text: Her har jeg stået i tusinde år,
  sust for de slægter, der svinder og kommer,
  nikket goddag til den brydende vår,
  viftet farvel til den hastende sommer.
  Jeg var den fredløses tilflugt og havn;
  tit har jeg skærmet den sårede hare;
  lærkernes spæde lå trygt i min favn,
  så imod himlen med øjne så klare.
  Har jeg ej skærmet, o Jylland, din jord,
  lagt mig som værn om din flyvesands-bringe,
  dæmmet for klitten, hvor uroen bor,
  hvæsser i blæsten sin marehalms-klinge.
  – Sært som min hede er menneskets krav;
  brød skaber ikke hans lykke alene;
  mæt ham med velstand: før nogen ved af,
  skælver hans hjerte i suk efter – stene.
  Und mig da fred på min fædrendegrund!
  Lad mig i sandet dog rødderne sprede!
  Brød skal du hente fra muldmarkens bund,
  vidsyn og fred på min drømmende hede.