text: &lt;poem&gt;
  Vift stolt på Kodans bølge
  blodrøde Dannebrog!
  Din glans ej nat skal dølge,
  ej lynet dig nedslog.
  Du over helte svæved,
  som sang i dødens favn,
  dit lyse kors har hævet
  til himlen Danmarks navn.
  Fra himlen er du faldet,
  du Danmarks helligdom!
  Did har du kæmper kaldet,
  som verden leder om.
  Så længe rygtet svinger
  sig over land og sø,
  mens Nordens harpe klinger,
  din ros skal ej uddø.
  Sus højt i kampens bulder
  om Juel, din kæmpe bold!
  Når tordnen om dig ruller,
  du sjunge: Tordenskjold!
  Og flyver du mod himlen
  i stolte luers favn,
  da nævn for stjernevrimlen
  din høje Hvidtfeldts navn!
  Hver gang en stjerne funkler,
  en helt du nævne kan,
  men ingen, som fordunkler
  din store Kristian.
  På lysets kyst han stander
  i sejersklædebon,
  hver gang en kæmpe lander
  hos Rud og Absalon.
  Med palmen Kristjan vinker,
  når, Dannebrog, han ser
  dit hvide kors, som blinker
  i kampens flammeskær,
  Vift højt for alle vinde,
  kald dine sønner frem!
  mens havets bølger rinde,
  din glans omstråle dem!
  Vaj stolt ved Danmarks strande!
  Vaj stout ved indisk kyst!
  Og ved barbarens lande
  lyt stolt til bølgens røst!
  den toner om din hæder,
  om dine kæmpers pris,
  og heltene det glæder
  i deres paradis.
  Se dem, du har tilbage,
  de blusse ved dit navn,
  vil for din hæder drage
  med lyst i dødens favn,
  uplettet skal du svinge
  dig over verdens sø,
  til Nordens brynjer springe,
  og Danmarks hjerter dø! 
  &lt;/poem&gt;