text: &lt;poem&gt;
  Tunge, mørke nattesky'r
  op ad himlen drager,
  hjem til skovs af marken flyer
  hist de sorte krager.
  Skumringen sig breder ud,
  det er mørkt omsider.
  Vær os nær, du kære Gud,
  medens natten lider.
  Vær mig nær, thi uden dig
  ensomhed mig truer,
  vær mig nær, thi uden dig
  jeg for mørket gruer.
  Hold mig med din faderhånd,
  så jeg dig fornemmer,
  fri mig ud af mørkets bånd,
  så min frygt jeg glemmer.
  Lad mig føle, hver gang når
  verden bli'r mig øde,
  at du, Fader, hos mig står,
  og i sådan møde.
  Og når natten i mit bryst
  hjertet vil omlejre,
  o, da skjænk mig livsens trøst,
  vind mig lysets sejre.
  Og når dødens nat engang
  over mig sig sænker,
  lad mig høre morgensang,
  før end ret jeg tænker:
  Dine fugles morgensang
  i den høje sommer,
  dér, hvor dag er altid lang,
  natten aldrig kommer.
  Tung og mørk den tavse nat
  over jorden spænder,
  hist kun bag et vindve mat
  vågelys der brænder.
  Du, som lindrer sorg og nød,
  al vor synd forlader,
  lyser op den mørke død,
  tak! du lysets Fader! 
  &lt;/poem&gt;