ligge der til føde for&lt;br&gt;de vilde dyr."&lt;br&gt;"Hun skal få sig en grav," svarede Kemboks alvorlige stemme,&lt;br&gt;"det lover jeg dig."&lt;br&gt;"Er det sandt?" sagde Ib.&lt;br&gt;"Hun skal få et ligtog, så prægtigt som en prinsesse. - Et ord&lt;br&gt;endnu, de fleste af dine fjender, som handlede så grumt mod den&lt;br&gt;arme pige, er desuden allerede døde på et strejftog mod Svend&lt;br&gt;Gjønges folk. Blandt dem hist oppe er der kun én tilbage."&lt;br&gt;Ib vendte sig mod Kernbok, hans øjne var våde, og han rettede&lt;br&gt;sin høje skikkelse i vejret, mens han med et triumferende smil&lt;br&gt;udbrød:&lt;br&gt;"Nej, kaptajn! Blandt dem deroppe er der ingen tilbage."&lt;br&gt;"Jo, Ziegler!"&lt;br&gt;"Dræbt!" svarede Ib og viste Kernbok sin sabel, hvis klinge&lt;br&gt;endnu var farvet med blod.&lt;br&gt;"Hvad vil du så forlange mere?" spurgte Inger.&lt;br&gt;"Jeg taler ikke til dig," svarede han i en streng og bydende tone,&lt;br&gt;som dog hele hans ansigts udtryk modsagde. - "Du, som ikke vil&lt;br&gt;være på mit parti."&lt;br&gt;"Nu ynkes jeg over dem," hviskede Inger, "jeg kan ikke gøre&lt;br&gt;ved det."&lt;br&gt;"Så ynkes jeg også over dem," sagde Ib. "Lad dem da fare&lt;br&gt;i fred."&lt;br&gt;"Kære, lille Ib!" råbte Inger, udbredte sine arme og styrtede til&lt;br&gt;hans bryst.&lt;br&gt;"Er du så fornøjet?" sagde Ib, mens hans læber skælvede.&lt;br&gt;"Jeg er så lykkelig og sjæleglad."&lt;br&gt;"Ja, ja, gå du ned til din fader, Inger, og lad mig være lidt&lt;br&gt;alene, siden kommer jeg over til skolemesterens til eder. Om også&lt;br&gt;de bliver fri deroppe, er det ikke værd, at I bliver her længer."&lt;br&gt;Ib skyndte sig med lange og hurtige skridt bort fra stedet. Inger&lt;br&gt;og fogden gik den modsatte vej, ad stien langs med mosen ved&lt;br&gt;Ravnstrup.&lt;br&gt;Kernbok blev stående alene tilbage.&lt;br&gt;"Fra vinduerne havde de fremmede officerer med en levende&lt;br&gt;sjæleangst set og tildels hørt, hvad der var foregået ude på broen.&lt;br&gt;
  "Højt at flyve, dybt at falde".
  &lt;br&gt;Med det begyndende forår fløj rygtet om freden overalt igennem&lt;br&gt;Danmark. I marts måned indskibede Karl Gustav sig til Helsingborg. Det blev&lt;br&gt;overdraget rigsadmiral Wrangel at føre de svenske&lt;br&gt;tropper bort fra Sjælland; men endnu før denne befaling kunne&lt;br&gt;fuldbringes, bragte Erik Dalberg, Karls fortrolige, et hemmeligt&lt;br&gt;budskab, som pålagde ham at standse med indskibningen og søge&lt;br&gt;påskud til at holde krigsfolkene tilbage. Wrangel adlød, og nogle&lt;br&gt;rytterregimenter, til hvilke vor bekendt Manheimer hørte, lagde&lt;br&gt;sig i kvarter i Vordingborg. Man var ikke forlegen for at finde&lt;br&gt;grund til at retfærdiggøre denne adfærd. De svenske underhandlere gjorde nye&lt;br&gt;vanskeligheder, derved opstod stridigheder, og&lt;br&gt;krænkelsen fik et skin af ret.&lt;br&gt;Imidlertid begyndte rolighedens og fredens sysler igen på øerne.&lt;br&gt;Herremændene vendte tilbage til deres godser. Dronning Sophie,&lt;br&gt;hvis magt og højtflyvende planer hele vinteren havde været begrænset af&lt;br&gt;palisaderne omkring Københavns volde, rustede sig atter&lt;br&gt;til jagt, hun forlod hovedstaden, omgivet af en skare lykkeriddere,&lt;br&gt;som hendes tilbøjelighed havde kaldt ind i landet, og som trivedes&lt;br&gt;ypperligt i hendes nådes solskin.&lt;br&gt;Det var i slutningen af marts måned, da Svend en eftermiddag&lt;br&gt;gik ned til Jungshoved igennem Hestehaven, som man kalder den&lt;br&gt;store og mørke skovstrækning, der uden for Bønsvig dækker kysten&lt;br&gt;langs med Præstø bugt. Lærkerne sang, sneen var smeltet, på markerne så man&lt;br&gt;hovfolkene drive deres stude foran ploven, efterfulgt&lt;br&gt;af den rødbenede, stork, som søgte orme i fugerne. Alt var denne&lt;br&gt;dag et billede på foråret med dets poesi, dets friskhed og milde,&lt;br&gt;velgørende luft.&lt;br&gt;Også i Svends indre boede foråret med håb og lykkelige anelser.&lt;br&gt;Hans ophold i hovedstaden havde været en fortsat række af udmærkelser og&lt;br&gt;triumfer, som han hidtil kun havde fejret i drømme.&lt;br&gt;Han vendte nu tilbage til skuepladsen for sine bedrifter, opfyldt&lt;br&gt;af en længe savnet ro. Kærlighed og dens længsler opfyldte hans&lt;br&gt;sjæl med de forskelligste billeder.&lt;br&gt;Uagtet de hyppige bekræftelser, han havde modtaget på Julies&lt;br&gt;kærlighed, var det dog hidtil ikke lykkedes ham at frigøre sig for&lt;br&gt;en vis ængstelse. Hendes ord og den hensynsløse ømhed, hun viste&lt;br&gt;i enhver af deres sammenkomster, var vel utvetydige beviser på&lt;br&gt;hendes følelser, men ikke tillige beviser imod hans frygt. Foruden&lt;br&gt;de høje skranker, fremtiden stillede imod ham, fremkaldtes denne&lt;br&gt;frygt af de ulige forhold, af standsforskellen, der dengang var alt.&lt;br&gt;I andre øjeblikke var det netop denne standsforskel og det, der i&lt;br&gt;verdens mening adskilte dem, som mægtigst bandt Svend til hende.&lt;br&gt;"Siden skæbnen ikke vil mig noget stort," havde han sagt til sig&lt;br&gt;selv, "men lod mig fødes i en hytte, for at jeg kun skulle være et&lt;br&gt;redskab for andre, vil jeg selv se at gøre mig til noget."&lt;br&gt;Derfor var krigen ham en kærkommen lejlighed til at iværksætte&lt;br&gt;sine planer og tillige det sandsynligste middel til at opfylde dem.&lt;br&gt;"Jeg kan ikke vinde midler og land," tænkte han, "men Gud&lt;br&gt;Fader har givet mig manddom og mod. Jeg vil erhverve mig et&lt;br&gt;navn og en god lov blandt hendes frænder, så bliver jeg værdigere&lt;br&gt;i hendes øjne, og hun vil da elske mig højere."&lt;br&gt;Med denne beslutning drog Svend fra sin hjemstavn over til&lt;br&gt;Skåne og forenede sig med gjøngerne, disse modige folk, som sloges&lt;br&gt;af lyst og tilbøjelighed, ligesom Svend sloges for sin kærlighed.&lt;br&gt;Lykken kronede hans håb. Kongen havde offentlig bevidnet ham&lt;br&gt;sin velvilje, den gamle Kristen Skeel havde åbnet ham sit hus,&lt;br&gt;adelsmændene tilgav ham i de første øjeblikke hans mangel på&lt;br&gt;rang og den tvivlsomme stilling, han indtog i samfundet; de stillede&lt;br&gt;sig under en autoritet som rigsrådens, idet de søgte Gjøngehøvdingens&lt;br&gt;selskab. Han ilede nu tilbage til sin skønne elskede, han&lt;br&gt;tænkte sig hende fornem og strålende, omgivet af al den pragt&lt;br&gt;og yppige overflod, der havde så megen betydning i hans øjne,&lt;br&gt;han tænkte sig endelig selv som elsker ved hendes fødder, øm og&lt;br&gt;hengiven.&lt;br&gt;Og dette billede skulle lige så uformodet som pludselig blive til&lt;br&gt;virkelighed; thi ved en omdrejning af skovvejen, som Svend gik&lt;br&gt;hen ad, hørte han stemmer og så straks efter Julie Parsberg komme&lt;br&gt;ham i møde, lykkelig og leende, støttende sig til en kavaler, lyttende med&lt;br&gt;foroverbøjet hoved og med et blik, som Svend såre vel&lt;br&gt;kendte og tidligere havde troet udelukkende tilhørte ham.&lt;br&gt;Billedet var altså blevet til virkelighed, blot med en omveksling&lt;br&gt;af personer. Det var kaptajn Lykke, der havde indtaget Svends&lt;br&gt;plads.&lt;br&gt;Svend Gjønge stod som forstenet ved dette møde eller rettere&lt;br&gt;sagt ved at iagttage hendes blik. Men med en næsten overnaturlig&lt;br&gt;kraftanstrengelse betvang han de forskellige udtryk af smerte og&lt;br&gt;harme, der jog hen over hans ansigt som uvejrsskyer på himlen;&lt;br&gt;vant til at beherske, hvad der mødte ham, vedblev han at gå videre&lt;br&gt;og hilste alvorligt og ærbødigt, idet han kom forbi dem.&lt;br&gt;Julie havde allerede bemærket Svend. Også på hende var en vis&lt;br&gt;ubestemthed og forvirring synlig, men hun beherskede sig og smilede venligt,&lt;br&gt;mens hun hilste, og udbrød, idet hun gik forbi:&lt;br&gt;"Ah, er det eder, Svend Gjønge! Velkommen tilbage."&lt;br&gt;Derefter fortsatte hun sin spadseretur med kaptajnen.&lt;br&gt;Den, som havde set Svend Gjønge nogle øjeblikke før, mens&lt;br&gt;hans åbne og mandige åsyn strålede af glæde og håb, skulle næppe&lt;br&gt;have genkendt ham i den blege skikkelse, som med rynket pande&lt;br&gt;og sammentrukne bryn langsomt og grundende skred ud af skoven&lt;br&gt;Omgivet af krigen og indesluttet på Jungshoved tilbragte Julie&lt;br&gt;en højst kedelig vinter og havde for længst angret sin bortrejse fra&lt;br&gt;hovedstaden, til trods for de opmærksomheder og den ridderlighed, hvormed de&lt;br&gt;svenske høvedsmænd bestandig kom en skønhed&lt;br&gt;af rang i møde. Med budskabet om freden indfandt kaptajn Lykke&lt;br&gt;sig på slottet. Kai, der kun behøvede at vise sig for at sejre, medbragte en&lt;br&gt;opmærksomhed, en hyldning, som hun uden betænkning&lt;br&gt;modtog, ligesom hun ville have modtaget ethvert andet middel,&lt;br&gt;der kunne råde bod på denne tilstand af kedsommelighed, i hvilken&lt;br&gt;hun hverken vidste, hvortil hun skulle bruge sine øjne, sin skønhed&lt;br&gt;eller sin pynt.&lt;br&gt;Julie havde nydt en sørgelig opdragelse. Som yngste datter, altså&lt;br&gt;som den mest forkælede, havde man udviklet hendes legeme på&lt;br&gt;hendes sjæls bekostning. Hun besad et ydre, der var i stand til at&lt;br&gt;vinde alle, men ikke ånd nok til at fastholde en eneste af sine&lt;br&gt;erobringer. Denne ørkesløse tilværelse havde ladet hende skabe sig&lt;br&gt;en rigere verden i sine drømme. Svend Gjønge var i længere tid&lt;br&gt;hendes drømmes helt, han var så forskellig, ikke blot fra sine egne,&lt;br&gt;men fra alle hendes omgivelser, ved sin dristighed, sin djærvhed&lt;br&gt;og sit romantiske mod, endelig ved sin skønhed, thi denne sidste&lt;br&gt;af hans fortjenester var den første, der gav ham betydning i hendes øjne.&lt;br&gt;Hvad der endnu gjorde begyndelsen til denne roman så meget&lt;br&gt;lettere var, at Julie Parsberg havde kendt ham fra sin barndom og&lt;br&gt;næsten lige så længe havde bemærket al den hengivenhed og beundring, han&lt;br&gt;nærede for hende.&lt;br&gt;Hvis verden havde kendt hendes tilbøjelighed, eller hvis man&lt;br&gt;havde foreslået hende Svend til gemal, ville hun have rødmet over&lt;br&gt;sig selv.&lt;br&gt;Selv i de øjeblikke, hvor Julie syntes mest indtaget i Svend,&lt;br&gt;havde hendes fortrolighed indskrænket sig til et blik, et ord, et&lt;br&gt;håndtryk. Hun elskede, som Ib hin aften sagde, med sit hoved,&lt;br&gt;han med sit hjerte.&lt;br&gt;Da hun vendte tilbage fra hovedstaden og atter sluttede sig til&lt;br&gt;ham, den undselige og tilbageholdende, der bedre forstod at værge&lt;br&gt;sig mod en kårdespids end mod et blik fra to sorte øjne, og som&lt;br&gt;aldrig havde vidst at finde lejlighed, endsige ord, til den erklæring,&lt;br&gt;hun forlængst havde læst i hans miner, - sagde hun til sig selv;&lt;br&gt;jeg vil forkorte ensomheden, som omgiver mig, jeg vil give min&lt;br&gt;tilværelse farve med hans beundring og kærlighed.&lt;br&gt;Og Svend, der var så modig og uforsagt, som ville have begyndt&lt;br&gt;en kamp mod hele verden for Julies skyld, dalede lige over for&lt;br&gt;hende ned til en ubetydelighed, blev forlegen og undselig, lykkelig&lt;br&gt;over en håndbevægelse og skælvende for et blik.&lt;br&gt;Da Svend vendte tilbage til jægerhuset, var han tavs og rolig.&lt;br&gt;Stormen havde i denne mellemakt udraset. Under det havblik, som&lt;br&gt;fulgte efter, påtvang han sig sit ansigt det kolde og udtryksløse&lt;br&gt;præg, der så vel egner sig til at skjule vore tanker og planer.&lt;br&gt;Desuden håbede han endnu, kærligheden ender nemlig ikke, fordi&lt;br&gt;den indgyder fortvivlelse; tværtimod næres den endog af smerten.&lt;br&gt;I tre dage ventede Svend forgæves at se Julie eller at modtage&lt;br&gt;noget bevis på, at han endnu var erindret af hende. Den fjerde&lt;br&gt;dag forlod han sit hus og begav sig til Jungshoved. Han kunne&lt;br&gt;ikke længere udholde den pinlige tvivl, han ønskede vished, død&lt;br&gt;eller frelse.&lt;br&gt;Jørgen Reedtz havde stedse behandlet Svend med agtelse og velvilje. I hans&lt;br&gt;hus glemte man skyttens underordnede stand, det var&lt;br&gt;mere vennen, hvis selskab man søgte på rideture og udflugter, end&lt;br&gt;et tyende, man nedladende tillod at tage del deri.&lt;br&gt;Denne dag syntes lensmanden at modtage ham med endnu større&lt;br&gt;opmærksomhed end nogen sinde tilforn. Rygtet havde forlængst&lt;br&gt;udbredt hans bedrifter i omegnen, og hvad der i lensmandens øjne&lt;br&gt;endnu gav disse en forøget betydning var den nåde, Svend havde&lt;br&gt;fundet hos kongen. Bekræftelsen herpå blev, som sagt, bragt til&lt;br&gt;Jungshoved af kaptajn Lykke, som straks efter oberst Sparres bortrejse kom i&lt;br&gt;besøg på slottet tillige med ridder Kørbitz, og ligesom&lt;br&gt;tidligere mødtes disse to adelsmænd også denne gang som hinandens rivaler i&lt;br&gt;et og samme anliggende: en dames gunst.&lt;br&gt;Julie Parsberg kom ikke til syne, hvilket hun ellers altid plejede,&lt;br&gt;når Svend var til stede på slottet, og dog var hun vidende om hans&lt;br&gt;nærværelse; da han gik ind over vindebroen, havde han kastet&lt;br&gt;blikket op til vinduerne og set hende træde tilbage fra ruderne.&lt;br&gt;Svend tog afsked og gik. Hans sidste håb var svundet. Dødens hånd&lt;br&gt;havde lagt sig over hans kærlighed. På tilbagevejen skjulte han sig&lt;br&gt;i et buskads, som lå på den venstre side neden for slotsbakken.&lt;br&gt;Vejret var ualmindelig mildt. Solen skinnede, bogfinken og droslen&lt;br&gt;fløjtede inde i skoven. Gjøngehøvdingen vidste, at en sådan eftermiddag&lt;br&gt;plejede at lokke Julie ud. Han ventede på hende.&lt;br&gt;Lensmanden og Kai Lykke red bort fra slottet. Jægerdrengen&lt;br&gt;førte tre hunde sammenkoblet i en rem foran dem. De drog på jagt&lt;br&gt;i Ræveholms moser. Tiden gik, solen forsvandt efterhånden bag&lt;br&gt;skoven. Svend lagde ikke mærke dertil. Hans blik var ufravendt&lt;br&gt;hæftet på et vindue i slottet, billede på billede svævede forbi hans&lt;br&gt;erindring.&lt;br&gt;Pludselig åbnede Julie et vindue og stirrede ud. Det var næppe&lt;br&gt;tanken på ham, der fremkaldte dette triumferende og kokette smil&lt;br&gt;på den unge hofdames læber, mens hendes mørke, strålende øjne&lt;br&gt;fulgte den vej, som lensmanden og Kai Lykke havde taget.&lt;br&gt;Lidt efter forlod Julie vinduet og gik ned i haven.&lt;br&gt;Svend sprang op fra sit skjul og fulgte efter hende. Da han kom&lt;br&gt;ned i haven, sad hun i et lysthus på en skråning af slotsbakken,&lt;br&gt;fra hvilken man havde udsigt hen over den lange moseegn, der&lt;br&gt;fortsætter sig fra indsøen. Julie hvilede tilbagelænet på en bænk.&lt;br&gt;Hun så i vejret ved lyden af hans skridt, men blev siddende uden&lt;br&gt;at forandre den skødesløse stilling, hun havde valgt. Hun begreb,&lt;br&gt;hvad der foregik i Svend, og behøvede ikke engang at lægge mærke&lt;br&gt;til den heftige stemning, som han skjulte så slet. Hun ventede på at&lt;br&gt;modtage den forestående kamp.&lt;br&gt;Efterhånden som Svend kom nærmere, lykkedes det ham at beherske sin&lt;br&gt;stemning. Deres øjne mødtes, han betragtede hendes&lt;br&gt;opmærksomt, men fandt hverken vrede eller kærlighed i denne&lt;br&gt;sikre holdning eller i det fremmede blik. Det udtrykte en fuldkommen&lt;br&gt;ligegyldighed.&lt;br&gt;Hvis han havde haft lejlighed til at overveje, ville det have&lt;br&gt;kunnet sige ham alt.&lt;br&gt;"Jeg kommer," sagde han, "for at erfare årsagen til det, som her&lt;br&gt;foregår, thi jeg vil hellere fæste lidt til eders ord end til min egen&lt;br&gt;frygt og mine egne øjne."&lt;br&gt;"Og hvad fortalte da eders frygt, Svend Gjønge?"&lt;br&gt;"At jeg endnu ikke havde gjort nok, hverken dengang jeg tilforn&lt;br&gt;for eders frænders skyld holdt mit jaord med Ane Marie, at I&lt;br&gt;kunne blive reddet, eller nu, da jeg kommer for at lægge min&lt;br&gt;konges gunst og alle menneskers bifald for eders fødder, for at jeg&lt;br&gt;kunne være eders kærlighed mere værdig. Jeg har vist ikke gjort&lt;br&gt;nok endnu; thi der må voves meget for at vinde meget."&lt;br&gt;Hans skælvende stemme og bedende blik besad i dette øjeblik&lt;br&gt;mere veltalenhed end nogen sinde før. Men for Julie var den spildt,&lt;br&gt;og hun svarede:&lt;br&gt;"Sandelig! I har gjort alt for meget, og da jeg længe følte, at&lt;br&gt;jeg stedse kom i dybere gæld til eder og aldrig ville være i stand&lt;br&gt;til at forskylde de ofre, I vedblev at bringe mig, så besluttede jeg&lt;br&gt;ikke at modtage flere."&lt;br&gt;"Og hvorfor just nu," sagde Svend sørgmodigt og dæmpet, "da&lt;br&gt;jeg nærmer mig det mål, jeg så længe stræbte efter, nu, da jeg&lt;br&gt;har nået den hæder, som I tilforn satte pris på?"&lt;br&gt;"Lad mig tale ud, Svend!" svarede hun. "Hvorfor just nu, spørger I; fordi&lt;br&gt;det ikke tidligere lykkedes mig at bringe denne kamp&lt;br&gt;til ende mellem min pligt og min tilbøjelighed, og fordi jeg agtede&lt;br&gt;eder for højt til at hykle en kærlighed, når jeg ikke længere&lt;br&gt;føler den."&lt;br&gt;"Sig ikke så, man elsker enten altid eller aldrig, det fornemmer&lt;br&gt;jeg hos mig selv."&lt;br&gt;"Jeg ville ønske, at jeg aldrig havde elsket eder," svarede hun.&lt;br&gt;"Ak nej, Julié Parsberg!" ytrede Svend. "Tal ikke dette sprog;&lt;br&gt;har end hele vor fortid kun været skuffelse, så lad os i det mindste&lt;br&gt;være sanddru nu, da I vil, at vi skal skilles. I elsker mig ikke mere,&lt;br&gt;fordi I elsker en anden."&lt;br&gt;"Hvad vover I at sige?"&lt;br&gt;"I elsker en anden!" gentog han med skælvende læber og et&lt;br&gt;funklende blik. "Dermed vil jeg sige, at I bedrager en anden, som&lt;br&gt;I har bedraget mig."&lt;br&gt;Svends heftighed gengav Julie hele hendes tidligere overlegenhed.&lt;br&gt;"Ak nej, Svend Gjønge!" svarede hun med et skuldertræk. "Jeg&lt;br&gt;har ikke bedraget eder, jeg bedrog kun mig selv."&lt;br&gt;Mens Julie sagde dette, havde hun rejst sig fra bænken, hun&lt;br&gt;hilste fornemt og koldt og gik op mod slottet.&lt;br&gt;Svend blev stående nogle øjeblikke og stirrede efter hende.&lt;br&gt;Derpå forlod han haven og gik tilbage til sit hjem.&lt;br&gt;Han var opfyldt af bitre og sørgelige tanker.&lt;br&gt;Næste morgen mødtes Svend og Ib i hytten ved Roneklint. Svend&lt;br&gt;stod ved vinduet og stirrede ud på træerne i skoven. Ib sad ved&lt;br&gt;bordet og havde udbredt en mængde trykte blade foran sig. Af&lt;br&gt;disse blade, der var udrevet af en bog, afklippede han forskellige&lt;br&gt;bogstaver, som han derefter satte sammen til ord og fastklæbede&lt;br&gt;på et stykke papir med gær. Han havde taget et af Ane Maries&lt;br&gt;forklæder på for ikke at plette sin smukke uniform.&lt;br&gt;Ingen af gjøngerne talte til hinanden, hvor ubehagelig denne&lt;br&gt;uafbrudte tavshed end forekom Ib. Derimod gled vagtmesterens&lt;br&gt;øjne gentagne gange fra arbejdet over til Svend og heftede sig&lt;br&gt;sørgmodigt og deltagende på hans blege og lidende træk.&lt;br&gt;Da Ib endelig fandt stilheden for trættende, samlede han de afklippede&lt;br&gt;blade sammen, holdt sit brev hen for ilden på skorstenen&lt;br&gt;for at tørres og udbrød:&lt;br&gt;"Se så, nu er jeg færdig."&lt;br&gt;"Hvad er det, du tager dig for?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Jeg danner et kærestebrev til min lille Inger, at hun kan tænke&lt;br&gt;på mig. Vil du høre, hvad jeg har lagt sammen?"&lt;br&gt;"Jeg elsker dig så inderlig, min kære, søde ven. - Det skal jeg&lt;br&gt;skikke hende i morgen, så bliver hun fornøjet."&lt;br&gt;Svend svarede ikke.&lt;br&gt;"Hvor er Ane Marie i dag?" vedblev Ib.&lt;br&gt;"Hun gik til byen i aftes for at våge over en syg."&lt;br&gt;"å, lad nu din sørgmodighed fare, du! Se lidt på mig, så bliver&lt;br&gt;du glad over min kønne uniform. Vi to har intet at sørge over."&lt;br&gt;"Ja, ikke sandt. Hvem er det ellers, der har været dig imod?&lt;br&gt;Gjorde kongen og høje rigens råd dig kanske ikke nok til gode&lt;br&gt;inde i København?"&lt;br&gt;"Er der da noget i vejen mellem dig og Ane Marie?"&lt;br&gt;"Nej."&lt;br&gt;"Så må der da være noget galt mellem dig og hende deroppe,"&lt;br&gt;tilføjede Ib med et forskende blik. - "Nå, det er der ikke," vedblev&lt;br&gt;han, da Svend rystede på hovedet. "å, jo, lille svoger! Nu tror&lt;br&gt;du at kunne dølge mig sandheden, men det går ikke an længere.&lt;br&gt;Skamme dig må du, at vildfremmede skal have større tillid til mig&lt;br&gt;end du; kongen vovede at gøre mig til sin vagtmester, og du vover&lt;br&gt;ikke at betro mig din sorg, skønt jeg godt ved besked om den i&lt;br&gt;forvejen. Jeg ville blot se, hvor meget du holdt af mig, derfor&lt;br&gt;lirkede jeg først så småt med list og behænde; men nu siger jeg&lt;br&gt;for sandten, at jeg ved mere om den ting end du."&lt;br&gt;"Det var meget."&lt;br&gt;"å nej, det er kun såre lidt, hvad du ved. Men i går aftes, da&lt;br&gt;jeg fandt din husdør lukket, listede jeg mig op på slottet for at&lt;br&gt;spørge noget nyt. Inde i haven kom den vældige ridder, hr. Kørbitz, og fru&lt;br&gt;Else Parsberg forbi det sted, hvor jeg lå skjult, og han&lt;br&gt;fortalte fruen, at han havde stået bag ved den gamle lind ved&lt;br&gt;lysthuset og hørt alt, hvad der blev talt om mellem dig og&lt;br&gt;frøkenen."&lt;br&gt;Svend vendte sig om mod Ib, hans bryn trak sig sammen, men&lt;br&gt;han beherskede denne ytring af heftighed, satte sig ned på bænken&lt;br&gt;og udbrød:&lt;br&gt;"Nå, så lad ham have hørt det, det er dog ikke det værste."&lt;br&gt;"Nej, vist ikke," bemærkede Ib bifaldende, "det var værre, at&lt;br&gt;han lo så spotsk derover, men det værste var, at jeg stod på spring&lt;br&gt;til at lade ham vederfares en ulykke for sin historie. Men så faldt&lt;br&gt;det mig ind, at det ikke skikkede sig for mig som vagtmester, og&lt;br&gt;mens jeg bar min skønne kofte, derfor lod jeg skroget fare. Alligevel tænker&lt;br&gt;du ikke, svoger min, at det ender sådan."&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Ja, lad det nu være godt," svarede Ib med et nik og et selvtilfreds smil.&lt;br&gt;"Hvad jeg mener, er min hemmelighed, og jeg forstår&lt;br&gt;lige så godt at gemme den, som du gemmer dine. Jeg går mine&lt;br&gt;egne veje, og du kan nu le ad mig, som du vil, eller lade være,&lt;br&gt;men siden jeg fik denne kofte på, er jeg blevet til et helt andet&lt;br&gt;menneske. Jeg vil fuldbringe en bedrift, jeg vil virke noget på&lt;br&gt;egen hånd for dig, at du skal have fornøjelse af din svoger. Ser du,&lt;br&gt;lille Svend, deri stikker min hemmelighed."&lt;br&gt;"Men siden du har i sinde at virke for mig," ytrede Svend smilende, "så&lt;br&gt;synes mig dog -"&lt;br&gt;"Ikke et ord mere," afbrød Ib ham. "Du har gjort så meget for&lt;br&gt;mig, at jeg kunne komme frem og blive til noget stort i denne&lt;br&gt;verden, nu vil jeg også gøre noget for dig, at din kærlighed kan få&lt;br&gt;fremgang. - Ja vist!" vedblev han, da Svend atter afbrød ham,&lt;br&gt;"det skal lykkes, for hvad jeg har i sinde, er noget af min egen&lt;br&gt;opfindelse og overmåde vel udtænkt."&lt;br&gt;Ib pakkede sit brev sammen, tog Ane Maries forklæde af, nikkede til Svend&lt;br&gt;og forlod stuen. Svend hensank atter i den sløve&lt;br&gt;følelsesløshed, hvori han havde tilbragt dagen.&lt;br&gt;Samme eftermiddag så man vagtmesteren vandre fra skoven ned&lt;br&gt;til Jungshoved slot med lange og drabelige skridt, stiv holdning og&lt;br&gt;tilknappet kofte.&lt;br&gt;Inde i gården standsede han og så over til hundehuset med et&lt;br&gt;smil og et betydningsfuldt hovednik, som gjaldt mindet om den&lt;br&gt;aften, da han frelste Svend. Derpå skred han op ad trapperne til&lt;br&gt;slottet.&lt;br&gt;Den første, Ib traf, var ridder Kørbitz, i færd med at gå ud.&lt;br&gt;Ib gjorde en stiv og afmålt hilsen og udbrød:&lt;br&gt;"Eders Nåde ville gøre en god gerning, om I skaffede mig jomfru&lt;br&gt;Parsberg i tale."&lt;br&gt;"Hvem er I?" spurgte Kørbitz forundret.&lt;br&gt;"Kongelig Majestæts vagtmester," svarede Ib. "Mindes strenge&lt;br&gt;herre mig ellers ikke?"&lt;br&gt;"Jeg ved aldrig, at vi har mødt hinanden før."&lt;br&gt;"Jo, én gang," svarede Ib smilende.&lt;br&gt;"Når var det?" spurgte Kørbitz gabende.&lt;br&gt;"Vi gjorde kammeratskab et stykke vej, den gang I vandrede&lt;br&gt;her ind i landet på eders fod og med ranselen over ryggen. Det&lt;br&gt;var før I blev ridder, og før jeg blev ærlig," tilføjede han med en&lt;br&gt;påtaget enfoldighed.&lt;br&gt;"Og hvad fører dig herop i dag? Med jomfru Parsberg antager&lt;br&gt;jeg da ikke, at du har gjort kammeratskab."&lt;br&gt;"Nej, det er kun et ringe ærinde, jeg skal forrette."&lt;br&gt;"Jeg tvivler om, at hun vil modtage dig. Imidlertid, der kommer&lt;br&gt;hendes pige, til hvem du kan forebringe dit ærinde."&lt;br&gt;Ib tog et sammenfoldet papir op af sin lomme og gik hen mod&lt;br&gt;den indtrædende pige.&lt;br&gt;"Jeg ville så gerne tale med den lille piges jomfru," sagde han.&lt;br&gt;"Den strenge herre der mener, at det ikke kan ske, men jeg mener&lt;br&gt;jo, om lille pige blot vil levere hende dette papir."&lt;br&gt;Denne sidste ytring var blevet opfanget af Kørbitz, som endnu&lt;br&gt;ikke havde forladt værelset. Ib havde talt tydeligt og med en sikkerhed, der&lt;br&gt;bragte ridderen til at studse.&lt;br&gt;Pigen tilkastede vagtmesteren et venligt blik og gik. Kørbitz&lt;br&gt;fulgte efter hende.&lt;br&gt;"Tøv en kende, du!" sagde Kørbitz, da de var kommet ud i korridoren. "Den&lt;br&gt;stakkels vagtmester sætter al sin fortrøstning til at&lt;br&gt;få din jomfru i tale. Jeg er ham sær gunstig stemt og vil se at&lt;br&gt;hjælpe lidt på hans sag, lån mig hans bønskrift, at jeg selv kan&lt;br&gt;bringe det. Tag denne penge til vederlag!"&lt;br&gt;Pigen leverede Kørbitz papiret og tog sølvpengen, idet hun bøjede sig og&lt;br&gt;kyssede hans kappe. Derpå forsvandt hun. Ridderen trådte&lt;br&gt;hen i en vinduesfordybning og åbnede brevet.&lt;br&gt;Et udbrud af overraskelse ledsagede et triumferende og skadefro smil, idet&lt;br&gt;han atter lagde brevet sammen. Derefter gik han ind&lt;br&gt;i Julies værelser.&lt;br&gt;Imidlertid sagde Ib til sig selv:&lt;br&gt;"Nu tror han at narre mig, den tyske ridder, han taler med pigen&lt;br&gt;og læser mit brev, men jeg tænkte nok forud, hvordan det ville&lt;br&gt;gå, og leverede hende et brev derefter."&lt;br&gt;Da Kørbitz kom tilbage til Ib, viste hans ansigt forekommende&lt;br&gt;og smilende træk. "Du kan godt følge med mig, vagtmester!" sagde&lt;br&gt;han venligt, "så skal jeg føre dig til jomfruens kammer. Jeg lagde&lt;br&gt;selv et godt ord ind for dig hos hende."&lt;br&gt;Kørbitz åbnede ham døren til de næste værelser. Allerede mens&lt;br&gt;de skred igennem forværelset, følte Ib sit mod synke. Da han så&lt;br&gt;Julie Parsberg, slog han øjnene ned og vedblev forvirret og undselig at&lt;br&gt;stirre på det hvidtavlede gulv. Hans kæmpeskikkelse mistede&lt;br&gt;sin holdning og sank sammen lige over for den blege og spinkle&lt;br&gt;hofdame, hvis hoved næppe nåede op over den højryggede egestol,&lt;br&gt;hvori hun havde taget plads foran vinduet.&lt;br&gt;"Nådige jomfru!" stammede Ib, idet han midt under sin forvirring dog&lt;br&gt;erindrede at holde hatten således, at den prægtige&lt;br&gt;hejrefjer kom til syne. "I kender mig vel ikke mere?"&lt;br&gt;"Nej, min ven!" svarede Julie.&lt;br&gt;"Jeg har også forandret mig noget i udseende og især i klæder&lt;br&gt;siden den første dag, jeg kom på slottet. Dengang tog jeg min søster&lt;br&gt;Ane Marie ved hånd og førte hende herind, formedelst salig fru&lt;br&gt;Kirsten, eders moder, ville gøre Ane til eders terne og gav os hånd&lt;br&gt;og mund på at blive hende et nådigt herskab."&lt;br&gt;Da Ib var nået så vidt, standsede han, trak vejret og ledte&lt;br&gt;efter ord.&lt;br&gt;"Nu vel," ytrede Julie. "Dette løfte - finder I måske, at vi ikke&lt;br&gt;har holdt det?"&lt;br&gt;"å jo, endda - på eders måde." sagde Ib. "I giftede Ane Marie&lt;br&gt;bort med Svend Gjønge. Jeg behøver vel ikke at sige, hvordan det&lt;br&gt;gik til, hvorfor denne ulykke skete?"&lt;br&gt;"Ulykke?" gentog Julie.&lt;br&gt;"Ja, I ved bedst selv besked derom. Men anden dagen efter kom&lt;br&gt;jeg igen op på slottet og førte min søster bort. Den første gang&lt;br&gt;faldt lettere end den anden, Ane kom hertil med et fornøjet sind&lt;br&gt;og glade miner, og jeg mærkede mig den dag med kridt på bjælken&lt;br&gt;i vor stue. Hun gik herfra i bedrøvelse og med tårer på sine kinder."&lt;br&gt;"Det skrev du vel også op på bjælken i din stue," ytrede Julie.&lt;br&gt;"Nej! Det skrev jeg op i mit hjerte."&lt;br&gt;"Men hvorfor fortæller du mig alt dette? Lider Ane nød, og&lt;br&gt;hvormed har hun min hjælp nødig?"&lt;br&gt;"Ja, vist lider hun nød," svarede Ib med et suk. "Men for den&lt;br&gt;kan mennesker ikke hjælpe, hun vil bære derpå, til de kaster jorden&lt;br&gt;over hende. Dengang Ane drog sin vej, græd I så bitterlig og&lt;br&gt;sagde: "Ak, lille Ane, om der nogen sinde kommer en tid, da jeg&lt;br&gt;mægter at gøre dig eller din slægt noget til gengæld, kan du være&lt;br&gt;forsikret om at finde en taknemlig skyldner i mig. - I sagde, for&lt;br&gt;dig eller din slægt, nu er tiden kommet til at holde eders løfte,&lt;br&gt;ikke for Ane, men for hendes mand, for Svend Gjønge. Det er om&lt;br&gt;ham, jeg vil tale med eder."&lt;br&gt;Julie fo’r op af stolen. "Hvad siger du?" udbrød hun heftig.&lt;br&gt;"Du kommer altså som bud fra ham?"&lt;br&gt;"å nej," svarede Ib, idet han med et sørgmodigt smil rystede&lt;br&gt;på hovedet. "Svend skulle før bede Gud Fader om forlov at blive&lt;br&gt;stum end at skikke mig herop med bud til eder. I kender ham ikke,&lt;br&gt;som I burde, det fornemmer jeg nok, ikke som hans venner kender&lt;br&gt;ham, der kalder ham en mand, eller som hans fjende, der kalder&lt;br&gt;ham en helt, eller kongen, der kaldte ham sin kæreste søn. Bliv&lt;br&gt;ikke vred, men Svend har også gjort eder noget til gode, og ligesom mod min&lt;br&gt;stakkels søster har I mod Svend - jeg mener kun,"&lt;br&gt;stammede han forlegen og uden at turde møde disse sorte, mørke&lt;br&gt;og forskende øjne, der ufravendt dvælede på ham, "jeg mener, at&lt;br&gt;I også mod ham har nogen uret at gøre god igen, - en lille uret,"&lt;br&gt;lagde han hurtigt til, ligesom for at mildne sine ord.&lt;br&gt;"Min gode vagtmester!" sagde Julie, "hvis I ønsker, at jeg skal&lt;br&gt;forstå eder, må I tale tydeligere og fatte eder lidt kortere."&lt;br&gt;"Jeg vil lægge et godt ord ind for Svend; han sidder hjemme og&lt;br&gt;sørger."&lt;br&gt;"Hvad angår det mig?"&lt;br&gt;"Om I bare ville, blev han nok glad igen."&lt;br&gt;I denne ytring, hvor ydmyg den end forekom, så Julie en fornærmelse.&lt;br&gt;"Jeg har intet med Svend Poulsen at gøre," svarede hun fornemt&lt;br&gt;og afvisende.&lt;br&gt;Ib betragtede hende alvorligt, idet han svarede:&lt;br&gt;"Hvis Svend havde sagt de samme ord den aften, han for eders&lt;br&gt;frænders og eders skyld gik hen og giftede sig med Ane Marie?"&lt;br&gt;"Hvad forlanger I da af mig, vagtmester? Endnu har jeg ikke&lt;br&gt;forstået eder."&lt;br&gt;"Jeg tænkte, at det kunne blive godt igen med eder og Svend,&lt;br&gt;giv ham blot et venligt ord, lad det blive som det har været før, så&lt;br&gt;synger alle fugle for ham, og solen vil skinne i hans hjerte, i stedet&lt;br&gt;for at han nu sidder og sygner hen og kerer sig om intet."&lt;br&gt;"Ah! Nu begriber jeg eder," udbrød Julie smilende og med et&lt;br&gt;udtryk af ironi, som Ib var for ringe kender til at fatte. "I mener,&lt;br&gt;at jeg skulle gå til Svend Gjønge?"&lt;br&gt;"Ja, å ja!" svarede Ib ivrigt, "han ville blive sjæleglad derover."&lt;br&gt;"Dernæst skulle jeg give ham gode ord, bede ham om forladelse,&lt;br&gt;hvis jeg havde været så uheldig at mishage ham, ikke sandt?"&lt;br&gt;Ib glemte at svare, mens han forbavset vedblev at stirre på hende.&lt;br&gt;Han begreb endnu ikke ret, at denne blide og fortryllende mine&lt;br&gt;skjulte en hjerteløs spot.&lt;br&gt;"Det ville I, at jeg skulle gøre," vedblev Julie med glødende&lt;br&gt;kinder og flammende blik. - "Jeg! - Min kære vagtmester! Synes&lt;br&gt;eder dog ikke, at I fordrer noget for meget?"&lt;br&gt;"Om så er," svarede han bedrøvet, "da vidste jeg ikke bedre,&lt;br&gt;jeg holder så meget af Svend og talte af mit hjertes enfoldighed."&lt;br&gt;"Jeg regner eder det heller ikke til last," svarede Julie leende,&lt;br&gt;"men hvad I forlanger, hører virkelig til umulighederne."&lt;br&gt;"Ak ja, det får da være; jeg troede, I ville røres af min bøn,&lt;br&gt;og at Svend ikke havde forspildt al eders kærlighed, siden I dog&lt;br&gt;bestandig vil beholde så megen grund til at agte ham."&lt;br&gt;"Så megen grund?" gentog hun.&lt;br&gt;"Ja, hvorledes turde I vel ellers give ham så mange af eders&lt;br&gt;hemmeligheder at bære? Men I ved vel, hvad I gør," vedblev han&lt;br&gt;heftig, "når I sætter eders lid til mænd som os, der er for ringe til&lt;br&gt;at være eders lige, men mægtige nok til at holde eders velfærd og&lt;br&gt;liv i vore hænder."&lt;br&gt;"Virkelig?"&lt;br&gt;"Ja, som Svend og jeg gør."&lt;br&gt;"Men der fortæller I jo noget aldeles nyt og truer mig tillige."&lt;br&gt;"Nej," svarede Ib rolig, "jeg er kun kommet for at bede og går&lt;br&gt;min vej igen, ret nu, da jeg ser, at det ikke fremmer mig noget."&lt;br&gt;"Og dette brev?" sagde Julie, idet hun tog papiret, som Kørbitz&lt;br&gt;havde bragt hende.&lt;br&gt;"Nu ja," svarede Ib ligegyldigt. "Det var et middel til at komme&lt;br&gt;herind."&lt;br&gt;"Hvorledes er det kommet i eders hænder?"&lt;br&gt;"Som jeg sagde," svarede Ib, "skæbnen føjede det så, at jeg og&lt;br&gt;mine skulle blive herrer over alle eders hemmeligheder, og brevet&lt;br&gt;der beviser kun, at han, som I nu skænker, hvad der tilhører Svend,&lt;br&gt;tilforn har villet lade sig nøje med en langt ringere gunst uden dog&lt;br&gt;at kunne nå den."&lt;br&gt;"En ringere?" gentog Julie med en heftighed, som det kostede&lt;br&gt;megen møje at beherske.&lt;br&gt;"En fattig tjenestekvinde. Hun afslog hans bønner, fordi hun&lt;br&gt;bedre end Svend vidste, at det kun volder fortræd og kummer,&lt;br&gt;hver gang vor stand slutter sig til eders."&lt;br&gt;"Hvem var det?"&lt;br&gt;"Min søster. Hun tjente på en af Kai Lykkes gårde og var ærbar&lt;br&gt;af sæder og køn at se til. Så bejlede Kai Lykke til hende i løndom&lt;br&gt;med skænk og fagre ord, og da hun ikke ville fremme hans vilje,&lt;br&gt;jog han hende bort fra sin tjeneste. Den stakkels pige! Hun var&lt;br&gt;så from, og hvert et menneskes ulykke gik hende til hjerte, derfor&lt;br&gt;kunne hun heller ikke ret trives hernede, og Vorherre var også så&lt;br&gt;god at løse op for hende."&lt;br&gt;"Og I har endnu flere breve?" spurgte Julie.&lt;br&gt;"å ja," svarede Ib, idet han åbnede sin kofte og fremtog den&lt;br&gt;pakke, som han havde omtalt til Ane Marie, da han fortalte hende&lt;br&gt;søsterens sørgelige endeligt. Blandt brevene udsøgte han et, der var&lt;br&gt;mærket med et rødt kors, og leverede det til Julie.&lt;br&gt;"Her ser I et brev, som betyder mere end det første."&lt;br&gt;Julie læste brevet.&lt;br&gt;Det var hint for Kai Lykkes senere skæbne betydningsfulde brev,&lt;br&gt;hvori han hensynsløst søgte at give sin forsmåede kærlighed større&lt;br&gt;betydning ved at prale af tidligere lykke og påstå, at ikke engang&lt;br&gt;landets mægtigste dame havde nægtet ham den gunst, han søgte&lt;br&gt;hos Soffi Abelsdatter.&lt;br&gt;"I fatter vel, hvem kaptajnen mener, og begriber også, hvordan&lt;br&gt;det ville blive modtaget af den høje frue."&lt;br&gt;"Jeg begriber, at det ville koste dig dit liv, hvis det skete."&lt;br&gt;"I mener vist hans liv," svarede Ib. "Jeg tænkte mig det samme;&lt;br&gt;hans liv som eders ære ligger begge i vore hænder."&lt;br&gt;"Men jeg beholder dette brev," udbrød Julie pludselig og lagde&lt;br&gt;sin hvide hånd over det.&lt;br&gt;Ib trådte et skridt nærmere og sagde: "Nej, det vil I aldrig gøre."&lt;br&gt;Han ledsagede disse ord med et bestemt og truende blik og lagde&lt;br&gt;sin brede hånd oven på hendes.&lt;br&gt;Julie drog sig tilbage.&lt;br&gt;"Det behøves ikke heller," ytrede han og skjulte brevet i sin&lt;br&gt;kofte. "Jeg har forvaret dem hidtil og kan gøre det endnu. Det var&lt;br&gt;ikke på den måde, jeg tænkte at overtale eder."&lt;br&gt;"Hvad har du da i sinde at gøre med disse breve?"&lt;br&gt;"Jeg vil gemme dem troligt," svarede han, "og hver gang jeg&lt;br&gt;ser dem, skal det rinde mig ihu, at afstanden mellem os endda er&lt;br&gt;kortere, end I mener."&lt;br&gt;"Nu vel," sagde Julie beroliget, "den triumf vil jeg lade dig,&lt;br&gt;men glem ikke dit løfte. Kløgtig er du, som jeg i dag, har erfaret,&lt;br&gt;derfor vil du selv kunne udregne, hvad der er mest værd, dit liv&lt;br&gt;eller din tavshed, det ene vil i sandhed bero på det andet."&lt;br&gt;"Vær I kun rolig," svarede Ib. "Min tunge har aldrig kendt&lt;br&gt;vejen til mit hjerte. - Giver I mig slet ingen hilsen at bringe til&lt;br&gt;Svend, ikke et eneste venligt ord?"&lt;br&gt;"Jo! Bed ham hilse sin hustru fra mig."&lt;br&gt;Da Ib kom udenfor, fandt han Kørbitz siddende på en stol i forværelset,&lt;br&gt;tilsyneladende ivrigt beskæftiget med Arild Hvidtfeldts&lt;br&gt;krønike, som dog ikke forhindrede, at han jo havde hørt hele samtalen, der&lt;br&gt;blev ført i det næste værelse. Idet ridderen fulgte Ib ind&lt;br&gt;til Julie, lod han døren til hendes værelse blive stående på klem&lt;br&gt;og belurede dem for at komme på spor efter den hemmelighed,&lt;br&gt;som Kai Lykkes brev allerede havde givet ham nys om, og hvorved&lt;br&gt;han blot søgte en længe savnet lejlighed til at ydmyge sin rival,&lt;br&gt;uden at ane, af hvad natur eller hvor vigtig denne hemmelighed&lt;br&gt;kunne være.&lt;br&gt;"Nå, vagtmester!" udbrød han, da de kom ud i korridoren, "har&lt;br&gt;I nu forrettet eders ærinde? I taler min tro godt for jer."&lt;br&gt;"Så Eders Nåde hørte, hvad der blev sagt?"&lt;br&gt;"Hvor kunne man andet? Det var næsten ikke muligt at læse et&lt;br&gt;ord i den rare krønike, så højt som I talte."&lt;br&gt;Ib tilkastede ridderen et mistroisk blik.&lt;br&gt;"Således fik jeg da at vide, at vagtmester gemmer på nogle&lt;br&gt;breve fra min kære ven, kaptajn Lykke. For hans skyld ville jeg&lt;br&gt;nødig, at de skulle komme videre."&lt;br&gt;"Jeg tror heller ikke, det var ham tjenligt," svarede Ib.&lt;br&gt;"Lad os gøre en handel, min gode vagtmester, som to gamle&lt;br&gt;kammerater handler."&lt;br&gt;"Hvorom mente den nådige herre, vi skulle købslå?"&lt;br&gt;"Om min vens breve. I lader mig få dem alle sammen, og jeg&lt;br&gt;betaler et guldstykke for hvert brev."&lt;br&gt;"Nådige herre. I er for ædelmodig og ville tabe for meget ved&lt;br&gt;den handel, desuden har jeg besluttet aldrig at skille mig ved&lt;br&gt;disse breve."&lt;br&gt;"Hvorfor?"&lt;br&gt;"Og hvorfor vil I købe dem?"&lt;br&gt;"For ikke at volde kaptajnen ulykke, om de kom i andres&lt;br&gt;hænder."&lt;br&gt;"Nej, så synes jeg dog bedre om at forvare dem selv."&lt;br&gt;"Men hvorfor, min kære vagtmester og gamle kammerat?"&lt;br&gt;"For ikke at volde kaptajnen ulykke, om de kom i eders hænder."&lt;br&gt;Efter disse ord gjorde Ib en dyb hilsen og gik ned ad trapperne.&lt;br&gt;
  Krig i fred.
  &lt;br&gt;Vagtmesteren forlod slottet med en mindre sikker holdning, end&lt;br&gt;han var kommet, og med et åsyn, hvis dybe sørgmodighed udtrykte hele hans&lt;br&gt;fejlslagne håb. Han tog vejen ned mod Gjerderød&lt;br&gt;for at træffe det bud, der skulle bringe brevet til Inger.&lt;br&gt;Han blev afbrudt i sine betragtninger ved lyden af hestetrav&lt;br&gt;inde i skoven. Straks efter viste sig to damer, ledsaget af en tjener,&lt;br&gt;som fulgte dem i nogle skridts afstand. Den yngste af damerne var&lt;br&gt;kommet forud; ved at se vagtmesteren bragte hun sin hest til et&lt;br&gt;hurtigere løb og red hen imod ham.&lt;br&gt;Det var en ung pige med et friskt og barnligt ansigt, hvis fine&lt;br&gt;farve det hurtige ridt havde forøget. Hendes store, mørkeblå øjne&lt;br&gt;skuede så tillidsfulde og sorgløse omkring og vidnede om større&lt;br&gt;blidhed end ånd. Den lette og tvangfri holdning, hendes dragt og&lt;br&gt;den ærbødige afstand, hvori tjeneren fulgte, betegnede den adelige&lt;br&gt;dame.&lt;br&gt;Det var fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård og hendes datter&lt;br&gt;Karen, som her kom Ib imøde. Fruen var enke efter den forrige&lt;br&gt;lensmand på Jungshoved, Jørgen Kås til Gudumlund.&lt;br&gt;Efterhånden som Karen nærmede sig Ib, viste hendes ansigt en&lt;br&gt;levende glæde, og hun standsede sin hest med det udråb:&lt;br&gt;"Ib Abelssøn! Er det virkelig eder?"&lt;br&gt;Ib svingede sin fjedrede hat og strakte den anden hånd op til&lt;br&gt;hende, idet han udbrød:&lt;br&gt;"Nådige lille jomfru Karen! Gud velsigne eders kønne øjne, for&lt;br&gt;I kender mig igen."&lt;br&gt;"Men hvordan kommer I i denne dragt, hr. vagtmester?" sagde&lt;br&gt;Karen leende.&lt;br&gt;"å ja, ikke sandt! Det har haft god fremgang med mig siden&lt;br&gt;den første vinter, jeg kom til eder, og vi købslog sammen om de&lt;br&gt;små skovskader og sidensvanser. - Eders nåde rider vel i besøg&lt;br&gt;til Jungshoved denne eftermiddag?" vedblev han henvendt til fru&lt;br&gt;Elsebeth.&lt;br&gt;"Gud nåde os for, hvad besøg vi rider til," svarede fruen. "Vi&lt;br&gt;kommer som flygtninge hjemme fra vor gård, den svensken har&lt;br&gt;besat og spiller mester i."&lt;br&gt;"Svensken!" gentog Ib forbavset. "Men nu har vi jo fået fred&lt;br&gt;i landet; tilmed siger folk, at de alt er draget over til Fyn og&lt;br&gt;Holsten."&lt;br&gt;"Nogle af dem, men i Vordingborg ligger dog to tyske regimenter, det må vi&lt;br&gt;bekende til vor nød og jammer, siden de bliver&lt;br&gt;skikkede ud dag for dag for at søge proviant og foder i omegnen.&lt;br&gt;De øver nu krigen på egen hånd og brandskatter og plyndrer på&lt;br&gt;alle gårde. Og da de hørte, at jeg sad enke til Høfdingsgård, alene&lt;br&gt;med Karen og vort tyende, kom de til os, en kaptajn med syv&lt;br&gt;menige ryttere, som svor på at tænde gården i brand på alle fire&lt;br&gt;hjørner, om vi ikke viste dem, hvor vi havde forvaret vort sølvtøj,&lt;br&gt;og gjorde dem til gode med vor bedste vin. Hvad skulle vi svare?&lt;br&gt;Jeg skikkede dem nøglen til vinkælderen, og mens de drak, bød&lt;br&gt;jeg sadle vore heste og flygtede bort, det snareste vi kunne."&lt;br&gt;"Ak, nådige frue!" svarede Ib. "Ingen har dog bedre vilkår end&lt;br&gt;I, siden en lille Guds engel står i forbund med eder." Han blev&lt;br&gt;blodrød over sine egne ord og vovede ikke at hæve sit blik op&lt;br&gt;til Karen.&lt;br&gt;Den unge pige smilede. Fru Elsebeth vedblev:&lt;br&gt;"Svenskerne fornam, at vi drog bort, og satte hart efter os, lige&lt;br&gt;til vi kom op i skoven på denne side Tågeby."&lt;br&gt;"Og hvorhen agter nådigfruen nu at drage?"&lt;br&gt;"Til hr. Jørgen på Jungshoved, siden det tilkommer ham at&lt;br&gt;værge om vor ret og skaffe fred i lenet."&lt;br&gt;"Gud bedre det, for hvad fred han kan skaffe eder," ytrede&lt;br&gt;Ib med et skuldertræk. "Nu nys forleden har han selv måttet værge&lt;br&gt;sig for overfald og indbrud af ugerningsmænd og det hvervede&lt;br&gt;folk, som fulgte med svenskehæren tilbage. De skændte og røvede&lt;br&gt;oppe hos os, hvor de kom frem, de brød ind i husene og jog folkene&lt;br&gt;ud, imens de tog, hvad der fandtes i kister og læddiker. østerpå&lt;br&gt;ligger nu Kjøng og Snertinge gårde forladt, i Nørre Mehrn ligger&lt;br&gt;seks gårde og i ørsløv syv gårde plyndrede, men i Almbæk er&lt;br&gt;hele byen afbrændt og ødelagt. Således ser det ud i Jungshoved len."&lt;br&gt;"Min Gud!" udbrød fruen. "Hvad skal vi da gribe til?"&lt;br&gt;Ib lod til at overveje, han følte sig pludselig behersket af en&lt;br&gt;tanke.&lt;br&gt;"Om fru Elsebeth tillader det," sagde han, "da kan jeg give&lt;br&gt;eder et godt råd og nævne eder to mænd, der kanske bedre end&lt;br&gt;lensmand Jørgen vil være i stand til at skaffe eder fred til huse."&lt;br&gt;"O, nævn mig dem!"&lt;br&gt;"Kender I noget til Svend Gjønge?"&lt;br&gt;"Skytten på Jungshoved? En ufri, der hverken fører skjold eller&lt;br&gt;adeligt mærke."&lt;br&gt;"Har da skjold eller adeligt mærke hidtil været i stand til at&lt;br&gt;værge for den nådige frue?" spurgte Ib krænket.&lt;br&gt;"Min kæreste moder!" udbrød Karen livlig. "Sig ikke så, Svend&lt;br&gt;Gjønge er min helt, om ham taler jo alle i disse dage. O, lad os&lt;br&gt;komme til ham, jeg føler en inderlig længsel efter at få ham at&lt;br&gt;se, måske vil han hjælpe os, når han hører vor nød."&lt;br&gt;"Ja, det vil han nok," svarede Ib i en tone, der vidnede om den&lt;br&gt;fuldkomneste overbevisning, "for aldrig har jeg kendt den mand,&lt;br&gt;der mægtede at sige nej, når lille jomfru Karen sagde ja."&lt;br&gt;"Hvem var den anden, I mente?"&lt;br&gt;"Hans navn tør jeg ikke nævne, siden I vragede Svends."&lt;br&gt;"Sig det alligevel, Ib Ahelssøn," sagde Karen smilende. "Nævn&lt;br&gt;det til mig."&lt;br&gt;"Den anden er en ringe person, der i dag har mærket, at han&lt;br&gt;duer til ingenting, hvor ikke Svend er til stede."&lt;br&gt;"Det er vist dig selv," sagde Karen smilende.&lt;br&gt;"Ja, nådige lille jomfru!" svarede Ib undselig. "Det er mig selv,&lt;br&gt;formedelst jeg kender ingen bedre."&lt;br&gt;"Så lad os da komme til at tale med denne Svend Gjønge!"&lt;br&gt;ytrede fru Elsebeth. "I en nød som vor griber man selv efter et&lt;br&gt;halmstrå."&lt;br&gt;"Ja, men man bliver ikke frelst ved et halmstrå," svarede Ib.&lt;br&gt;"Her vil mere til."&lt;br&gt;De to damer satte deres heste i gang. Ib holdt skridt med dem.&lt;br&gt;"Om nu nådigfruen vil agte på mit råd," ytrede han lidt efter,&lt;br&gt;"så taler I til Svend med blidhed og med fagre ord. Han er noget&lt;br&gt;kort for hovedet imellemstunder, og når så er, gælder ingen persons&lt;br&gt;anseelse."&lt;br&gt;"Jeg håber dog, min gode vagtmester, at han kender den agtelse,&lt;br&gt;han skylder sine foresatte og høje overmænd," svarede fruen fornemt. "Mig&lt;br&gt;synes også, at vi viser ham sær gunst ved at lægge&lt;br&gt;vor sag i hans hænder."&lt;br&gt;"å nej," svarede Ib smilende. "Det er han vant til før i dag.&lt;br&gt;Skikkede selv Hans høje Nåde kongen i vinter sit bud ud for at&lt;br&gt;finde Svend Gjønge og lægge en stor del af rigets sag og velfærd i hans&lt;br&gt;hænder."&lt;br&gt;"Nu, og Svend?"&lt;br&gt;"Ja, Svend skikkede budet tilbage, da det ville give ham råd,&lt;br&gt;hvordan han skulle handle."&lt;br&gt;"Det vovede han!" udbrød fruen forbavset.&lt;br&gt;"Ja, det vovede budet."&lt;br&gt;"Nej, det vovede Svend?"&lt;br&gt;"Ak, Svend!" gentog Ib leende. "Han gav manden, som ogsa&lt;br&gt;var af høj stand, den besked tilbage, at når kongen og rigets råd&lt;br&gt;næste gang havde hans hjælp behov, så gjorde de bedst i enten&lt;br&gt;at have fuld tillid til ham eller også at se sig om efter en anden.&lt;br&gt;Derpå tog Svend og hans kammerat, ham, jeg før nævnede, fat&lt;br&gt;på arbejdet, de vovede, hvad de andre ikke havde villet vove, og&lt;br&gt;Vorherre gav dem en håndsrækning med, så ærindet blev vel&lt;br&gt;forrettet."&lt;br&gt;"O, min kære moder!" bad Karens blide stemme, "lad os følge&lt;br&gt;Ib Abelssøns råd og ride ned til Svends bolig. Vi skal nok også&lt;br&gt;være venlige imod ham," vedblev hun med et nik til Ib, "siden vi&lt;br&gt;begge erindrer, at det ikke er hans overmænd, men to betrængte&lt;br&gt;damer, der kommer for at bønfalde om hans hjælp."&lt;br&gt;Fru Elsebeth tav, lige overrasket over begges ytringer.&lt;br&gt;"Jeg synes, Eders Nåde sagde noget," udbrød Ib med en polisk&lt;br&gt;mine.&lt;br&gt;"Hvor bor da denne skytte, mod hvem man har så mange hensyn&lt;br&gt;at tage?"&lt;br&gt;"Ja, lad os kun drage videre," svarede Ib med et veltilfreds&lt;br&gt;nik, "nu forstår jeg nådigfruens mening."&lt;br&gt;Straks efter drejede de ud fra skovvejen, opad mod landsbyen&lt;br&gt;Roneklint.&lt;br&gt;"Nu har jeg dem, hvor jeg ville," tænkte den listige vagtmester,&lt;br&gt;mens han skred foran med de længste skridt, han mægtede at tage.&lt;br&gt;"Og jeg har da alligevel virket noget godt i dag, så slet den end&lt;br&gt;begyndte. Når lille jomfru Karen først kommer og beder med sin&lt;br&gt;bløde stemme, så siger ban ja, og vi får ham lokket til en bedrift,&lt;br&gt;hvormed han glemmer den sorg, han nu sidder og piner sig med&lt;br&gt;derhjemme.&lt;br&gt;Samme eftermiddag, to timer senere, sås flere mænd i små hobe&lt;br&gt;komme ud fra Gjerderød og Rekinde, to landsbyer, hvor gjøngerne&lt;br&gt;under krigen især havde deres tilhold. De drog nedad mod Høf-&lt;br&gt;dingsgård og var alle bevæbnede med musketter og korte brede&lt;br&gt;sabler.&lt;br&gt;Den foregående dag havde Svend sammenkaldt sine folk og uddelt penge blandt&lt;br&gt;dem. Dette gjorde en overordentlig virkning på&lt;br&gt;gjøngerne, og Svend steg særdeles i deres agtelse. De nøjsomme&lt;br&gt;anså for en gunst, hvad der tilkom dem som en ret. Det var desuden&lt;br&gt;første gang, de havde modtaget løn for deres tjeneste.&lt;br&gt;Da de nåede den lange skovstrækning, som den gang gik fra&lt;br&gt;Neble rundt om Høfdingsgård i lige retning ned til Ulfssund, steg&lt;br&gt;mændene over gærdet og forsvandt mellem træerne. På samme vej&lt;br&gt;kom straks efter et ryttertog til syne, bestående af to mænd og&lt;br&gt;to damer. Det var fru Elsebeth og hendes datter, ledsagede af&lt;br&gt;Svend Gjønge og Ib.&lt;br&gt;Svend red ved siden af Karen. Over hans blege og sørgmodige&lt;br&gt;åsyn svævede et venligt smil, hver gang den unge dame talte, og&lt;br&gt;dette skete temmelig hyppigt. Fruen derimod sad stiv og ordknap&lt;br&gt;på hesten og stirrede frem foran sig, som om hendes sidemand, den&lt;br&gt;stakkels vagtmester, aldeles ikke havde været til stede.&lt;br&gt;Det var gået med Svend, som Ib formodede; hans livlighed&lt;br&gt;vendte efterhånden tilbage. Hans hoved hævede sig, og hans ryg&lt;br&gt;blev mere rank, mens han overvejede faren og midlerne til at&lt;br&gt;beherske den.&lt;br&gt;Under tavsheden, som imidlertid opstod, betragtede Karen ham&lt;br&gt;nysgerrig og frygtsom og anstillede sammenligninger med originalen og det&lt;br&gt;billede, som hun selv allerede forlængst havde dannet&lt;br&gt;sig af Gjøngehøvdingen under de hyppige samtaler, som hans bedrifter gav&lt;br&gt;anledning til i hendes hjem.&lt;br&gt;"Men betro mig dog den plan, I nu så længe har grundet over,"&lt;br&gt;udbrød hun, da de kom ind i skoven, hvortil svenskerne samme formiddag havde&lt;br&gt;fulgt dem. "I lovede at føre os fri og frelste tilbage&lt;br&gt;til Høfdingsgård, og man fortæller om eder, Gjøngehøvding, at I&lt;br&gt;er en mand, der holder eders løfter. Jeg begriber kun ikke måden."&lt;br&gt;"å, hvad!" svarede Svend, "sagen er ikke så farlig; der gives&lt;br&gt;endog tre måder, hvorpå det vil kunne ske. Den første og letteste&lt;br&gt;er, hvis svenskerne allerede skulle være draget bort, når vi kommer&lt;br&gt;til gården."&lt;br&gt;"Desværre, jeg tvivler derom."&lt;br&gt;"Ja, så bruger vi den anden måde og taler dem til i mindelighed;&lt;br&gt;siden vi har fået freden tilbage i landet, må man fare noget med&lt;br&gt;lempe."&lt;br&gt;"I mindelighed!" gentog fruen spottende, "og tror I, det vil&lt;br&gt;kunne hjælpe?"&lt;br&gt;"Nej, frue!" svarede Svend, "det tror jeg ikke; men så har vi i&lt;br&gt;sinde at bruge magt. Det var den tredje måde, jeg mente. Før vi&lt;br&gt;fanger an på noget, skal jeg bringe eder i sikkerhed ned til Mehrn."&lt;br&gt;Mens Svend talte, bøjede Ib sig forover på sin hest og lyttede.&lt;br&gt;"Der kommer en rytter ridende bag efter os," udbrød han. Svend&lt;br&gt;vendte sig om og så straks efter i nogen frastand en rytter vise&lt;br&gt;sig på en tværvej.&lt;br&gt;"Altså ved vi da, at de endnu ikke er redet bort," sagde han rolig.&lt;br&gt;"Hvad agter I nu at gøre?" spurgte fruen, hvis venlighed syntes&lt;br&gt;at forøges med faren.&lt;br&gt;Svend smilte. "Jeg agter at bruge det andet middel, jeg nylig&lt;br&gt;nævnede," svarede han.&lt;br&gt;Dragonen var nu kommet så nær, at man kunne bemærke en bylt&lt;br&gt;klædningsstykker, som han havde fastspændt med en læderrem&lt;br&gt;foran sig. Over begge pistolhylstrene hang to store, drevne messingfade. Bag&lt;br&gt;på sadlen var sammensnøret et levende får, som flere&lt;br&gt;gange ved en ynkelig brægen tilkendegav, hvor ubekvemt det&lt;br&gt;fandt sit leje. Dragonen selv var en høj, sværlemmet skikkelse,&lt;br&gt;hvis kulsorte hår og skæg, brede næse og fremstående kindben&lt;br&gt;røbede hans slaviske herkomst. Hatten sad tilbage fra panden på&lt;br&gt;baghovedet, hans blodrøde ansigtsfarve og usikre holdning syntes&lt;br&gt;at vidne imod en fuldstændig ædru tilstand. Da han kom nærmere,&lt;br&gt;hørte man ham uafbrudt synge:&lt;br&gt;&lt;br&gt;"Gebe Gott, dass es immer,&lt;br&gt;es smmer so ware."&lt;br&gt;&lt;br&gt;Rytteren bemærkede ikke fru Elsebeth og hendes ledsagere, før&lt;br&gt;han befandt sig i nogle få skridts afstand fra dem. Han standsede&lt;br&gt;sin hest og syntes at betænke sig; men straks efter red han fremad&lt;br&gt;igen og hilste de to damer med pallasken, mens han gentog sine&lt;br&gt;vers, denne gang i mere gennemtrængende toner og med en aldeles&lt;br&gt;forandret melodi.&lt;br&gt;"Gud i vold, I gode niennesker!" udbrød han, efter at sangen&lt;br&gt;var endt, i en næsten uforståelig blanding af svensk og tysk. "Siden&lt;br&gt;vi har fået fred, kan vi vel nok ride et stykke vej sammen; jeg&lt;br&gt;holder meget af godt kompagniskab."&lt;br&gt;"Den oppakning, I fører med, tyder just ellers ikke på fred,"&lt;br&gt;bemærkede Ib.&lt;br&gt;"å, hvad!" svarede dragbnen, idet han kastede et tilfreds blik&lt;br&gt;ned på sit roy, "et par klædningsstykker, lidt til pynt og en smule&lt;br&gt;til føden. Vi trænger hårdt til alle dele, og når man ikke kan få,&lt;br&gt;hvad man holder af, må man holde af, hvad man kan få. Det er&lt;br&gt;min religion."&lt;br&gt;"I farer da fort med at røve og plyndre, efter at freden er&lt;br&gt;kommet?"&lt;br&gt;Dragonen syntes ikke ret at have fattet denne ytring; han sukkede og&lt;br&gt;udbrød:&lt;br&gt;"Desværre ja! Vi har fået fred; jeg ville lade mig male sort,&lt;br&gt;om denne rare krig kunne vare blot et halvt års tid endnu. Det&lt;br&gt;sværger jeg til den hellige jomfru, og hvad nu alle de andre gode&lt;br&gt;helgener hedder, som hjælper en brav krigsmand, at jeg aldrig&lt;br&gt;har truffet på et bedre og agtværdigere folk end dansken. Krigede&lt;br&gt;jeg i Spanieland, så vægrede de sig som desperate, sloges om dagen&lt;br&gt;og myrdede os om natten; kom jeg til Italien, drak vi døden i deres&lt;br&gt;forgiftede vin; førte krigen os i et fattigt, forhungret land, led vi&lt;br&gt;nød og svar elende, indtil halvparten af vore folk døde af sult."&lt;br&gt;"Ak!" udbrød Ib, "hvorfor døde ikke også den anden halvpart&lt;br&gt;af sult?"&lt;br&gt;"Den døde af tørst, min brave kammerat! I dette land befinder&lt;br&gt;man sig derimod som i hitnmerig, blandt lutter fromme og ærlige&lt;br&gt;sjæle, de slås ikke, de værger sig heller ikke, løber bort, når vi&lt;br&gt;kommer, men sørger altid først for at samle kister og læddiker&lt;br&gt;fulde til os."&lt;br&gt;"Hvor har I drevet hærværk i dag?" spurgte Svend.&lt;br&gt;"Ak ja, denne dag glemmer jeg aldrig," vedblev soldaten. "Når&lt;br&gt;jeg engang kommer hjem, vil jeg skære den ind på bjælken i min&lt;br&gt;stue, så dybt, at mærket skal gå igennem på den anden side. Vi&lt;br&gt;førte vore heste ind i bondens storstue, trak dragkisten ud og gav&lt;br&gt;dem havre af skufferne, så udsøgte vi os de bedste af fårene, drak&lt;br&gt;mjøden og spildte, hvad vi ikke mægtede at drikke. Da bonden&lt;br&gt;omsider begyndte at kvække, bandt vi ham fast til bilæggerovnen.&lt;br&gt;klædte ham af, og en mand fugtlede ham med sabelskeden, mens&lt;br&gt;de andre under pryglene tvang ham til at synge:&lt;br&gt;&lt;br&gt;Gebe Gott, dass es immer,&lt;br&gt;es immer so ware.&lt;br&gt;&lt;br&gt;Manden græd og sang på én gang, imens tog enhver af os, hvad&lt;br&gt;han syntes bedst om. Hellige jomfru! Jeg siger det med grædende&lt;br&gt;tårer, så lykkelig en dag har jeg aldrig oplevet. Min gode skytsengel skal&lt;br&gt;have ret til at gøre mig til en hvalfisk, om han lyster,&lt;br&gt;hvis det ikke er sandt."&lt;br&gt;"Hvorfor just til en hvalfisk?" spurgte Ib.&lt;br&gt;"For så tog jeg den lille jomfru der og satte hende på min ryg&lt;br&gt;og svømmede bort med hende," svarede dragonen med et nik over&lt;br&gt;til Karen. "Men I har ret, derfor behøver jeg da endelig ikke at&lt;br&gt;blive til en hvalfisk. I rare mennesker lader mig vel nok få hende&lt;br&gt;med det gode. Hun skal også være mit bytte."&lt;br&gt;Svend kastede et blik på Karen. Hendes ansigt var blevet blegt&lt;br&gt;og vidnede om frygt, men denne mine forsvandt, da deres blikke&lt;br&gt;mødtes. Disse fromme, mørkeblå øjne antog da et udtryk af tryghed og en fast&lt;br&gt;fortrøstning til hans nærværelse, der var mere veltalende og tillige mere&lt;br&gt;smigrende end de bedst valgte ord.&lt;br&gt;"Hun kan måske gøre sig forhåbning om at følge med til mit&lt;br&gt;hjemland og blive så godt som min hustru, når vi drager ud af&lt;br&gt;landet."&lt;br&gt;"Ja, det kommer dog an derpå," sagde Svend.&lt;br&gt;"På hvad?"&lt;br&gt;"Om I får lov til at tage hende med."&lt;br&gt;"Hvad for noget, kammerat!" udbrød dragonen med en virkelig&lt;br&gt;følt overraskelse. "Hvem skulle vel kunne forbyde det? Er I kanske&lt;br&gt;den lille piges broder?"&lt;br&gt;"Hun er min datter!" ytrede fru Elsebeth i en tone og med en&lt;br&gt;værdighed, der fuldkommen egnede sig til at betegne den uhyre&lt;br&gt;forskel mellem at være Svends søster og hendes datter.&lt;br&gt;"åh, det forstår jeg nok, gamle frue! Han er da eders mand."&lt;br&gt;Fru Elsebeths ansigt rødmede af harme, idet hun svarede:&lt;br&gt;"Jeg er fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård, en dame af den&lt;br&gt;høje adel, og denne mand er en ufri."&lt;br&gt;"Ufri!" gentog dragonen uden at fatte dette ords betydning.&lt;br&gt;"Det vil sige, at I slet ikke står i slægtskab til ham?"&lt;br&gt;Svend smilte og vedblev at tie.&lt;br&gt;"Han er et tyende," sagde fruen, "som vi tillod at ride ved vor&lt;br&gt;side, fordi han pralede med at kunne beskytte os mod de råheder&lt;br&gt;og fornærmelser, vi befrygtede undervejs."&lt;br&gt;"Om så er," sagde dragonen, "da har jeg jo frelst min samvittighed, og jeg&lt;br&gt;tror, at jeg tager begge disse to små fruentimmer, den&lt;br&gt;unge for hendes kønne ansigt, den gamle for hendes kønne klæder.&lt;br&gt;I skal være vidner, I gode mænd, når mine kammerater kommer,&lt;br&gt;at jeg har lagt beslag på dem."&lt;br&gt;"Hvor har I da gjort af eders kammerater?" spurgte Ib.&lt;br&gt;"Ja, jeg begriber ikke, hvad de tøver efter," svarede rytteren,&lt;br&gt;idet han standsede hesten, "men jeg må være kommet forud for&lt;br&gt;dem. Tys, stille! Jeg hører nogen råbe inde i skoven, det er vist&lt;br&gt;dem; der kommer de!"&lt;br&gt;Nede på skovvejen kom tre ryttere ridende i skridtgang og syngende af fuld&lt;br&gt;hals.&lt;br&gt;"Hvor mange var I da ialt, da I drog ud fra Vordingborg?"&lt;br&gt;spurgte Svend.&lt;br&gt;"Først var vi tolv, men kaptajnen lod de fire af os gøre en afstikker i&lt;br&gt;omegnen, mens han selv red til herregården, som vort ærinde&lt;br&gt;gjaldt."&lt;br&gt;"Tolv!" gentog Svend og Ib på én gang, idet de vekslede et&lt;br&gt;talende blik.&lt;br&gt;"Den brave kaptajn, han ville, at vi alle sammen skulle være&lt;br&gt;glade og enhver af os få sin del af byttet. Om I nu vil gøre mig&lt;br&gt;noget til behag, min gamle kone!" vedblev han og greb fruens hest&lt;br&gt;i tøjlen, "så har I intet imod, at vi rider ind bag træerne, mens&lt;br&gt;jeg drager denne rare kåbe af eder og pakker den sammen, før&lt;br&gt;kammeraterne får øje på den. Ved min ære, når de ser eders kostbare&lt;br&gt;klædning, ville de rive stykke for stykke bort af den, så der&lt;br&gt;til sidst ikke bliver noget tilbage for mig. Kom, gamle, kom!" vedblev han&lt;br&gt;med et ryk i hestens tøjler. "Det skal være bestilt i et&lt;br&gt;øjeblik, og I skal få en mandfolkekofte til at hænge over jer i&lt;br&gt;stedet for."&lt;br&gt;Fruen tilkastede gjøngen et bedende blik. Frygten havde omsider fortrængt&lt;br&gt;hendes stolthed, og hun udbrød:&lt;br&gt;"Vil I da ikke hjælpe mig, Svend?"&lt;br&gt;"I er fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård," svarede han, "og&lt;br&gt;har at søge hjælp hos den bøje adel, men ikke hos en ufri mand."&lt;br&gt;"Min kære Svend Gjønge! I må ikke regne mig disse ord til last!"&lt;br&gt;hviskede hun grædende.&lt;br&gt;"Nådige frue glemmer sig selv lige over for den fremmede&lt;br&gt;mand." vedblev Svend, "et tyende kan ikke være eders kære, og&lt;br&gt;den beskyttelse, jeg lovede, var kun praleri."&lt;br&gt;"Kommer I så?" vedblev dragonen, som var redet nogle skridt&lt;br&gt;forud.&lt;br&gt;"Jeg skal frelse eder," sagde Ib, "hvis I vil sige ja til, hvad jeg&lt;br&gt;fortæller, og vedgå alt, eftersom talen kan falde."&lt;br&gt;"O, min Gud! Jeg vil gøre hvad som helst, I forlanger."&lt;br&gt;"Så er det godt," sagde Ib. "Lad manden kun komme."&lt;br&gt;"Min gode dragoner," vedblev han, "vi lader nu den sludder&lt;br&gt;fare, og fruen der skal ikke følge med eder."&lt;br&gt;"Hvordan, kammerat! Hvem vil forhindre det?"&lt;br&gt;"Jeg er den nådige frues mand."&lt;br&gt;"I, vagtmester!" råbte dragonen.&lt;br&gt;"I kan jo spørge hende selv."&lt;br&gt;Dragonen vendte sig forbavset om mod fruen.&lt;br&gt;"Ak ja!" svarede hun, "det forholder sig således."&lt;br&gt;"Og den lille pige?"&lt;br&gt;"Det er vor kære datter," svarede Ib, "og det kan jeg sige jer&lt;br&gt;god for, at enhver fader kan lægge sine hænder sammen og takke&lt;br&gt;Vorherre for et sådant barn. Vi giftede os såmænd af kærlighed,&lt;br&gt;jeg og den rare frue, forrnedelst hun aldrig havde kendt en mand,&lt;br&gt;der var mere efter hendes sindelag, og som havde så køn en kofte&lt;br&gt;at bære som jeg. Er det ikke sandt, hvad jeg siger, nådige frue?"&lt;br&gt;Hun nikkede. Under disse kvaler svigtede hendes stemme, og&lt;br&gt;læberne skælvede, idet hun betvang gråden. Karen vendte sig om&lt;br&gt;og tilkastede Svend et bebrejdende blik.&lt;br&gt;"Ak, Gjøngehøvding!" udbrød hun sørgmodig, "er det således,&lt;br&gt;I holder eders løfter? Jeg ventede mig bedre af eder."&lt;br&gt;"I skal heller ikke blive skuffet," svarede Svend godmodig. "Endnu har det&lt;br&gt;ingen fare."&lt;br&gt;
  Hvorledes teologien kan opfordre til uforsonlighed.
  &lt;br&gt;I samme øjeblik, den svenske rytter vendte sig om mod fru Elsebeth&lt;br&gt;og greb hendes tøjler for med magt at føre hesten ind mellem&lt;br&gt;træerne, blev han anråbt af sine kammerater, der nu havde nærmet&lt;br&gt;sig på få skridts afstand. Dragonen opgav sin hensigt og slap&lt;br&gt;tøjlerne.&lt;br&gt;De tre sidstankomne førte ligesom deres kammerat en oppakning, der bestod&lt;br&gt;af klædningsstykker, tinfade, dræbte gæs og høns.&lt;br&gt;En af dem havde en stor messingkedel hængende foran på hesten&lt;br&gt;som en pauke. Man havde ikke vraget eller forsmået nogen som&lt;br&gt;helst genstand, der kunne lade sig gøre til penge nede i Vordingborg.&lt;br&gt;Rytternes usikre holdning og glødende kinder vidnede tillige om&lt;br&gt;den opmærksomhed, de under toget havde haft lejlighed til at&lt;br&gt;skænke bøndernes mjød og brændevin. Fra nu af fulgte Ibs øjne&lt;br&gt;uafbrudt enhver af Svends bevægelser; han havde en dunkel anelse&lt;br&gt;om, hvad der forestod, rettede sig i sadlen og klirrede med sin&lt;br&gt;sabel.&lt;br&gt;"Hvad djævelen er det for et kammeratskab, du her har gjort,&lt;br&gt;Wentzel?" udbrød den ene af rytterne.&lt;br&gt;"Det er et meget godt kammeratskab," svarede Wentzel. "Den&lt;br&gt;lille jomfru der skal være min kone, den gamle er hendes moder,&lt;br&gt;hende har jeg også ærlig og redelig gjort til bytte, før I kom,&lt;br&gt;hvorpå jeg har taget de gode mænd, som rider med os, til vidne."&lt;br&gt;"Sikke kostbare klæder, den gamle har på," udbrød den ene.&lt;br&gt;"Ja, og en lang sølvkæde om halsen med en skilling i," ytrede&lt;br&gt;Wentzel, "hvad giver du mig for den?"&lt;br&gt;"Hendes kåbe vil jeg købe af dig, at jeg kan give min kæreste&lt;br&gt;den nede i byen."&lt;br&gt;"Men hvad er det for to mænd, der rider med? Den ene ser jo&lt;br&gt;ud, som om han var vagtmester blandt krigsfolket."&lt;br&gt;"Ja, jeg er vagtmester," svarede Ib forekommende.&lt;br&gt;"Og den anden i den grønne kofte med jægerhornet ved siden.&lt;br&gt;Hvad er jer håndtering?"&lt;br&gt;"Jeg er skytte," svarede Svend, "og kan tude i hornet for de gode&lt;br&gt;krigsmænd."&lt;br&gt;"Så tud os et stykke!" sagde Wentzel.&lt;br&gt;"Ja, nok!" svarede Svend. Han satte hornet for munden og udstødte tre&lt;br&gt;stærke og langtrukne toner, der gentoges af ekkoet dybt&lt;br&gt;inde i skoven; derefter blæste han en jagtmelodi, som jægerne&lt;br&gt;bruger, når de samles til jagten. Wentzel smilte og kastede et tilfreds blik&lt;br&gt;omkring sig. Da Svend tav, bøjede vagtmesteren sig for-&lt;br&gt;over på hesten og udbrød med den største ligegyldighed, som han&lt;br&gt;kunne give sin stemme:&lt;br&gt;"Der nede på vejen kommer en mand gående, og han er klædt&lt;br&gt;i en kofte."&lt;br&gt;"Jeg ser det nok," sagde Svend.&lt;br&gt;"Nå, hvad bliver der så af vor handel, Wentzel, skal jeg købe&lt;br&gt;den rare kæde, din kones moder bærer?"&lt;br&gt;"Nej, den skal sælges, som den vejer til. Hendes kåbe vil jeg&lt;br&gt;hellere skille mig ved, og jeg mener, at tre sølvdalere er en spotpris for&lt;br&gt;den."&lt;br&gt;"Tre sølvdalere!" gentog rytteren, "ja, men for den pris får jeg&lt;br&gt;vel hendes fjerhat med?"&lt;br&gt;"Det skal du," sagde Wentzel.&lt;br&gt;"Vil hun også sig mig god for, at det er rigtig fint tøj, hun har&lt;br&gt;sat i sin kåbe?" vedblev rytteren, henvendt til fruen.&lt;br&gt;Den ulykkelige dame tav, hendes tidligere selvtillid var aldeles&lt;br&gt;forsvundet. Hun kastede et lrygtsomt og bønligt blik over til Svend.&lt;br&gt;"Vær barmhjertig, Svend Gjønge!" bad Karen hviskende, "ser&lt;br&gt;I ikke min stakkels moder? Hvor længe vil I lade hendes straf&lt;br&gt;vare?"&lt;br&gt;"Jeg tænker ikke på nogen straf," svarede Svend. "Da hun hånede mig, sagde&lt;br&gt;hun kun, hvad hun tænkte, og hun tænkte som&lt;br&gt;alle de andre af hendes stand. Jeg tøvede blot, fordi jeg ville se&lt;br&gt;at blive af med disse folk på en fredelig måde, uden at vor strid&lt;br&gt;skulle gøre larm og vare dem dernede."&lt;br&gt;"Men de vil jo berøve min moder den kåbe, hun bærer," vedblev Karen. "O,&lt;br&gt;for min skyld! Læg eder derimellem og forhindre det."&lt;br&gt;"Nu vel da!" sagde Svend. "For eders skyld. I skal blive dette&lt;br&gt;selskab kvit."&lt;br&gt;"I gode mænd!" vedblev han, henvendt til dragonerne, "hold nu&lt;br&gt;op med den sludder! I handler jo som børn og købslår om sager,&lt;br&gt;der aldrig vil tilhøre eder."&lt;br&gt;"Eja!" råbte dragonerne, lige meget forbavsede over disse ord&lt;br&gt;og det truende ansigt, som ledsagede dem, "hvem vil forhindre det?"&lt;br&gt;"Det vil min tro jeg!" svarede Svend, og i samme øjeblik kastede&lt;br&gt;han sin hest til siden og sporede den til et rasende spring ind mod&lt;br&gt;de to ryttere, der red ham nærmest. Den ene af disse veg tilbage,&lt;br&gt;Svend huggede den anden i hovedet med sin hirschfænger. I samme&lt;br&gt;øjeblik, Ib bemærkede Svends første fjendtlige bevægelse, holdt&lt;br&gt;han sin hest tilbage, hvorved Wentzel kom ham et skridt forud;&lt;br&gt;Ib bøjede sig over mod ham, greb ham i skulderen, hævede ham&lt;br&gt;ud over sadlen og kastede ham med al kraft ned mod jorden. De&lt;br&gt;to andre dragoner greb deres pistoler, men inden de kunne gøre&lt;br&gt;hylsteret fri for de pakker af klædningsstykker, som hang over&lt;br&gt;dem, hørte de Svend råbe:&lt;br&gt;"Se eder om! Ved det første skud, I løsner, er I dødsens!"&lt;br&gt;Rytterne studsede. På begge sider af vejen kom tre mænd til&lt;br&gt;syne fra træerne og rettede deres bøsser mod dem. De begreb, at&lt;br&gt;al modstand ville være unyttig. Wentzel havde rejst sig op efter&lt;br&gt;sit ublide fald, han rakte Ib sin sabel og udbrød:&lt;br&gt;"Det var et godt kammeratskab, vi sluttede."&lt;br&gt;"å ja," svarede Ib, "på alfarvej skal man se sig for."&lt;br&gt;"Læg eders våben fra jer," sagde Svend. "I fornemmer vel, vi&lt;br&gt;har overmagten."&lt;br&gt;Rytterne kastede deres våben. To af gjøngerne nærmede sig&lt;br&gt;stedet med geværløbene rettede mod de våbenløse svenskere og&lt;br&gt;sankede våbnene sammen.&lt;br&gt;"I binder deres hænder, Tam og Jens," vedblev Svend, "og fører&lt;br&gt;dem og hestene op på Jungshoved slot. Holder de sig rolige, så gør&lt;br&gt;dem intet ondt, prøver de på modstand, så skyd dem ned. Hvis I&lt;br&gt;kan komme så betids tilbage, så ved I, hvor vi mødes hernede."&lt;br&gt;Efter disse fyndige befalinger gav Svend Ib et vink, og de fire&lt;br&gt;ryttere satte sig atter i bevægelse.&lt;br&gt;Karens ansigt var blevet blegt under det foregående optrin; da&lt;br&gt;de red videre, trængte hun sin hest nærmere hen til Svends; hun&lt;br&gt;ville tale, men idet hun hævede sit hoved op mod ham, strålede&lt;br&gt;hendes øjne af tårer, og hun lod den ytring af taknemmelighed,&lt;br&gt;han allerede læste i ethvert træk, bero ved at lægge sin lille hånd&lt;br&gt;oven på hans.&lt;br&gt;Ibs hele ansigt viste et uafbrudt smil, han gned sine hænder,&lt;br&gt;rettede på sin uniform og vendte sig flere gange om i sadlen for&lt;br&gt;at se, hvorledes det gik de overvundne. Gjøngerne havde allerede&lt;br&gt;bundet deres hænder og førte dem tilbage ad vejen til Jungshoved.&lt;br&gt;"Hvem har vi der?" udbrød Svend og pegede hen på vejen, hvor&lt;br&gt;man så to mænd komme ud fra en tværsti og nærme sig rytterne.&lt;br&gt;"Den ene er Abel," svarede Ib, "den anden kender jeg ikke."&lt;br&gt;"Her bringer jeg dig en mand," udbrød Abels dybe basstemme,&lt;br&gt;endnu inden han nåede dem, "som gik og forhørte sig efter dig&lt;br&gt;hos vore folk, og som lod sig forstå, at han havde et vigtigt ærinde&lt;br&gt;at besørge."&lt;br&gt;Svend betragtede nogle øjeblikke den fremmede, han genkendte&lt;br&gt;ikke dette blege, intetsigende ansigt. Ib havde en bedre hukommelse&lt;br&gt;og udbrød efter at have kastet et blik på manden:&lt;br&gt;"Det er jo den fromme kapellan, som vi mødte i Vordingborg&lt;br&gt;den dag, vi gik at skrifte for præsten."&lt;br&gt;"Ja, det er mig," svarede Tange. "Jeg har søgt efter eder den&lt;br&gt;hele dag, og -"&lt;br&gt;"Det er godt," sagde Svend, "ret nu skal vi tales ved om eders&lt;br&gt;ærinde." Han vendte sig mod Abel og udbrød:&lt;br&gt;"Har I set noget til dem dernede?"&lt;br&gt;"Der ligger otte mand på Høfdingsgård og støj er som besatte.&lt;br&gt;Vi var alt kommet ned i byen, da vi hørte dig tude i hornet."&lt;br&gt;"Om nådigfruen så behager," vedblev Svend, henvendt til fru&lt;br&gt;Elsebeth, "skal denne mand føre eder til præsten i Sønder Mehrn,&lt;br&gt;hvor I kan vente, til svenskerne drager bort fra Høfdingsgård. Jeg&lt;br&gt;håber ikke, det vil vare længe."&lt;br&gt;Fru Elsebeth var villig hertil og førte sin hest efter Abel med&lt;br&gt;en særdeles høflig hilsen mod Svend. Idet Karen fulgte sin moder,&lt;br&gt;rakte hun ham hånden og ledsagede denne hilsen med et smil og&lt;br&gt;et dvælende blik.&lt;br&gt;"Nå, præst!" udbrød Svend, "hvad nyt kan I så have at bringe&lt;br&gt;mig? I må fatte eder kort, der er ikke længe til aften, og vi skal&lt;br&gt;endnu være færdige med et stykke arbejde forinden."&lt;br&gt;"Det er just for samme arbejdes skyld, at jeg kommer. Kanske&lt;br&gt;jeg kan være eder til nogen nytte."&lt;br&gt;"I!" udbrød begge gjøngerne forundrede.&lt;br&gt;"Hvorfor ikke? Jeg har i de sidste dage haft tilhold hos ridefogden på&lt;br&gt;Høfdingsgård, hvor svenskerne nu huserer. Jeg skal vise&lt;br&gt;eder en løngang, hvorfra I uformærket kan komme op i gården,&lt;br&gt;og jeg skal levere dem alle i eders hænder, folkene og kaptajnen,&lt;br&gt;at I kan handle med dem, som I lyster."&lt;br&gt;"Og alt dette vil I gøre, en gejstlig og fredens mand?"&lt;br&gt;"Det vil jeg," svarede Tange bestemt.&lt;br&gt;"Ved I hvad, kapellan; jeg tror eder ikke."&lt;br&gt;"Det kan være, men når denne aften er forbi, skal I få bedre&lt;br&gt;grund til at tro mig, end I har haft tilforn."&lt;br&gt;"Hvad mener I dermed?"&lt;br&gt;"Ak, Gjøngehøvding! Ulykkeligvis var det mig, der kom til at&lt;br&gt;røbe eder, dengang I drog bort med skatten fra Vordingborg."&lt;br&gt;"Ja, folk sagde det rigtignok," svarede Svend, "men jeg troede&lt;br&gt;ikke, at I selv ville vove at fortælle mig det."&lt;br&gt;"Jeg kan ikke tabe mere derved, end jeg alt har tabt. Præsten&lt;br&gt;jog mig bort fra sit hus, hans datter gav mig min trolovelsesring&lt;br&gt;tilbage, og jeg forlod byen, tiggefærdig og hånet af alle. Så drog&lt;br&gt;jeg op til København for at lade mig stille blandt landets krigsfolk&lt;br&gt;og få lejlighed til en bedrift, der kunne slette den forrige ud, men&lt;br&gt;freden kom forinden, og jeg vandrede af sted igen på min fod&lt;br&gt;for at søge mit ophold, hvor jeg kunne; det har jeg nu fundet hos&lt;br&gt;min kære mosters søn, fogden på Høfdingsgård, hvor jeg lærer&lt;br&gt;hans små børn kristendom og at skrive på tavle. Alt som jeg sidder&lt;br&gt;ved mit arbejde i morges, kommer han, denne nedrige kaptajn,&lt;br&gt;årsagen til alle mine genvordigheder, ridende ind i gården for at&lt;br&gt;røve og plyndre; da løb galden mig i blodet, jeg længtes efter&lt;br&gt;at forskylde ham de ulykker, han havde bragt mig i, og gik for at&lt;br&gt;opsøge eder, så snart fruen var redet bort."&lt;br&gt;"Hvad er det for en kaptajn?"&lt;br&gt;"En hvervet mand, tysker af fødsel, hans navn er Manheimer."&lt;br&gt;"Manheimer!" udbrød begge gjøngerne.&lt;br&gt;"I tager fejl," udbrød Ib.&lt;br&gt;"Ak nej!" svarede Tange, "jeg har endda årsag nok til at erindre&lt;br&gt;mig hans person."&lt;br&gt;"Men han blev skudt oppe ved Køge."&lt;br&gt;"Ja, jeg har hørt det fortælle af Bodil Ebbesdatter, hende, de&lt;br&gt;kalder Kulsoen. Men kaptajnen bar en brystharnisk under sin køllert. Da I&lt;br&gt;affyrede eders pistol på ham i et par skridts afstand,&lt;br&gt;sank han til jorden, bedøvet efter slaget af kuglen, der dog kun&lt;br&gt;havde gjort en dyb bule i brystpladen uden at trænge igennem den."&lt;br&gt;"Og nu vil I altså forråde svenskerne til os, ligesom I før forrådte&lt;br&gt;os til svenskerne?" ytrede Svend.&lt;br&gt;"Nu vil jeg gengælde ham det onde, han har bragt over mig,&lt;br&gt;og gøre min uret mod eder god igen."&lt;br&gt;"Ja, jeg siger tak! Men vi har ikke eders hjælp fornøden, I går&lt;br&gt;eders vej, jeg går min. Enhver af os vil stå sig bedst derved."&lt;br&gt;"I afslår da min bistand?" spurgte Tange. "Hvorledes vil I komme ind på&lt;br&gt;slottet, som kaptajnen holder besat?"&lt;br&gt;Ib udstødte en hånlig latter.&lt;br&gt;"Hvorledes kom vi ud af kirken," svarede Svend, "da kaptajnen&lt;br&gt;holdt den besat? Den gang stod endogså I på hans parti."&lt;br&gt;"Ja, ja, Gjøngehøvding!" svarede Tange, som havde ventet sig&lt;br&gt;et andet udfald af denne samtale. "Jeg går da min vej, siden I&lt;br&gt;vil det så. På Høfdingsgård mødes vi igen, og I skal dog få at se,&lt;br&gt;at min hjælp kan komme eder til gode."&lt;br&gt;"Det kan være," svarede Svend ligegyldigt. "Men jeg mener&lt;br&gt;ikke, at vi skilles endnu; siden I har haft umage med at opsøge&lt;br&gt;mig, så lad os følges, til vi kommer lidt bedre frem."&lt;br&gt;"Jeg forstår eder. I mistænker min hensigt og har ingen tiltro&lt;br&gt;til mig."&lt;br&gt;"Ikke megen tiltro, herre præst, ikke megen!"&lt;br&gt;Derefter forlod de landevejen og fulgte en smal og banet sti&lt;br&gt;inde i skoven. Høfdingsgård lå i Frederik den Tredies tid nærmere&lt;br&gt;havet end det nuværende sted af samme navn. Den var befæstet&lt;br&gt;med en høj jordvold, der omgav slottet på de tre sider. Tæt under&lt;br&gt;muren, på den fjerde side, løb åen fra Lekkinde sø, som dannede&lt;br&gt;et tilstrækkeligt værn og tillige fyldte de øvrige grave uden for&lt;br&gt;volden. Mod sydost var anbragt en bred vindebro midt foran begge&lt;br&gt;gårdens fremspringende fløje. Bygningen selv var omgivet af&lt;br&gt;skoven, som skjulte den i et bøsseskuds afstand. Derfra løb en bred&lt;br&gt;allé af elm og popler op mod vindebroen.&lt;br&gt;Da gjøngerne var kommet på hin side åen, så de slottet oplyst&lt;br&gt;af den nedgående sols stråler og vindebroen draget op foran porten.&lt;br&gt;De gjorde holdt, tog magisteren i deres midte og lejrede sig på&lt;br&gt;stedet, mens Svend og Ib sneg sig videre hen ad alleen.&lt;br&gt;For enden af denne stod en skildvagt med karabinen på skulderen og stirrede&lt;br&gt;med et længselsfuldt blik op imod slottet, gennem hvis åbne vinduer en&lt;br&gt;bedøvende larm af latter og sange og&lt;br&gt;utydelige ord trængte ned til ham.&lt;br&gt;Svend lagde sin hånd på Ibs arm og hviskede:&lt;br&gt;"Denne mand -"&lt;br&gt;Ib forstod ham, nikkede og svarede:&lt;br&gt;"Det er da altid én mindre. Træd over bag den gamle eg der,&lt;br&gt;så kan du bedre se, hvor skønt jeg bærer mig ad."&lt;br&gt;Svend smilede. Ib stak en pistol ind på brystet på sin kofte og&lt;br&gt;krøb hurtigt og umærkeligt som en snigende kat fra træ til træ,&lt;br&gt;nærmere til soldaten. Denne blev stående lænet op til et træ uden&lt;br&gt;mindste anelse om, hvor pludselig han ville blive afbrudt i de&lt;br&gt;behagelige tanker, som beskæftigede ham. Vagtmesteren nærmede&lt;br&gt;sig, han syntes at glide hen over græsset og løvet uden at bevæge&lt;br&gt;det. Da han havde nået træet, foran hvilket hans fjende stod,&lt;br&gt;rejste han sig op i sin fulde højde, gjorde et spring og slyngede&lt;br&gt;begge sine arme omkring dragonen. Denne udstødte en ed, vendte&lt;br&gt;hovedet og mødte Ibs listige ansigt. Han fattede endnu ikke ret den&lt;br&gt;truende virkelighed.&lt;br&gt;"Lad din karabin falde," udbrød Ib. Dragonen søgte at slide sig&lt;br&gt;løs, men vagtmesterens arme klyngede sig bestandig fastere omkring ham. Den&lt;br&gt;ulykkelige udstødte et hæst skrig.&lt;br&gt;"Vil du tie stille!" hviskede Ib. "Ved det første kvæk, du vover,&lt;br&gt;skal jeg dreje dit halsben i stykker, så du aldrig skal få det repareret&lt;br&gt;igen. Sikken en! Man skulle vel gøre mange omstændigheder&lt;br&gt;for hans skyld!"&lt;br&gt;Efter disse ord hævede han dragonen i vejret, tog ham under&lt;br&gt;sin arm og bar ham ind i skoven som en pakke tøj.&lt;br&gt;"Herre Gud Fader!" hviskede fangen i en grædende tone, "hvad&lt;br&gt;har I i sinde med mig arme menneske?"&lt;br&gt;"Jeg vil æde dig levende," svarede Ib, "om du ikke ligger stille&lt;br&gt;og lader fare at krølle min nye kofte. Tøv lidt, prøv nu på, om&lt;br&gt;det ikke skulle være dig muligt at gå de par skridt, vi har tilbage.&lt;br&gt;Jeg tror, det bliver nok så bekvemt for os begge."&lt;br&gt;Han lod dragonen falde til jorden og greb ham i kraven, idet&lt;br&gt;han førte ham foran sig hen til stedet, hvor Svend ventede.&lt;br&gt;"Gud nåde mig syndige mand!" udbrød fangen og strakte begge&lt;br&gt;sine hænder frem mod Svend. "Jeg er en ærlig tysk dragon, som&lt;br&gt;ikke står i ledtog med dem deroppe."&lt;br&gt;"Og dette bæger!" ytrede Svend, idet han pegede på et fladtrykt&lt;br&gt;sølvbæger, som stak op af soldatens inderlomme.&lt;br&gt;"Ak, de andre havde tabt det på vejen, så tog jeg det til mig&lt;br&gt;for at levere det til den rette ejermand," svarede soldaten med en&lt;br&gt;skinhellig mine.&lt;br&gt;"Jeg kommer nok til at slå et par ben i stykker på dig," sagde&lt;br&gt;Ib truende.&lt;br&gt;"Jeg vil sværge på, at det er sandt, så mange eder, I forlanger."&lt;br&gt;"Giv mig bægeret, så skal det blive leveret til ejermanden,"&lt;br&gt;sagde Svend. "Og læg nu nøje mærke til, hvad jeg siger, så skal&lt;br&gt;dit liv blive skånet."&lt;br&gt;"Gud velsigne jer, nådige herre! Om I vidste, hvordan jeg tiggede og bad&lt;br&gt;dem at lade den røven og plyndren fare -"&lt;br&gt;"Hold mund og hør efter," sagde Ib.&lt;br&gt;"Hvem fører rytterne?"&lt;br&gt;"Den strenge kaptajn Manheimer."&lt;br&gt;"Godt," ytrede Svend henvendt til Ib, "i dette punkt har han dog&lt;br&gt;faret med sandhed. - Du går nu op på gården og hilser kaptajnen&lt;br&gt;fra Svend Gjønge, at jeg har besat skoven med mine mænd, og at&lt;br&gt;jeg giver ham orlov til at drage uhindret bort, dog uden at han fører&lt;br&gt;noget roy med sig. Så længe solen skinner over de to skorstene på&lt;br&gt;Høfdingsgård, vil vi vente; er han ikke borte til den tid, skal han&lt;br&gt;aldrig vende levende derfra. Kan du forrette dette ærinde?"&lt;br&gt;"Til punkt og prikke, nådige herre Gjønge!" svarede rytteren&lt;br&gt;med det venligste ansigt. Derpå gjorde han et dybt buk og forsvandt. Ib&lt;br&gt;havde glemt at tage karabinen med, rytteren bukkede&lt;br&gt;sig, idet han løb forbi træet, og tog den op. Da han kom til vindebroen,&lt;br&gt;udstødte han et gennemtrængende skrig, hvorved det lykkedes ham at overdøve&lt;br&gt;larmen i værelserne. Gjøngerne så kaptajnen træde hen til vinduet, straks&lt;br&gt;efter gik broen ned, men blev&lt;br&gt;draget op igen, så snart soldaten var kommet over.&lt;br&gt;Nogle minutter forløb i tavshed, derpå opstod et almindeligt&lt;br&gt;skrig inde i gården.&lt;br&gt;"Vi vil dog vist få brug for det tredje middel," udbrød Ib.&lt;br&gt;"Det skal komme an på dem selv," svarede Svend, "men det&lt;br&gt;hører Gud, at i så fald slipper Manheimer ikke levende fra mig."&lt;br&gt;Endnu mens han talte, så han de svenske ryttere vise sig ved&lt;br&gt;vinduerne. Manheimer råbte nogle ord, som det var umuligt at&lt;br&gt;høre i den lange afstand, men som heller ikke behøvede anden forklaring end&lt;br&gt;den truende hånd, han udstrakte mod det sted, hvor&lt;br&gt;Ib og Svend stod skjult. Derpå begyndte støjen igen, mere vild og&lt;br&gt;gennemtrængende end før.&lt;br&gt;"Det er godt," sagde Svend, "nu forstår vi dem, de skal få deres&lt;br&gt;lyst styret."&lt;br&gt;
  En opfyldt spådom.
  I midlertid var solen gået ned, og skumringen begyndte; den dybe&lt;br&gt;tavshed og fred blev kun afbrudt ved den fortsatte larm, de skrig&lt;br&gt;og de sange, som lød oppe fra værelserne, og ved den lave, undertrykte&lt;br&gt;hvisken fra nogle mænd, der listede opad mod Høfdingsgård&lt;br&gt;fra træ til træ i alléen. Tange var ikke med, Svend havde givet&lt;br&gt;ham lov til at gå, da han kom tilbage med Ib. Efter at gjøngerne&lt;br&gt;havde nået de sidste træer foran slottet, standsede de, Svend og&lt;br&gt;Ib krøb derimod på hænder og fødder hver til sin side omkring&lt;br&gt;graven for at finde en overgang, de benyttede enhver busk og&lt;br&gt;ujævnhed i jorden som dækningsmiddel. Ib havde ved denne lejlighed ikke&lt;br&gt;fornægtet sin sædvanlige omhyggelighed for den smukke uniform; før han gik&lt;br&gt;bort fra skoven, trak han koften af, hængte&lt;br&gt;den op på en gren og krøb derefter bort i skjorteærmer. På samme&lt;br&gt;tid blev det mere roligt på slottet. Svenskerne anede farens nærhed.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer, "vi vil spille dem en streg&lt;br&gt;og derved tillige få at vide, hvor nær de er os."&lt;br&gt;Han meddelte sine soldater et indfald, som blev modtaget med&lt;br&gt;almindelig jubel.&lt;br&gt;"Vi må prøve det på en anden måde," sagde Svend, da han og&lt;br&gt;Ib vendte tilbage. "Gården har kun den ene indgang over broen.&lt;br&gt;Mørket tager til, og månen kommer først op om lidt; en mand må&lt;br&gt;svømme over graven og liste sig ind over volden, at han kan åbne&lt;br&gt;os porten. Hvem vil vove det?"&lt;br&gt;"Jeg," svarede Abels dybe stemme.&lt;br&gt;"Det gælder livet, hvis de ser dig," tilføjede Svend.&lt;br&gt;"Jeg ved det," svarede gjøngen, "men jeg lovede dig sådan noget&lt;br&gt;en aftenstund i vinter, og det har gjort mig ondt, at jeg ikke før&lt;br&gt;har kunnet holde mit løfte. Går det godt, kommer jeg igen, går&lt;br&gt;det fejl, så tænk imellemstunder på konen og drengen derhjemme."&lt;br&gt;Efter disse ord slog Abel et kors for sig og lod sig glide hen&lt;br&gt;over jorden ned mod graven. Straks efter så man en mørk genstand&lt;br&gt;svømme hurtigt over vandet og derefter krybe op ad volden. Svend&lt;br&gt;fulgte enhver af hans bevægelser med åndeløs opmærksomhed.&lt;br&gt;"Pas vel på, alle mand!" hviskede han, henvendt mod gjøngerne.&lt;br&gt;"Så snart I ser en skygge bevæge sig foran vinduerne, giver I to&lt;br&gt;nærmeste ild. Men tag først et nøje sigte."&lt;br&gt;Straks efter så man virkelig en mørk genstand komme til syne&lt;br&gt;og standse foran det åbne vindue. Svend gjorde et tegn, to skud&lt;br&gt;faldt, skikkelsen blev stående. En lydelig hånlatter svarede fra&lt;br&gt;salen.&lt;br&gt;Manheimer havde udført den list, han lidt tilforn meddelte sine&lt;br&gt;folk; svenskerne bandt en pude på en karabin og knappede en uni-&lt;br&gt;form sammen om den. En mand lagde sig ned og bevægede denne&lt;br&gt;figur frem og tilbage forbi vinduerne. Begge gjøngernes skud&lt;br&gt;havde truffet. Kuglerne faldt ud af puden, da uniformen blev&lt;br&gt;draget af.&lt;br&gt;"Jeg tænkte nok, at de var os i nærheden," råbte kaptajnen med&lt;br&gt;en tilfreds latter, "nu må vi finde på noget nyt; således forslår vi&lt;br&gt;tiden, og i morgen kommer der undsætning fra byen. Gå ned til &lt;br&gt;fogden og forlang os en frisk kurv franskvin!"&lt;br&gt;En af soldaterne tog et lys og forlod værelset.&lt;br&gt;"Korporal!" vedblev Manheimer. "Stil en vagt op ude ved broen&lt;br&gt;og sørg for flittig afløsning, karlen kan tage en flaske vin med for&lt;br&gt;at gøre sig til gode i nattekulden."&lt;br&gt;En af dragonerne ladede sin karabin og gik. Manheimer standsede ham i&lt;br&gt;døren.&lt;br&gt;"Du holder god vagt," sagde han, "dit eget liv beror derpå; og&lt;br&gt;om du mærker noget fordægtigt, så var os ad i tide."&lt;br&gt;Dette optrin foregik i dagligværelset, der for øjeblikket var opfyldt af&lt;br&gt;alle de forskellige genstande, som dragonerne havde fundet&lt;br&gt;det umagen værd at gøre til bytte. Efter at forsøget var til ende&lt;br&gt;med den udklædte dukke, hentede de sengeklæderne fra fruens&lt;br&gt;og Karens sovekammer og stablede dem op i vindueskarmen for at&lt;br&gt;være sikre for deres fjenders skud. Straks efter blev døren åbnet,&lt;br&gt;og dragonen, som Manheimer havde sendt ned til fogden, kom&lt;br&gt;tilbage. Efter ham fulgte Tange, der bar en fyldt flaskekurv&lt;br&gt;i armen.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer ved synet af kapellanen,&lt;br&gt;"hvor har præsten været den hele eftermiddag? Jeg troede min&lt;br&gt;sjæl, han var løbet sin vej."&lt;br&gt;"Ak nej!" svarede Tange, "jeg har siddet oppe på mit kammer,&lt;br&gt;at tage vare på min gerning."&lt;br&gt;"Og nu kommer I herned, da I fornemmer, at det går løs på&lt;br&gt;fruens vin."&lt;br&gt;"Det er ikke grunden," svarede Tange med et uheldspående smil,&lt;br&gt;"men som jeg før i mørkningen gik noget omkring på volden, blev&lt;br&gt;jeg anråbt ovre fra den anden side af åen af en gammel kone, som&lt;br&gt;bad mig sige eder, at de fire karle, I skikkede ned i bondebyen ved&lt;br&gt;middagstider, var blevet overfaldet af Svend Gjønges mænd. Folk&lt;br&gt;kalder den gamle kone for Kulsoen i daglig tale."&lt;br&gt;Manheimer brød ud i latter. "Kulsoen," gentog han og slog i bordet. "Det er&lt;br&gt;jo min gamle veninde, heksen, som spåede mig, at&lt;br&gt;jeg hverken skulle finde min død på land eller i vand."&lt;br&gt;I dette øjeblik blev døren åbnet, og en dragon styrtede ind.&lt;br&gt;"Vagten nede ved broen melder, at en af gjøngerne er kommer&lt;br&gt;over graven og er krøbet op på porthvælvingen foran vindebroen."&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte Manheimer. "Hvorfor giver den slyngel&lt;br&gt;da ikke ild på ham?"&lt;br&gt;"Det var også hans agt, strenge herre! Men da gjøngen hørte&lt;br&gt;ham dreje hjulet om på karabinen, dukkede han ned bag den høje&lt;br&gt;murkrans på portalen."&lt;br&gt;"Nu, og hvad så?" spurgte kaptajnen. "Han må jo kunne række&lt;br&gt;ham alligevel ved at stige op på volden."&lt;br&gt;"Høvedsmanden glemmer folkene, som lurer på den anden side,"&lt;br&gt;udbrød en fænrik.&lt;br&gt;"Det er jo mørkt nu, lad os komme derned. En dukat for den,&lt;br&gt;der træffer manden."&lt;br&gt;Dragonerne udstødte et jubelskrig og greb deres karabiner, idet&lt;br&gt;de fulgte efter Manheimer ned i gården.&lt;br&gt;Månen begyndte at sprede en svag lysning over trætoppene inde&lt;br&gt;i skoven, før man endnu kunne øjne den fra slottet. Dragonerne&lt;br&gt;listede sig tavse og forsigtige ned i gården og stod dækkede af&lt;br&gt;volden, mens de undersøgte fængkrudtet på karabinernes hjullåse.&lt;br&gt;"Hvem vil prøve det første skud?" spurgte Manheimer.&lt;br&gt;En mand trådte frem.&lt;br&gt;"Tøv Iidt," vedblev kaptajnen, "lad os engang se, hvor vagtsomme de&lt;br&gt;slyngler er. Tag din hat af, sæt den på løbet af karabinen&lt;br&gt;og hæv den op over voldkanten."&lt;br&gt;Dragonen adlød. Straks efter faldt et skud fra den anden side&lt;br&gt;graven, som rev hatten bort fra karabinløbet.&lt;br&gt;"Disse bønder sigter endda ikke så dårligt," hviskede Manheimer.&lt;br&gt;Denne hændelse dæmpede for en del rytternes lyst til at komme&lt;br&gt;op på volden. Mens de tvivlrådige og tavse betragtede hverandre,&lt;br&gt;hørte man en dyb og lydelig stemme råbe fra murkronen over porthvælvingen:&lt;br&gt;"Agter vel på derovre! De er alle sammen kommet ned i gården.&lt;br&gt;"Jeg skal lade dig nagle levende til porten, når jeg får dig fat!"&lt;br&gt;råbte kaptajnen rasende.&lt;br&gt;"Ja, når I får mig fat!" råbte stemmen spottende tilbage.&lt;br&gt;"Hent os en dyne," hviskede Manheimer, "så skal vi prøve det&lt;br&gt;med dem igen."&lt;br&gt;En rytter gik op i værelserne og kom straks efter tilbage med en&lt;br&gt;dyne.&lt;br&gt;"En mand tager dynen og bærer den hævet i armene foran sig,&lt;br&gt;gennem den vil ingen af deres kugler trænge. Efter ham følger&lt;br&gt;en anden med spændt karabin og holder sig vel dækket, mens&lt;br&gt;I passerer op over volden."&lt;br&gt;Dette påfund, som gav nogen sandsynlighed for et heldigt udfald, blev&lt;br&gt;straks udført. En rytter bar dynen op på volden, hævet&lt;br&gt;over sit hoved, hans kammerat fulgte tæt bag efter ham og iagttog&lt;br&gt;omhyggeligt ikke at give nogen legemsdel blot for gjøngerne. På&lt;br&gt;denne måde var de kommet et godt stykke fremad og nærmede sig&lt;br&gt;porthvælvingen. Manheimer iagttog forsøget med den ivrigste opmærksomhed,&lt;br&gt;mens han med alle sine ryttere fulgte de to mænd&lt;br&gt;skridt for skridt neden for volden. Pludselig så man skjoldbæreren&lt;br&gt;standse, den anden støttede sit ene knæ mod jorden og hævede&lt;br&gt;bøssen til anlæg. I det samme faldt et skud, dragonen tabte karabinen,&lt;br&gt;udstødte et skrig og gjorde et højt spring. Derpå sank han&lt;br&gt;sammen og blev liggende på stedet. Hans kammerat slog dynen om&lt;br&gt;sig og rullede ned ad volden.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" skreg Manheimer, idet han sparkede til den&lt;br&gt;nedrullede, "hvordan dækker du den stakkels Erik?"&lt;br&gt;"Strenge herre!" svarede karlen. "I regner mig det ikke til last.&lt;br&gt;Den skinbarlige Satan må føre disse mennesker an, så vist som&lt;br&gt;Erik fik sin bekomst uden skyld fra min side. De sidder på lur&lt;br&gt;oppe i de høje træer, for jeg så ilden fra skuddet lysne fra en af&lt;br&gt;de øverste grene."&lt;br&gt;Svend Gjønge havde virkelig benyttet dette indfald og ladet to&lt;br&gt;af sine mænd stige op i træerne, fra hvilke de beherskede hele&lt;br&gt;gården med undtagelse af en ubetydelig strækning nærmest under&lt;br&gt;volden, mens de selv var usynlige og dækkede af grene. Manheimer&lt;br&gt;indså straks det rimelige i dragonens forklaring og lod sine folk&lt;br&gt;træde nærmere ind under volden.&lt;br&gt;"Vi må prøve på et nyt opspind," hviskede han til fænrikken,&lt;br&gt;"og denne gang vil jeg selv vove pelsen."&lt;br&gt;Efter disse ord så man ham gå langs med volden, og da han var&lt;br&gt;kommet et stykke fra porten krybe på hænder og fødder op ad&lt;br&gt;trappen til slottet, i hvilket han forsvandt.&lt;br&gt;Dragonerne stirrede tavse og forventningsfulde efter, hvad der&lt;br&gt;ville ske. To af dem havde listet sig op på siden af volden og&lt;br&gt;draget den dræbte ned efter sig. Ved at undersøge liget fandt man&lt;br&gt;rytterens udsagn bekræftet. Det dræbende skud var gået igennem&lt;br&gt;issen og ud af baghovedet.&lt;br&gt;Straks efter blev opmærksomheden ledet hen til trappen, hvorfra&lt;br&gt;en kvindelig skikkelse ilede ned og løb med hurtige skridt over&lt;br&gt;gården. Den opfindsomme Manheimer var i færd med en ny list&lt;br&gt;og havde iført sig fru Elsebeths klæder. Idet han kom ned til dragonerne,&lt;br&gt;hviskede han til dem:&lt;br&gt;"Bryder alle ud i et vældigt skrål, for at kæltringerne hist ovre&lt;br&gt;ikke skulle høre ham deroppe, om han får i sinde at råbe til dem.&lt;br&gt;Så snart I ser, at jeg begynder at løbe, affyrer to mand deres&lt;br&gt;karabiner i luften. Skrig blot og støj, som I kan bedst."&lt;br&gt;Dragonerne adlød uden at fatte kaptajnens plan, de skreg som&lt;br&gt;besatte. Oppe fra porten hørtes Abels dybe stemme udtale nogle&lt;br&gt;ord, som blev aldeles overdøvede. Midt under denne larm forlod&lt;br&gt;kaptajnen sine folk og begav sig op på volden, modsat den side&lt;br&gt;af porten, hvor de tidligere forsøg var blevet udført. Månelyset&lt;br&gt;kastede sit blege skin hen over hans klædning. Dragonernes skrig&lt;br&gt;fordobledes, eftersom de begyndte at fatte deres anførers hensigt.&lt;br&gt;En af dem affyrede sin karabin. Kaptajnen ilede hurtigt hen over&lt;br&gt;volden, synlig for alle, han udstødte et ængsteligt råb om hjælp&lt;br&gt;og lod, som om han søgte at komme bort, mens han vedblev&lt;br&gt;at nærme sig porten. På hin side af graven herskede en dødsstilhed.&lt;br&gt;"Skyd dog, skyd i Jesu Kristi navn!" skreg Abel med en stemme,&lt;br&gt;der blev bestandig ængsteligere, eftersom han fattede Manheimers&lt;br&gt;list og så den truende fare komme nærmere; men dette råb overdøvedes af&lt;br&gt;dragonerne, der på samme tid afskød endnu en karabin.&lt;br&gt;Da skuddet faldt, sank Manheimer i knæ, bøjede sig fremad og&lt;br&gt;affyrede sin pistol. Før krudtrøgen havde fordelt sig, krøb han&lt;br&gt;sammen og lod sig rulle ned ad volden.&lt;br&gt;Men fra porten lød et højt og sørgeligt skrig, og Abels skikkelse&lt;br&gt;blev synlig for alle; hans hævede arme bevægede sig krampagtigt,&lt;br&gt;idet han faldt fra gesimsen ned på volden og derfra ned i gården&lt;br&gt;foran Manheimer, som stod lænet op til muren med den endnu&lt;br&gt;rygende pistol i hånden.&lt;br&gt;Fra den anden side graven syntes et klageråb at besvare den&lt;br&gt;jubel, dragonemne udstødte, da de så deres fjende bleg og livløs&lt;br&gt;henstrakt på jorden. Manheimer alene delte ikke den almindelige&lt;br&gt;glæde; siden han vendte tilbage fra volden, var hans ansigt mørkt&lt;br&gt;og tankefuldt. Fænrikken nærmede sig med en strøm af lovtaler.&lt;br&gt;Kaptajnen afbrød ham.&lt;br&gt;"Det lader til, at det skal være alvor her," sagde han. "Siden en&lt;br&gt;kunne liste sig over, skal vel flere af disse sataner ikke være rædde&lt;br&gt;for det samme vovestykke. Vi må se at komme bort."&lt;br&gt;"Jeg grundede nys derover og fandt på en ny list, der vil skaffe&lt;br&gt;os af med nogle af de mest besværlige."&lt;br&gt;"Fortræffeligt!" ytrede kaptajnen. "Lad os høre."&lt;br&gt;"Vi stiller vore folk på hver side af trappen, således at skyggen&lt;br&gt;dølger dem. Om nu nogen går åbenlyst hen over gården, vil gjøngerne lægge&lt;br&gt;mærke dertil og give ild på bam."&lt;br&gt;"Det vil sige at dræbe ham."&lt;br&gt;"å ja, måske," vedblev fænrikken leende, "men ilden af fjendens&lt;br&gt;skud vil tillige give vore mænd et sikkert mål at rette deres karabiner&lt;br&gt;imod, og når vi først er blevet færdige med dem i træerne,&lt;br&gt;kan vi bag brystværnet vel pille de andre bort."&lt;br&gt;"Måske!" svarede Manheimer. "Men hvem gør vi til offeret for&lt;br&gt;denne plan? Har fænrikken selv i sinde at lade gjøngerne rette&lt;br&gt;deres skud på sig, mens I går over gården?"&lt;br&gt;"Jeg tænkte, at den blege præst også kunne være god dertil."&lt;br&gt;"Nej!" sagde kaptajnen, "den plan er ikke en krigsmand værdig.&lt;br&gt;Lad os drille dansken, så godt vi kan, lad os have løjer med ham&lt;br&gt;for at forslå tiden, men aldrig skal de kunne sige kaptajn Manheimer på, at&lt;br&gt;han førte krigen som en kryster og stillede en anden&lt;br&gt;frem, hvor han ikke turde vove sit eget skrog. Denne gang viger&lt;br&gt;jeg pladsen for Svend Gjønge, hidtil har han måttet gøre det for&lt;br&gt;mig; det båder kun lidt at fægte mod fjender, som er krøbet i skjul&lt;br&gt;for at fælde os, siden de ikke vovede at møde os ansigt til ansigt."&lt;br&gt;"Men han lader os jo intet middel til at komme bort, herre&lt;br&gt;høvedsmand!"&lt;br&gt;"Midlet, fænrik, det står her," svarede Manheimer og pegede&lt;br&gt;på sin pande. "Følg med til salen, så skal I lære det nøjere at&lt;br&gt;kende."&lt;br&gt;Manheimem befalede sine dragoner at holde porten bevogtet,&lt;br&gt;derpå sneg han og fænrikken sig op på slottet.&lt;br&gt;Da de kom ind i salen, fandt de Tange siddende ved bordet med&lt;br&gt;en tømt vinflaske foran sig.&lt;br&gt;"Synk godt, kapellan!" råbte Manheimer. "Han drikker, og vi&lt;br&gt;slås, det er, som det bør være. Hvis han ellers har bevaret noget&lt;br&gt;af sin samling, så tænk efter, om der gives anden udgang fra gården&lt;br&gt;end den hist nede ved vindebroen?"&lt;br&gt;"Tilvisse ikke det jeg ved af at sige," svarede Tange uden betænkning.&lt;br&gt;"Hvilken af gravene holder han da for den mindst dybe?"&lt;br&gt;"Jeg tror, det må være den, som løber mod vest, hvor volden er&lt;br&gt;borte, thi de fortæller, at der midtvejs over graven skal have gået&lt;br&gt;en stensat gang i gammel tid, som siden blev afbrudt. Vist er det,&lt;br&gt;at man i klart vejr og på solskinsdage endnu kan se spor af stenene&lt;br&gt;under vandet. Men om kaptajnen tænker på at snige sig bort,"&lt;br&gt;tilføjede han, "vil I have møje med at nå ned til samme grav,&lt;br&gt;eftersom udgangsdøren for længe siden er muret til."&lt;br&gt;"Mod vest, siger I, altså må slottet skygge over den side, siden&lt;br&gt;månen endnu ikke står så højt. Kan I vise mig graven heroppe fra?"&lt;br&gt;"å ja, der vender et vindue fra jomfru Karens kammer ud&lt;br&gt;imod den."&lt;br&gt;"Kom da, lad os gå!"&lt;br&gt;Tange rejste sig og fulgte Manheimer ind i et af de tilstødende&lt;br&gt;værelser.&lt;br&gt;Straks efter hørtes en tiltagende larm og et højt skrig nede i&lt;br&gt;gården, og to skud faldt efter hinanden. Kaptajnen ilede tilbage&lt;br&gt;til salen.&lt;br&gt;"Der har vi dem allerede," råbte han; "vi får ingen tid til at&lt;br&gt;flygte. Følg mig, fænrik!" Med disse ord drog Manheimer sin lange&lt;br&gt;stødkårde og sprang hen mod udgangen. Her blev han standset af&lt;br&gt;sine folk.&lt;br&gt;"Mord og bøddel!" råbte han. "Hvad er på færde?"&lt;br&gt;"Vi er om en hals, strenge herre!" svarede en af dragonerne&lt;br&gt;bleg og åndeløs. "To mænd listede sig bag på os, uden at vi fornam&lt;br&gt;det mindste til det. Den ene var i skjorteærmer og styrtede midt&lt;br&gt;ind imellem vore. To skød, men knap tror jeg, de traf. Hele volden&lt;br&gt;vrimler af fjender. Hør blot! Nu rasler kæderne, de lader vindebroen gå&lt;br&gt;ned."&lt;br&gt;"Det gælder da om at komme bort," ytrede Manheimer. "Kan&lt;br&gt;han skaffe os et reb, præst, langt nok til at nå jorden neden for&lt;br&gt;muren fra det vindue, han viste mig!"&lt;br&gt;"Hvor skulle jeg vel få så langt et reb, strenge herre!" svarede&lt;br&gt;Tange. "Fogden sidder i sit kammer hist ovre i gården, og vi kan&lt;br&gt;jo ikke komme udenfor."&lt;br&gt;"Hent lagenerne fra de to senge derinde," bød kaptajnen.&lt;br&gt;Rytterne bragte fire lagener, som blev skåret i strimler på en&lt;br&gt;halv alens bredde og derefter knyttet sammen. Mens dette arbejde&lt;br&gt;stod på, hørtes en tiltagende larm uden for døren. Manheimer&lt;br&gt;trådte hen til vinduet og lyttede. Han hørte Svend befale og opmuntre sine&lt;br&gt;folk og genkendte stemmen.&lt;br&gt;"Drag dynen lidt bort fra vinduet," befalede han, "og prøv, om&lt;br&gt;I kan få ram på dem med eders karabiner."&lt;br&gt;To af rytterne adlød befalingen, men de forsigtige gjønger holdt&lt;br&gt;sig så tæt under muren, at dragonemne ikke kunne få sigte, derimod blev et&lt;br&gt;skud affyret fra gården, som sårede en af svenskerne&lt;br&gt;armen. Den ulykkelige tabte karabinen og sprang tilbage med&lt;br&gt;et smerteligt klageråb. Manheimer lod dem tildække vinduet igen&lt;br&gt;og opgav forsøget.&lt;br&gt;Larmen tiltog bestandig, man hørte døren brage for de heftige&lt;br&gt;og tunge slag, der blev slået på den. Så snart rebet var færdigt&lt;br&gt;og tilstrækkelig langt, tog Manheimer et lys dg vinkede ad sine&lt;br&gt;folk. Over Tanges ansigt fo’r et lumsk smil, idet rytterne forlod&lt;br&gt;salen. Manheimer vendte sig i døren og udbrød:&lt;br&gt;"Det er bedst, han går med, Tange, at han kan give en håndsrækning, om det&lt;br&gt;gøres nødigt."&lt;br&gt;Denne befaling syntes at være Tange ubelej lig. Smilet døde på&lt;br&gt;hans læber, idet han rejste sig og fulgte efter svenskerne. Det sted,&lt;br&gt;hvorfra Manheimer havde besluttet at iværksætte flugten, vendte&lt;br&gt;ud til den side af slottet, hvor man som sagt havde anset jordvolden&lt;br&gt;for overflødig og derimod udvidet graven indtil omtrent to favne&lt;br&gt;neden for muren. Denne mur var meget tyk og ikke gennembrudt&lt;br&gt;af nogen åbning til værelserne i stuen; i øverste etage vendte alene&lt;br&gt;det lange smalle vindue fra Karens soveværelse ud mod graven, og&lt;br&gt;fra dette vindue skulle flugten prøves.&lt;br&gt;Som kaptajnen havde tænkt sig, dannede slottet her en bred og&lt;br&gt;mørk skygge hen over vandet. Skoven lige overfor var indhyllet&lt;br&gt;i en tæt og grålig tåge.&lt;br&gt;"Sluk lyset!" hviskede Manbeimer, "og hold eder tavse, et uforsigtigt ord&lt;br&gt;eller et skrig er nok til at røbe vor list. Så snart I kommer ned, opsøger I&lt;br&gt;vadestedet over graven, og om I ikke kan finde&lt;br&gt;det, så svømmer I over. Jeg kommer til sidst."&lt;br&gt;Under disse befalinger havde han åbnet vinduet og løftet det af.&lt;br&gt;En rytter steg op i karmen, lagenet blev bundet om hans liv, derefter tog to&lt;br&gt;mænd fat i linen og hissede ham ned. Det første forsøg&lt;br&gt;lykkedes, de følgende gik lige så heldigt. Kaptajnen smilede, idet&lt;br&gt;han gned sine hænder og hviskede til fænrikken:&lt;br&gt;"Det går jo prægtigt, jeg tænker, vi skærer den gode Svend&lt;br&gt;Gjønge en fløjte i nat."&lt;br&gt;Omsider var alle rytterne kommet ud af slottet, uden at det&lt;br&gt;ringeste uheld havde mødt dem. Alt foregik i en uafbrudt stilhed,&lt;br&gt;i ti skridts afstand ville man ikke have anet det ringeste om denne&lt;br&gt;flugt.&lt;br&gt;Da den sidste nåede jorden, vendte Manheimer sig om til Tange.&lt;br&gt;Denne stod tavs og spejdende med sammenslyngede arme og iagttog fra en krog&lt;br&gt;af kammeret, hvad der skete ved vinduet.&lt;br&gt;"Nu får han hjælpe mig!" hviskede kaptajnen.&lt;br&gt;"Det skal jeg," svarede Tange beredvillig.&lt;br&gt;"Om jeg lykkelig og vel kommer i behold, går jeg i morgen op&lt;br&gt;til præsten og lægger et ord ind for ham, at alt kan blive godt med&lt;br&gt;kæresten igen. Bærer han sig derimod uforsigtigt ad, skal han&lt;br&gt;aldrig leve den dag, hvor han glemmer Manheimer eller hans ryttere. Lån mig&lt;br&gt;først en dyne."&lt;br&gt;Tange tog en dyne fra sengestedet. Manheimer kastede den ud&lt;br&gt;ad vinduet, således at den blev liggende neden for vinduet.&lt;br&gt;"Nok en!" hviskede han.&lt;br&gt;"Hvorfor gør I det?" spurgte Tange.&lt;br&gt;"å jo, for at falde blødere, om linen skulle gå i stykker."&lt;br&gt;Efter at Manheimer havde kastet alle sengestedets dyner ud ad&lt;br&gt;vinduet, listede han ind i salen og kom straks efter tilbage med en&lt;br&gt;sammenbundet dug, som indeholdt alle de forskellige genstande,&lt;br&gt;han om eftermiddagen havde udset til sin andel af byttet. Denne&lt;br&gt;pakke bandt kaptajnen omkring sin hals og steg derefter op i&lt;br&gt;vindueskarmen, hvor han fastgj orde linen under sine arme.&lt;br&gt;"Ræk mig nu et bæger vin, og lad os drikke på en lykkelig rejse."&lt;br&gt;"Synk godt!" sagde Tange, idet kaptajnen drak. Derpå tog han&lt;br&gt;linen og begyndte at hisse Manheimer ned.&lt;br&gt;"I glemmer vel ikke eders løfte, at lægge et godt ord ind for mig&lt;br&gt;hos præsten," hviskede han, idet han gjorde et ophold.&lt;br&gt;"Nej, visselig ikke," svarede Manheimer, "lad blot linen gå."&lt;br&gt;"Ja, ja, giv stunder," vedblev Tange med hævet stemme. "Jeg&lt;br&gt;tror alligevel ikke, at det vil nytte stort, I kan vel tvinge hr. Christen&lt;br&gt;Nielsen til at tilgive mig, men kan I også tvinge hans datter&lt;br&gt;til at holde af mig igen?"&lt;br&gt;"Vist kan jeg så," svarede Manheimer, ikke uden nogen ængstelse, "jeg skal&lt;br&gt;tale for ham, som var han min kære broder. Lad&lt;br&gt;blot snoren gå ned."&lt;br&gt;"Ret betænkt," sagde Tange, "så har I forsyndet eder svært imod&lt;br&gt;mig. Det var eder, som først fristede mig til spil, I vækkede mine&lt;br&gt;lidenskaber og truede mig, når jeg søgte at bekæmpe dem."&lt;br&gt;"Hvorfor siger han det nu?" ytrede Manheimer, blegnende ved at&lt;br&gt;høre disse ord, der blev udtalt med en bestemt og truende stemme.&lt;br&gt;"I bliver så tung, kaptajn! Jeg tror knap, at jeg kan holde eder&lt;br&gt;længere."&lt;br&gt;"Fordømte skurk! Han pønsede altså dog på svig; men jeg anede&lt;br&gt;det nok, og derfor lod jeg puderne falde i forvejen."&lt;br&gt;"Nej. I anede det ikke, kaptajn Manheimer!" gentog Tange,&lt;br&gt;der nu havde hævet sin stemme således, at slottets mure gav genlyd af den.&lt;br&gt;"Jeg har heller ikke i sinde at slippe snoren, som I formoder, tværtom, vi&lt;br&gt;lader os nøje med at binde den fast her til&lt;br&gt;posten af karmen."&lt;br&gt;Han lod handlingen følge efter sine ord, derpå udstødte han et&lt;br&gt;lydeligt og gennemtrængende råb: "Kom herhid, I gjønger! Kom&lt;br&gt;om på den venstre side, så skal I finde et mål for eders kugler og&lt;br&gt;se, hvordan præsten holder ord."&lt;br&gt;To skud faldt fra de flygtende ryttere, som allerede var kommet&lt;br&gt;over graven ind i skoven. Tange holdt sig dækket af muren, mens&lt;br&gt;han vedblev sine skingrende og gennemtrængende skrig. Derimellem hørte man&lt;br&gt;kaptajnens bønner og glimrende løfter.&lt;br&gt;Månen kom frem over slottet og beskinnede den ulykkeliges&lt;br&gt;kridhvide ansigt og de fortvivlede anstrengelser, han gjorde for at&lt;br&gt;løse knuden på linen. Straks efter så man flere mørke skikkelser&lt;br&gt;forsigtig strække hovederne frem over volden, som løb i flugt med&lt;br&gt;begge murenes sidefløje. Manheimer udstødte et angstråb. Fra den&lt;br&gt;højde, hvor han befandt sig, så han gjøngernes bøsseløb glinse i&lt;br&gt;månelyset, idet de blev rettet imod ham. Fire skud faldt. Kaptajnens legeme&lt;br&gt;bøjede sig sammen, mens hans arme fægtede i luften.&lt;br&gt;Derpå hørte man et dybt og klagende suk, og Manheimer havde&lt;br&gt;ophørt at leve. Hans lig hang stift og ubevægeligt ned ad muren.&lt;br&gt;Men ovre på den modsatte side af graven skinnede månen på&lt;br&gt;samme tid hen over en krumbøjet og mager skikkelse, som sad på&lt;br&gt;en sten, hvorfra hun havde været vidne til det sidste optrin. Hendes&lt;br&gt;rynkede ansigt viste et modbydeligt udtryk af spot og skadefro&lt;br&gt;glæde. Da Manheimer havde udstødt sit sidste klageråb, rejste hun&lt;br&gt;sig og mumlede for sig selv:&lt;br&gt;"Jeg vidste jo nok, at det måtte komme, som jeg sagde: Han&lt;br&gt;skulle hverken dø på jorden eller i vandet. Den gang lo han ad&lt;br&gt;min spådom. I nat har han måttet græde blod over den."&lt;br&gt;Efter disse ord forsvandt Kulsoen i skoven.&lt;br&gt;
  Et offer.
  &lt;br&gt;Otte dage efter toget til Høfdingsgård lå Svend i sit hjem, såret af&lt;br&gt;et skud i armen, som havde ramt ham, idet han og Ib afvæbnede&lt;br&gt;de dragoner, Manheimer stillede til vagt for porten; Ane Marie&lt;br&gt;sad og spandt på en håndten, Ib polerede hæftet på en lang sølvkårde.&lt;br&gt;"Nå, Svend!" udbrød Ib, "tal så lidt til os. Du ligger der og&lt;br&gt;stirrer ben på mig. Kanske du er misundelig over min rare kårde,&lt;br&gt;som jeg arvede efter den salige kaptajn Manheimer. Men du fik&lt;br&gt;jo også din del af byttet."&lt;br&gt;"Hvad fik han da?" spurgte Ane Marie.&lt;br&gt;"Dengang vi om morgenen havde gjort ryddeligt i slottet og&lt;br&gt;sat tøjet og husgerådet på deres forrige plads, gik vi ned og hentede&lt;br&gt;fru Elsebeth og den lille Karen hos præsten i Mehrn. Da skulle du&lt;br&gt;have set den gamle frues ansigt, Ane, det smilede så venligt, som&lt;br&gt;om vi var hendes bedste kammerater, hun holdt en lovtale for os,&lt;br&gt;der varede lige fra præstegården, til vi kom ind på vindebroen.&lt;br&gt;Lille Karen smilede også, kan jeg tro, men på en anden måde. Da&lt;br&gt;vi bød dem farvel, vendte hun sig mod Svend og gav ham en&lt;br&gt;blomst, som hun havde fået af præstekonen. Det var hans del af&lt;br&gt;byttet, og det var også godt."&lt;br&gt;"Blot doktoren ikke lader sig skræmme af regnen og glemmer&lt;br&gt;at se ind til os i aften," ytrede Svend, som ønskede at afbryde denne&lt;br&gt;samtale. "Min arm værker, og han lovede at ride herind, hvis han&lt;br&gt;kom til Jungshoved."&lt;br&gt;"Ved middagstid så jeg ham ride ned ad Smidstrup banke,"&lt;br&gt;sagde Ane Marie, "og han var let at kende på sin røde kappe."&lt;br&gt;"Ved du hvad," sagde Svend, "vi skikker et bud til Jungshoved&lt;br&gt;for at høre, om han kommer. Ib gør mig nok den vilje at gå&lt;br&gt;derned."&lt;br&gt;"Hør Svend!" sagde Ib, "jeg vil gå for dig til verdens ende og&lt;br&gt;endda et stykke længere, men til Jungshoved skikker du mig ikke."&lt;br&gt;"Så går jeg," sagde Ane.&lt;br&gt;"Jeg begriber ikke den ulyst, Ib har til at komme på slottet, det&lt;br&gt;er nu anden gang, han undslår sig derfor. Der må være kommet&lt;br&gt;noget i vejen mellem dig og folkene."&lt;br&gt;"Ikke det mindste," svarede Ib fripostig.&lt;br&gt;"Det regner endnu," sagde Ane, idet hun gik fra vinduet.&lt;br&gt;"Tag min store rytterkappe og min filthat på," sagde Ib, "så skal&lt;br&gt;regnen ikke gøre dig noget."&lt;br&gt;Ane svøbte sig ind i kappen og satte filthatten på sit hoved. I&lt;br&gt;denne dragt kunne man have antaget hende for en mand, mens&lt;br&gt;det dog i hin tid var almindeligt, at fruentimmerne bar filthatte til&lt;br&gt;deres hovedbeklædning. Da hun kom til døren, blev hun standset&lt;br&gt;af Svend.&lt;br&gt;"Hvis du ser lejlighed dertil," sagde han, "så forhør, om kaptajn&lt;br&gt;Lykke endnu opholder sig på slottet."&lt;br&gt;Ane tilkastede ham et bebrejdende blik. "å nej, Svend!" sagde&lt;br&gt;hun, "lad mig være fri derfor. Det ærinde falder tungere end det&lt;br&gt;første.&lt;br&gt;Svend rystede på hovedet, han rakte hende hånden og tilføjede:&lt;br&gt;"Du behøver ikke at være bange for at besørge det. Gud hører&lt;br&gt;mine ord, lille Ane! Mellem hende og mig er alting endt. Og om&lt;br&gt;hun bad for min fod, det var dog forbi mellem os."&lt;br&gt;Konens ansigt beholdt sit tvivlende udtryk, men hun svarede&lt;br&gt;intet, nikkede og gik. Idet hun åbnede døren, hørte man regnen og&lt;br&gt;stormen, som tudede ind fra Præstø bugt.&lt;br&gt;"Jeg tror, kaptajnen er rejst sin vej," ytrede Ib noget efter, "jeg&lt;br&gt;har ikke set ham i de sidste dage, derimod har ridder Kørbitz&lt;br&gt;endnu sin gang på slottet. I morges gik han nede i Orremandsgårds&lt;br&gt;skove, side om side med Kulsoen, den slemme kvinde. Da de så&lt;br&gt;mig, gjorde ridderen et skridt forud og standsede talen, men Kulsoen grinede&lt;br&gt;og hævede sin knyttede hånd imod mig. - Tak for&lt;br&gt;sidst, Ib Abelssøn! skreg hun. - Nu har vi mødt hinanden to gange,&lt;br&gt;tænk på mig, om det sker den tredje gang, så skal jeg have dit&lt;br&gt;livsbrød skåret."&lt;br&gt;"Hvor har I da truffet hinanden før?"&lt;br&gt;"Husker du det ikke? Første gang var oppe ved Lellinge den&lt;br&gt;aften, vi tog over Køge bugt med vore penge, da bandt jeg hendes&lt;br&gt;hænder og fødder og puttede hende min halsklud i munden, mens&lt;br&gt;hun blev stillet op ved siden af Manheimer, som vi alt troede vel&lt;br&gt;besørget den gang. Anden gang var forgangen nat. Mens vi listede&lt;br&gt;omkring uden for Høfdingsgård for at finde en overgang, traf jeg&lt;br&gt;Kulsoen inde i krattet, slæbende på en bylt sammenrøvede sager,&lt;br&gt;som hun havde set lejlighed til at få fat i oppe på slottet, idet hun&lt;br&gt;sneg sig bort ad den løngang, præsten omtalte. Jeg tog godset fra&lt;br&gt;hende og gav det siden til fogden, derfor er det vel, at hun er&lt;br&gt;blevet mig så fjendsk."&lt;br&gt;Svends lille søn havde under samtalen siddet ved bordet og&lt;br&gt;stavet sig frem på et stykke træ, hvori alfabetet var indridset, og&lt;br&gt;som man kaldte et fibelbræt. Under den tavshed, som opstod efter&lt;br&gt;Ibs sidste ord, hængte drengen brættet på væggen og gik hen til&lt;br&gt;Svend.&lt;br&gt;"Hør lille fader!" sagde han, "siden de nu gør dig fortræd, når&lt;br&gt;du går ud, så bliver du vel længe hjemme hos os."&lt;br&gt;"Hvorfor, min dreng?"&lt;br&gt;"For mutter er så bedrøvet, hver gang hun siger, at du er ude&lt;br&gt;på togt, og så går hun til vinduet, når der kommer nogen forbi,&lt;br&gt;og ser ud, om det er dig. Så læser hun sin bøn og lærer mig en&lt;br&gt;med, og hun græder tit om natten, når du tror, hun sover. Når&lt;br&gt;du er hjemme, lader hun nok som ingenting og taler og ler, men&lt;br&gt;så snart du er gået, er fornøjelsen også forbi."&lt;br&gt;"å, hvad, det er ingenting at tale om," sagde Ib, "og nu bliver&lt;br&gt;Svend længe hjemme."&lt;br&gt;"Lad kun drengen tale, Ib!"&lt;br&gt;"Men du må heller ikke tale om hende deroppe," vedblev&lt;br&gt;drengen.&lt;br&gt;"Om hvem?" spurgte mændene lige forbavsede.&lt;br&gt;"Ja, jeg kender hende ikke, og mutter siger kun hende, og så&lt;br&gt;bliver hun også bedrøvet, men som jeg engang spurgte, hvad hun&lt;br&gt;sad og græd over, klappede hun mig på kinden og sagde: å, det&lt;br&gt;er ingenting, lille dreng! Le du kun i aften og vær fornøjet; når&lt;br&gt;du bliver stor, kommer du også til at græde eller volde, at andre&lt;br&gt;græder."&lt;br&gt;"Stormen og blæsten tager til," ytrede Ib og trådte hen til vinduet, "det&lt;br&gt;er så mørkt udenfor, at man ikke kan se to skridt&lt;br&gt;foran sig."&lt;br&gt;"Den stakkels Ane," svarede Svend, "gid hun blot ville komme&lt;br&gt;tilbage: nu brænder såret ikke længer, og hun får dog knap doktoren til at&lt;br&gt;tage ud i det vejr."&lt;br&gt;"Tys! Hvad er det?" spurgte Ib, "jeg synes, at der faldt et skud."&lt;br&gt;"å nej, det er kun stormen, som dundrer ude fra havet."&lt;br&gt;Lidt efter hørtes skridt udenfor. Døren gik op, og Ane trådte ind.&lt;br&gt;Regnen flød ned fra rytterkappen, hvori hun var indsvøbt.&lt;br&gt;"Lille fatter!" hviskede drengen, bøjet over mod Svend, "nu har&lt;br&gt;hun grædt igen, det ser jeg grant på hendes sørgmodige ansigt,&lt;br&gt;vær lidt venlig imod hende."&lt;br&gt;Svend lagde kærtegnende sin hånd på drengens skulder, idet&lt;br&gt;han udbrød: "Traf du den kloge doktor?"&lt;br&gt;"Nej," svarede Ane med en forunderlig mat og afkræftet stemme. "Han var&lt;br&gt;redet sønderpå, lidt før jeg kom, men jeg traf jomfru&lt;br&gt;Parsberg. hun lovede, at der straks skulle gå bud efter ham og&lt;br&gt;komme hjælp til dig endnu i aften."&lt;br&gt;"Tak. Ane," svarede Svend og strakte sin hånd ud imod hende.&lt;br&gt;"Tak for den gerning, som for enhver anden, du har øvet for mig.&lt;br&gt;Kom og sæt dig hos mig, og lad fare din sørgmodige mine."&lt;br&gt;Ane betragtede Svend med et overrasket blik. "Hvorfor taler&lt;br&gt;du sådan til mig i aften?" spurgte hun og satte sig på bænken ved&lt;br&gt;hans side.&lt;br&gt;"Fordi drengen her fortæller mig, at jeg har en stor uret at gøre&lt;br&gt;god imod dig."&lt;br&gt;"Og hvad har du fortalt?" spurgte hun barsk og heftigt.&lt;br&gt;"Ak, mutter, mutter! Jeg har ingenting sagt, andet end at du&lt;br&gt;græd alle de salte tårer, og fatter skulle være god imod dig,"&lt;br&gt;hviskede barnet.&lt;br&gt;"Det er kun snak," svarede Ane, "jeg har aldrig klaget over&lt;br&gt;dig, Svend!"&lt;br&gt;"Nej, det er just ulykken, lille Ane! Om du forlængst havde&lt;br&gt;røbet dit hjertes sindelag, da havde vi også bedre kendt hinanden;&lt;br&gt;men det er tids nok endda, har vi døjet sorg før, så skal vi nu&lt;br&gt;kun kende til glæde."&lt;br&gt;"Gud bedre det," svarede Ane sagte for at skjule en bevægelse.&lt;br&gt;"Jeg vil aldrig lære glæden at kende."&lt;br&gt;"Du må ikke sige sådan noget," bemærkede Ib, "når et menneske&lt;br&gt;blot selv rigtig vil en ting, så hjælper Gud Fader altid med, det&lt;br&gt;har jeg mærket, ellers var jeg aldrig blevet den karl, jeg er."&lt;br&gt;Svend slyngede sin arm om Anes liv og trykkede hende op til&lt;br&gt;sig. "Lad fare at sørge," hviskede han. "Alting skal endnu blive&lt;br&gt;godt for dig."&lt;br&gt;"Ja, kanske," svarede hun med et blidt og hengivent smil, "hos&lt;br&gt;Vorherre er der ingen nød."&lt;br&gt;"Hvorfor tænker du på døden?"&lt;br&gt;"Og hvorfor tænker du på livet, Svend, mens jeg bærer døden&lt;br&gt;i mit hjerte?"&lt;br&gt;"Hvad mener du?"&lt;br&gt;"Du hørte skuddet nys, her ser du mærket."&lt;br&gt;Med disse ord kastede hun kappen til side, og Svend udstødte&lt;br&gt;et skrig, idet han så hendes tærnede korsklæde farvet med blod,&lt;br&gt;som randt ud fra et sår mellem skulderen og det venstre bryst. Ane&lt;br&gt;lænede sit hoved op mod Svend.&lt;br&gt;"Himmerigs Gud!" råbte Ib. "Hvad er det?"&lt;br&gt;"Det er døden med sin stævning," svarede hun mat. "Dengang&lt;br&gt;jeg gik tilbage fra slottet, syntes jeg at høre skridt, som bestandig&lt;br&gt;vedblev at følge efter mig på den anden side vejen. Ovenfor Ambæk skinnede&lt;br&gt;lyset fra præstegården ud af ruden, og jeg syntes,&lt;br&gt;jeg kunne se en fruentimmerskikkelse, men jeg gik i mine egne&lt;br&gt;tanker og kerede mig ikke videre derefter. Her oppe i skoven kom&lt;br&gt;hun mig nærmere på siden og stod pludselig stille, mens hun tog&lt;br&gt;til orde: - Er det jer, Ib Abelssøn? - Hvad vil I Ib Abelssøn?&lt;br&gt;spurgte jeg, så grov jeg kunne gøre min stemme. - Huske ham på&lt;br&gt;sit løfte og sige ham tak for sidst, svarede hun, og inden jeg begreb&lt;br&gt;hendes mening, så jeg glimtet af et skud og følte ligesom et stik&lt;br&gt;her over brystet. Men kvinden slog en skoggerlatter op og løb sin&lt;br&gt;vej, uden at jeg endnu ved, hvem hun var."&lt;br&gt;"Kulsoen," udbrød de to mænd enstemmig.&lt;br&gt;Ib greb sin hat.&lt;br&gt;"Se, hvad du kan gøre ved Ane," råbte han, "imens tager jeg din&lt;br&gt;grå hest og rider doktoren op. Du kan tro, jeg skal snart bringe&lt;br&gt;ham med tilbage."&lt;br&gt;Han fo’r ud ad døren, og straks efter hørte man hovslagene af&lt;br&gt;hesten, idet den i strakt galop fløj ned ad vejen til Jungshoved.&lt;br&gt;Ib holdt ord; en time efter vendte han tilbage, og foran sig, på&lt;br&gt;den usadlede hest, holdt han en mand omslynget med den ene&lt;br&gt;arm. Det var lægen, som meget mod sin vilje var blevet hævet op&lt;br&gt;på hesten og bortført, endnu før vagtmesteren fik lejlighed til at&lt;br&gt;underrette ham om årsagen.&lt;br&gt;Ib løftede doktoren ned, bandt hesten og styrtede ind i stuen.&lt;br&gt;"Her bringer jeg den tyske doktor," udbrød han dæmpet. "Hvordan har hun&lt;br&gt;det?"&lt;br&gt;Svend gjorde en bevægelse med hånden, idet han trådte hen til&lt;br&gt;sengen og drog et lagen til side. Under dette lå Ane Marie, bleg&lt;br&gt;og ubevægelig, med armene korsvis foldede og en bønnebog under&lt;br&gt;hagen.&lt;br&gt;"Død!" skreg Ib i den dybeste smertes tone og kastede sig ned&lt;br&gt;foran hende.&lt;br&gt;"Ja," svarede Svend, "død."&lt;br&gt;"Ak, Kinder! I ved ikke, hvad I siger," ytrede lægen, idet han&lt;br&gt;idet han med en charlatans vigtighed udbredte sin forbindstaske på bordet.&lt;br&gt;"Lad mig komme til at undersøge såret, først da skal I få at vide,&lt;br&gt;hvordan det forholder sig."&lt;br&gt;Han trådte hen til sengen, men Svend lagde sin hånd på hans&lt;br&gt;skulder og svarede:&lt;br&gt;"Vi lader det være. Med et skudsår som dette lever man ikke,&lt;br&gt;det har jeg set nogle prøver på tilforn. Ane Marie opgav sin ånd&lt;br&gt;i mine arme en halv time før I kom; lad os unde hende den fred i&lt;br&gt;døden, som vi ikke kunne skaffe hende, mens hun levede."&lt;br&gt;Lidt efter forlod lægen huset og red bort på Svends hest. De&lt;br&gt;to mænd blev alene hos den døde. Der forløb en lang tid, hvor&lt;br&gt;ingen af dem talte til hinanden. Ib sad på sengekanten og holdt&lt;br&gt;Anes hånd i sin. Lampens matte skin faldt hen over Svends blege&lt;br&gt;og bevægede ansigt. Fra en krog i stuen hørte man det hurtige og&lt;br&gt;regelmæssige åndedræt af den lille dreng, som var faldet i søvn.&lt;br&gt;Udenfor havde stormen lagt sig, et mat stjernelys skinnede ned&lt;br&gt;mellem skyerne.&lt;br&gt;"Tal til mig Svend!" udbrød endelig Ib med en lav og skælvende stemme,&lt;br&gt;"hvorfor sidder du der og betragter mig så stift? -&lt;br&gt;å ja, du mener vel, at det var min skyld; Gud Fader lod hende&lt;br&gt;dø, som hun havde levet, bestandig et offer for andre." Da Svend&lt;br&gt;ikke svarede, vedblev han: "Jeg red ind på Jungshoved slot, dengang jeg&lt;br&gt;søgte doktoren, og fortalte dem, hvad der var sket. Fru&lt;br&gt;Else lovede at skikke os hjælp ned, det snareste hun kunne."&lt;br&gt;"Gud bedre det for hjælpen! Gid de ville lade komme vor gamle&lt;br&gt;præst, at han kunne læse hende Herrens velsignelse, så har hun&lt;br&gt;intet videre fornødent."&lt;br&gt;"Jeg tror, jeg hører hestetrav," ytrede Ib lidt efter, "om det&lt;br&gt;skulle være hr. Jørgen selv, som rider ud i den mørke nat?"&lt;br&gt;Han rejste sig og gik hen til vinduet. Svend lagde den dødes&lt;br&gt;hånd til rette og bredte lagenet ud over hende. Straks efter nærmede sig&lt;br&gt;lyden af stemmer. Døren gik op, Ib udstødte et forundringsråb, det var Julie&lt;br&gt;Parsberg, som trådte ind i stuen. Rideknægten blev stående udenfor med begge&lt;br&gt;hestes tøjler i hånden.&lt;br&gt;"Jomfru Parsberg!" udbrød Svend forbavset, idet han rejste&lt;br&gt;sig, "I her?"&lt;br&gt;Julie gik hen til Svend og strakte ham begge sine hænder i møde.&lt;br&gt;"Finder I måske, at dette offer er større end dem, hun har bragt&lt;br&gt;mig?" spurgte Julie med den bløde og indtagende magt, hun vidste&lt;br&gt;at lægge i sin stemme.&lt;br&gt;"Nej!" svarede Svend, "men nu har hun fuldbragt alle sine ofre,&lt;br&gt;og I kommer for silde."&lt;br&gt;"Til at hjælpe hende, ja, det ved jeg. Straks efter at vi var redet&lt;br&gt;hjemmefra, mødte vi lægen, der fortalte os denne sørgelige tildragelse. Mit&lt;br&gt;ansigt, Gjøngehøvding. og mine tårer kan sige eder,&lt;br&gt;hvad jeg føler."&lt;br&gt;"Men hvorfor er I da kommet?" spurgte Svend.&lt;br&gt;Ib tog ordet.&lt;br&gt;"Den nådige frøken begærer vel endnu engang at se hende,&lt;br&gt;hvem hun er kommet i tanker om at skylde så meget."&lt;br&gt;Julie syntes ikke at fatte det spottende i disse ord. Hun svarede:&lt;br&gt;"Hvad jeg skyldte hende, har jeg aldrig glemt, endskønt I begge&lt;br&gt;tænker anderledes. Jeg får at finde mig deri; den sag vil Gud&lt;br&gt;dømme mig og hende imellem. - Nej, Svend Gjønge! Jeg red&lt;br&gt;herhid, hvor ubekvemt end sted og tid var valgt, for at give dig&lt;br&gt;lejlighed til at tage al den hævn over mig, som du fordrer."&lt;br&gt;"Men jeg har jo aldrig fordret nogen hævn," svarede han sagte&lt;br&gt;og klangløst. "Kender I mig ikke bedre?"&lt;br&gt;"Eller for at bede dig om forbarmelse og frelse for et menneskeliv, det&lt;br&gt;skæbnen gjorde dig til herre over."&lt;br&gt;"Et menneskeliv?" gentog Svend.&lt;br&gt;"Hvad siger jeg, en hel slægt, hvis vel og rygte du kunne frelse&lt;br&gt;fra undergang og vanære. Endskønt jeg ved, hvor opfyldt dit&lt;br&gt;hjerte er af bitterhed mod mig, vover jeg denne bøn her foran&lt;br&gt;din døde hustrus leje, og kunne hun høre mine ord, ville hun ligesom jeg&lt;br&gt;række dig sine hænder bedende i møde."&lt;br&gt;"Jeg fatter ikke, hvad I mener, Julie Parsberg!" svarede Svend&lt;br&gt;forbavset. "Hvilket menneskeliv er det, Gud har lagt i mine&lt;br&gt;hænder?"&lt;br&gt;"Kaptajn Lykkes, en mand, der om få dage ikke vil have andre&lt;br&gt;vilkår end flugt eller døden."&lt;br&gt;"Hvad ondt har han da bedrevet?"&lt;br&gt;"Din ven der vil kunne sige det," vedblev Julie og pegede på&lt;br&gt;Ib. "I en samtale kom han til at røbe hemmeligheden af nogle&lt;br&gt;breve, hvori kaptajn Lykke, letsindig og uklog, som han er, har&lt;br&gt;vovet at omtale en af landets mest højtstående personer i lige så&lt;br&gt;slet valgte som fornærmelige udtryk. Man har beluret denne samtale, og alt&lt;br&gt;er der kommet befaling til at lade sagen undersøge og&lt;br&gt;at affordre ejermanden de breve, hvori kaptajnen har tegnet sin&lt;br&gt;dødsdom."&lt;br&gt;"Hvem røbede ham?"&lt;br&gt;"Den ærlige ridder Kørbitz," svarede Ib; "han tilstod selv at&lt;br&gt;have lyttet til mine ord og tilbød mig svære penge, hvis jeg ville&lt;br&gt;sælge ham brevene."&lt;br&gt;"Han behøver nu ikke længere at købe dem," svarede Julie.&lt;br&gt;"Til lensmand Jørgen kom Kongelig Majestæts befaling til at lade&lt;br&gt;vagtmesteren dem affordre. Derfor red jeg hid i aften."&lt;br&gt;"Hvorledes skulle jeg da kunne frelse kaptajnen?" spurgte&lt;br&gt;Svend.&lt;br&gt;"Ved at formå din ven til at levere mig brevene."&lt;br&gt;"Det gør jeg aldrig," svarede Ib. "Hvis man vil tænke så slet,&lt;br&gt;kunne det gerne træffe sig, at I bad mig om dem af samme grund&lt;br&gt;som nys forgangen ridder Kørbitz."&lt;br&gt;"Jeg!" udbrød Julie forbavset, "hans eneste ven!"&lt;br&gt;"Ak, jeg kender en fornem jomfru, der før har forrådt sin eneste&lt;br&gt;ven!" svarede Ib.&lt;br&gt;Svend rystede på hovedet. "I dette hus må vi ikke tale så," ytrede&lt;br&gt;han sagtmodig. "Ib, min ven, lad hende få disse breve."&lt;br&gt;"Nej, jeg kan ikke skille mig ved dem," svarede Ib, idet han&lt;br&gt;slog øjnene ned for Svends blik.&lt;br&gt;"Vil du have dem til at tro om os to, at vi forvarer hans breve&lt;br&gt;som en trusel eller som et våben?"&lt;br&gt;"Og i morgen," tilføjede Julie, "når lensmanden lader dig dem&lt;br&gt;affordre?"&lt;br&gt;"Å, lensmanden!" svarede Ib med et hånligt skuldertræk. "Han&lt;br&gt;kan komme."&lt;br&gt;"Ib!" sagde Svend, "jeg beder om disse breve."&lt;br&gt;"Men det er jo min ejendom, Svend! Den eneste arv, Soffi har&lt;br&gt;efterladt mig."&lt;br&gt;"Lad jomfru Parsberg alligevel få dem, min kære kammerat, at&lt;br&gt;det kan være os, som bestandig giver, og hende, der bestandig&lt;br&gt;modtager."&lt;br&gt;Ibs sorte øjne funklede, idet han rettede dem mod Julie.&lt;br&gt;"Ja," svarede han pludselig i en bestemt og tilfreds tone, "dette&lt;br&gt;skal være grunden, den, Svend nu nævnede, og derfor skal I få&lt;br&gt;mine breve!"&lt;br&gt;En levende glæde udbredte sig over Julies ansigt, hun tilkastede&lt;br&gt;Svend et dvælende blik, hvis udtryk ville have kunnet formilde&lt;br&gt;megen uret, men Svend mærkede det ikke. Ib gik hen til et skab&lt;br&gt;i væggen og udtog en pakke, indsvøbt i et tørklæde. Han lagde den&lt;br&gt;på bordet, som stod tæt under vinduet.&lt;br&gt;"Se!" sagde han og udbredte brevene foran lampen, "her har I&lt;br&gt;dem alle sammen, benyt dem nu, som I tykkes bedst."&lt;br&gt;I det samme øjeblik blev en pistol udefra trykket ind igennem&lt;br&gt;ruden, der faldt et skud, som slukkede lampen. Julie udstødte et&lt;br&gt;gennemtrængende skrig, men Ib rev en bøsse ned fra væggen&lt;br&gt;og fo’r ud.&lt;br&gt;Da Svend atter havde fået tændt lampen, kom Ib tilbage.&lt;br&gt;"Det gjaldt nok mig," udbrød han og hængte bøssen op på sit&lt;br&gt;sted. "Denne gang var der to på færde. Da jeg kom ud, så jeg&lt;br&gt;dem ride ind i skoven, så stærkt deres heste kunne løbe."&lt;br&gt;Julie var sunket tilbage mod væggen; da hun slog øjnene op,&lt;br&gt;faldt hendes første blik på bordet, og hun udstødte et skrig.&lt;br&gt;"Brevene!" råbte hun, "min himmerigs Gud! De er borte!"&lt;br&gt;Bordet var tomt. Endnu mens krudtdampen af skuddet opfyldte&lt;br&gt;værelset, strakte en hånd sig ind igennem den sønderslagne rude og&lt;br&gt;greb alle de breve, som Ib havde lagt på bordet.&lt;br&gt;Rideknægten, der ventede udenfor, havde ikke bemærket eller&lt;br&gt;hørt andet end skuddet og straks efter hovslagene af de to rytteres&lt;br&gt;heste, idet de sprængte bort fra hytten.&lt;br&gt;Man har uden tvivl gættet, at det var Kørbitz, der ved en så&lt;br&gt;uværdig list tilvendte sig kaptajnens breve, som Ib overlod til Julie&lt;br&gt;Parsberg. Allerede straks efter at han var kommet til kundskab&lt;br&gt;om disse breves tilværelse, havde man ved hoffet hørt nogle ytrin ger&lt;br&gt;derom. I den kamp, der for øjeblikket fandt sted mellem Kør bitz og Kai&lt;br&gt;Lykke, benyttede ridderen sig af erhvert våben for at&lt;br&gt;tilintetgøre sin medbej ler, og så meget mere hensynsløst, som han&lt;br&gt;hidtil måtte erkende at være den uheldige og besejrede. Kais breve&lt;br&gt;syntes ikke alene at sikre ridderen den overvægt, han savnede, men&lt;br&gt;var endog blevet ham aldeles nødvendige til at retfærdiggøre sine&lt;br&gt;ytringer og til at forøge deres vægt. Så snart Kørbitz havde frem lagt&lt;br&gt;brevene, antog sagen større offentlighed. Frederik den Tredie&lt;br&gt;udnævnte en ret til at undersøge Kais brøde og derefter at over give sagen&lt;br&gt;i generalfiskalens hænder. Blandt hovedmændene i&lt;br&gt;denne ret var Rantzau, som kort i forvejen havde tabt en proces&lt;br&gt;mod Kai Lykke, og rentemester Gabel, for øjeblikket dronningens&lt;br&gt;begunstigede ven, det vil sige kaptajnens fjende. -&lt;br&gt;Endskønt skyerne således trak sig sammen over den ulykkeliges&lt;br&gt;hoved, kunne dog uvej ret måske endnu være drevet bort, idet&lt;br&gt;generalfiskalen, Søren Kornerup, gjorde indvendinger mod brevenes&lt;br&gt;ægthed, men Kai var engang kommet under en uheldig stjernes&lt;br&gt;indflydelse og forøgede den første ubesindighed med en endnu&lt;br&gt;større. Fra sit ukendte skjulested sendte han dommerne et bønskrift, hvori&lt;br&gt;han vedkendte sig brevene og tilstod, at hans fornærmelige ytringer var sket&lt;br&gt;i en "ubegribelig drukkenskab". Ifølge en&lt;br&gt;anden beretning skal han have tilbudt en bøde på 100.000 rigsdaler,&lt;br&gt;for hvilke han pantsatte sine godser Gisselfeldt og Rantzausholm,&lt;br&gt;nu Brahe-Trolleborg på Fyn. Med dette bønskrift var så at sige&lt;br&gt;hans skæbne beseglet. Kuglen rullede ned ad bakken, kastet af den&lt;br&gt;samme hånd, som havde hævet den så højt. Man forudså, at den&lt;br&gt;først kunne standse i afgrunden.&lt;br&gt;
  Mens dette terningspil om Kai Lykkes liv og ære begyndte i&lt;br&gt;
  hovedstaden, var offeret selv forsvundet, man havde forgæves&lt;br&gt;
  opfordret ham til at fremstille sig for sine dommere, man havde&lt;br&gt;
  ladet ham eftersøge på alle hans godser, hos alle hans slægtninge.&lt;br&gt;
  Kais skjulested var hidtil blevet uopdaget.&lt;br&gt;
  En aftenstund gik Svend gennem ørremandsgårds skove. Solen&lt;br&gt;
  gik ned, luften farvede trætoppene med et rødgult skær. Egnens&lt;br&gt;
  kirkeklokker ringede til aftenbøn, man hørte hundene gø i landsbyen og den&lt;br&gt;
  klare lyd af frøerne ned i Gravdammen. Da Svend&lt;br&gt;
  var kommet længere ind i skoven, så han Ib ile sig i møde med et&lt;br&gt;
  smilende åsyn og et stort brev i hånden.&lt;br&gt;
  "Se her!" råbte vagtmesteren, "dette dokument er kommet til&lt;br&gt;
  dig, imens du var borte fra hjemmet. Det bærer kongeligt segl&lt;br&gt;
  og mærke."&lt;br&gt;
  Svend brød seglet og læste.&lt;br&gt;
  I dette brev forlenede kong Frederik den Tredie Svend Poulsen&lt;br&gt;
  og hans efterkommere med Lundbygård og gods til belønning for&lt;br&gt;
  de tjenester, han havde ydet fædrelandet.&lt;br&gt;
  Svend rakte Ib brevet. Aftensolen kastede sit skær over dette&lt;br&gt;
  ædle og mandige ansigt. Ib så ham smile med et sørgmodigt og&lt;br&gt;
  bittert udtryk, idet han sagde:&lt;br&gt;
  "Ak, lille Ib! En ringe mand som jeg kan tvinge dem til alt, disse&lt;br&gt;
  fornemme, man kan tvinge dem til at hade, til at frygte, til at beundre os,&lt;br&gt;
  min kære broder! - Kun ikke til at elske os."&lt;br&gt;
  Svend tav, det var Ib, som bøjede hovedet til siden for at skjule&lt;br&gt;
  sin bevægelse, mens Gjøngehøvdingen slog armen om hans skuldre,&lt;br&gt;
  og de forsvandt i skumringen mellem træstammerne.&lt;br&gt;