text: &lt;poem&gt;
  Agnete, hun stander på højelands bro,
  og op kom den havmand fra bølgen den blå.
  - Hå, hå, hå!
  og op kom den havmand fra bølgen den blå.
  Hans hår det var som det pureste guld,
  hans øjne de vare så frydefuld'.
  - Hå, hå, hå!
  hans øjne de vare så frydefuld'.
  "Og hør du, Agnete, så favr og så fin!
  og vil du nu være allerkæresten min?"
  - Hå, hå, hå!
  "og vil du nu være allerkæresten min?"
  "O, ja såmænd, det vil jeg så,
  når du tager mig med under bølgen den blå."
  - Hå, hå, hå!
  "når du tager mig med under bølgen den blå."
  Han stopped hendes øren, han lukte hendes mund,
  så førte han hende til havsens bund.
  - Hå, hå, hå!
  så førte han hende til havsens bund.
  Agnete, hun sad over vuggen og sang,
  da hørte hun Engellands klokker, de klang.
  - Hå, hå, hå!
  da hørte hun Engellands klokker, de klang.
  Agnete, hun ganger for den havmand at stå:
  "Og må jeg mig en gang til kirke gå?"
  - Hå, hå, hå!
  "Og må jeg mig en gang til kirke gå?"
  "O, ja såmænd, det må du så,
  når du kommer hjem igen til børnene små."
  - Hå, hå, hå!
  "når du kommer hjem igen til børnene små."
  "Men når du kommer på kirkegulv,
  så må du ej gå ind til din moder i stol."
  - Hå, hå, hå!
  "så må du ej gå ind til din moder i stol."
  "Når præsten han nævner den høje,
  da må du dig ikke nedbøje."
  - Hå, hå, hå!
  "da må du dig ikke nedbøje."
  Han stopped hendes øren, han lukte hendes mund,
  så førte han hende til Engellands grund.
  - Hå, hå, hå!
  så førte han hende til Engellands grund.
  Men der hun nu kom på kirkegulv,
  Agnete gik ind til sin moder i stol.
  - Hå, hå, hå!
  Agnete gik ind til sin moder i stol.
  Da præsten han nævned den høje,
  hun monne sig dybt nedbøje.
  - Hå, hå, hå!
  hun monne sig dybt nedbøje.
  "Agnete! Agnete! kær datter så blid!
  hvor haver du været så lang en tid?"
  - Hå, hå, hå!
  "hvor haver du været så lang en tid?"
  "På havsens bund der stander min bo,
  dér haver jeg givet den havmand min tro."
  - Hå, hå, hå!
  "dér haver jeg givet den havmand min tro."
  "Og sønnerne syv jeg haver ham født,
  den ottende er så liden en mø."
  - Hå, hå, hå!
  "den ottende er så liden en mø."
  "Men nu vil jeg blive på grønneste grund,
  og aldrig vil jeg mere til havsens bund."
  - Hå, hå, hå!
  "og aldrig vil jeg mere til havsens bund."
  Den havmand han tren ad kirkedøren ind,
  og alle de små billeder de vendte sig omkring.
  - Hå, hå, hå!
  og alle de små billeder de vendte sig omkring.
  Hans hår det var som det pureste guld,
  hans øjne de vare så tårefuld'.
  - Hå, hå, hå!
  hans øjne de vare så tårefuld'.
  "Agnete, Agnete! kom til havet med mig,
  for dine små børn de længes efter dig."
  - Hå, hå, hå!
  "for dine små børn de længes efter dig."
  "Ja, lad dem længes, mens de længes vil!
  dem kommer jeg aldrig mere til."
  - Hå, hå, hå!
  "dem kommer jeg aldrig mere til."
  "Og, tænk på de store! og tænk på de små!
  og mest på den lille, som i vuggen lå."
  - Hå, hå, hå!
  "og mest på den lille, som i vuggen lå."
  "Nej, aldrig vil jeg tænke på store eller små
  og mindst på den lille, som i vuggen lå."
  - Hå, hå, hå!
  "og mindst på den lille, som i vuggen lå."
  &lt;/poem&gt;