text: &lt;poem&gt;
  Grøn er Vaarens Hæk, 
  Kaaben kastes væk, 
  Jomfruer sig alt paa Volden sole; 
  Luften er saa smuk, 
  Deres Længselssuk 
  Kjendes let paa deres Silkekjole. 
  Nu har Viben Æg, 
  Pilen dygtig Skjæg, 
  Og Violen smaat paa Volden pipper; 
  Gaasen sine Smaae 
  Lærer flittig gaae, 
  Skaden vindigt med sin Hale vipper. 
  Svenden med sin Brud 
  Gaaer i Haugen ud, 
  Paa de grønne Skoe hun synes dandse; 
  Ak, hvor hun er let! 
  Foden er saa net. 
  Pogen sælger til dem grønne Krandse. 
  Storken er saa travl 
  Høit paa Bondens Gavl, 
  Og de røde Fødder Næbet slibe; 
  Høkren med sin Viv 
  Gaaer for Tidsfordriv 
  Med sin sølvbeslagne Meerskumspibe. 
  Hulde Piger smaae, 
  Røde, hvide, blaae, 
  Sende deres Blikke rundt som Pile; 
  Og som Krigerflag 
  I det kjelne Slag 
  Silkebaand fra Lilienakken ile. 
  Aftnen driver paa, 
  Mens de Skjønne gaae, 
  Bare de dem ikke skal forkjøle! 
  Hvilken yndig Strøm! 
  Barmen blier saa øm, 
  Man mit Hjerte kan paa Vesten føle. 
  I den tause Nat, 
  Som en stor Dukat 
  Maanen stænker Guld paa alle Grene. 
  Ak, de Skjønne svandt 
  Jo fra hver en Kant, 
  Det er tungt, man skal gaae hjem alene. 
  &lt;/poem&gt;
  Note.
  Trykt i Kjøbenhavns Morgenblad, Nr. 49, 1825. Tekstkilde: Kalliope.