text: =Rusland-Finland.=
  Navnet Finland virker med noget af det meget Fjærnes
  Poesi. Vor Forestilling derom er som vævet af Toner fra
  sørgmodige Viser og af Billeder fra énsomme og tungsindige Søer.
  Befolket er Landet i vor Tanke af de Runebergske Helte.
  Saadan staar „Storfyrstendømmet“ vagt sympatisk i vort Sind.
  Men noget større virkeligt Kendskab til Finland har vi ikke. Vi
  véd, at det er Edelfelts Fædreland. At Ida Aalberg derfra gik ud
  med en besynderlig hvileløs Kunst, der aldrig fandt noget Hjem.
  Vi har ogsaa hørt om en standende Strid, som Svensk i Landet
  udfægter med det Finske: det er det Hele, vi kender fra den
  Krog af Jorden.
  Og dog raader netop i Finland Forhold, der kunde dybt
  interessere just Danske.
  Paa den fjærne Plet tørner tre Folkestammer mod hinanden.
  Svenskerne kæmper, trængte alt mer og mer mod Kysten, her for
  Sverigs Slesvig. Finnerne, en højt begavet Race, strider, langt fra
  deres Stamfrænder, for folkelig Selvstændighed. Og Russeren
  endelig sætter sin Fod i Landet med Herskerens Ret.
  Denne tre Stammers daglige Kamp frembringer en Aandernes
  Gnidning, en ustandset Bevægethed, en anspændt Væren-vaagen i
  Landet, der virker som mærkeligt Liv.
  De tre Racer søger at holde Stillingen eller vinde ny Jord
  hver ved sine Midler. Det er Svenskernes Styrke, at de endnu
  danner „Selskabet“. De raader over de gamle Navne, der har
  Fornemheds Klang i Landet; de sidder inde med Stillingerne, som
  er gaaet i Slægtleds Arv. De har Selskabets hemmelige og
  uvurderlige Magt til at optage og udskyde, og i deres Hænder ligger
  Landets Tone.
  Al saadan Magt er altid betydelig og bliver det dobbelt
  lagt i det finsk-svenske „Selskabs“ Haand — et Samfund af „øverst
  Tusind“, der er i Besiddelse af mærkbare Egenskaber.
  De svenske Finner har svenske Aristokraters Façon og sociale
  Holdning. Men den lidt sødlige Indholdsløshed i den svenske
  Form viger hos Frænderne hinsides Bugten for en maaske en
  Smule overfladisk men allenfals bestandig interesseret Bevægelighed.
  Denne uafladelige Interesserthed, der er paabudt af
  Omstændighederne, har maaske fra første Færd kun været en Pligt, man
  paatvang sig, men i Tidens Løb er den blevet en Vane for Livet
  og en aandelig Tilstand, man ikke mer mægtede at unddrage sig.
  Naar hvad Franskmanden kalder „Verden“ andetsteds
  repræsenterer, føler den denne Repræsentation som en vis selskabelig
  Forpligtelse. Desuden behager man sig — hvad der gør denne
  Pligtopfyldelse lettere — i paa de Højder, hvor man er sat, at
  være de silkeklædte Agerende for Hoben.
  Det finske Selskab har yderligere Grunde til den ustanselige
  Repræsentation: det værner derved helt direkte den nationale
  Magtstilling.
  Det svenske Finland er — og Svenskpartiet véd det — snart
  ikke mer end akkurat det finske Selskab. Saa maa da dette Selskab
  i alt Fald være uafbrudt levende. Dets Medlemmer er fremdeles
  forholdsvis faa. Altsaa maa de ustandset mangfoldiggøre sig for
  i det mindste at synes de mange.
  Og sandelig — de mangfoldiggør sig.
  De fylder deres Loger ved Gæstespil. De skaffer
  Foredragssalene udsolgte ved Forelæsninger. De viser deres Toiletter ved
  fuldpakkede Koncerter. De afkøber deres Maleres Billeder. De
  besætter Kuverterne ved de repræsentative Banketter. De giver
  Navne til Indsamlinger. De præsiderer ved Indvielser.
  Og denne uafbrudte Optagethed har efterhaanden formet
  deres Karakter.
  Det svensk-finske Publikum er let at interessere, fordi det
  bestandig interesseres. Men saa let som dets Øre kan fanges,
  kan det ogsaa tabes, fordi man under den bestandige
  Væren-i-Bevægelse ligger under for en egen Stundesløshed, en hastig og
  febril Utaalmodighed, hvis Iver altid spørger om det nye og det
  næste. Publikums potenserede og stærkt nervøse Livlighed jager
  desuden først og fremmest efter det overraskende, og Selskabets
  Smag faar et eget Præg af Raffinement.
  Saaledes danner det stærke Beslag, Selskabet i Helsingfors
  lægger paa sig selv, i Længden hele dets Temperament. Men
  det ydre Maal, som naas skulde, bliver under Anspændelsen
  naaet: Selskabet præger Bylivet saa mangfoldigt og saa
  eftertrykkeligt, at Livets Overflade endnu den Dag i Dag synes svensk.
  Svensk er i Helsingfors hin Stump af en Boulevard. Et
  diminutivt Fragment ganske vist — men af en Boulevard
  med svensk Pomp i Bygninger, med svensk Storstilethed i Anlæg,
  med svensk Sorgløshed i Økonomi. Svensk er Skilternes Sprog,
  som viser Beaumonden Vej, svensk Ekspedienternes Maal, med
  hvem Selskabet skal handle.
  Svensk er den ganske Skal.
  Og alligevel selv den Fremmede vil ikke længe kunne tro
  sig i „Kungsträdgaarden“ udenfor „Dramatiskan“. Han vil hastig
  fornemme en Forskel, ti hin Forskellighed i Temperament slaar ud
  i Gang og i Tale og i Typerne selv. Livet her har mere Hast og
  mere Spænding og her færdes — man sér det snart — flere Slags
  Mennesker.
  Han , lille, sydlandsk, hidsig af Bevægelse, uens, rap af
  Gang, paaklædt paa Maa og Faa, i Hast — han var aldrig svensk.
  Det er Finnen. Og , rank, sabelklirrende, med Fjendens Øjne
  spanker Russen af Sted paa Flisen — altid givende det samme
  Indtryk af den vagtsomme og ventende Fremmede i Landet.
  I dette Brudstykke af en Gade møder man (hvad der giver
  Billedet en besynderlig Rigdom) tre Folk — tre Folk som i
  Finland alle Vegne.
  Selv midt i det eksklusiveste svenske Selskab dukker nu og
  da en Finne frem ligesom af en Krog. Og i den svensk førte
  Samtale nævnes med ét familiært et Navn fra Rusland og et
  Bekendtskab fra Skt. Petersborg.
  Og den Fremmede, som fra Begyndelsen var optagen i den
  svenske Kreds, han kan en smuk Dag, maaske halvt uforvarende,
  befinde sig som Gæst i et finsk Hus, hvor han pludselig staar Ansigt
  til Ansigt med helt andre Mennesker, Bestræbelser og Maal. Han
  staar paa én Gang i et helt andet — det finske...
  Maaske lærer han saa, at først nu er han i Finland.
  Saa aristokratisk det svenske Selskab er, saa demokratisk
  er man her. Det er blandt en Folkebevægelses Ledere man færdes
  og Folket er en Almue, der skal opdrages og vækkes. Fra neden
  gaar denne Strøm, men runden af Landet selv arbejder den sikkert
  og ustandseligt. Bag den svenske Skal vokser den sig stærk og
  bred med Magt, der har hjemme i Landet.
  Dens hele Program er: Eget Folk har Ret til eget Liv.
  Dens Arbeide er Arbejde for finsk Sprog som Finners
  anerkendte Maal. For finsk Historie som et Folks Historie. For finske
  Institutioner, som særlige Indretninger, passende en særlig Races
  Sæd, Overleveringer og Karakter.
  Og Kampens Styrke er, at dens Kæmper vokser af selve
  Jorden. Fra den Dag, hvor der først hos denne Almue var vakt
  den store Følelse af at være et Folk, fødtes der ogsaa hver Time
  dette Folk nye Mænd.
  Den finske Bevægelse fik ikke blot Politikere. Den fik ogsaa
  Historikere, Videnskabsmænd, Digtere. Den fik Mæcener, Opdragere
  og Kunstnere. Og alle arbejdede de med de Undertryktes Fanatisme,
  der gør et forbigaaende Martyrium let.
  De arbejdede fremdeles — og det gjorde dem til en Tid
  Arbejdet lettere — saa at sige i Kløften mellem det gamle og
  det nye Herredømme over Landet.
  Paa denne Side Svenskerne: de gamle Fremmede i Riget
  med Aarhundreders Vane til at herske og Trang til at befale; paa
  hin Side Russerne, en Slags slavisk Vagtpost i Landet, men en
  Vagtpost med Gevær ved Fod.
  Mellem disse to har Finnerne rastløst virket — indtil nu.
  Og hin russiske Soldat, der var plantet midt i Landet, saa
  ubevægelig til.
  Den russiske Koloni — en Koloni af Soldater og Præster —
  gjorde sig endogsaa synligen lille i Finland. Til det svenske
  Selskab havde de russiske Officerer ingen Adgang. De gamle
  Herrer betragtede med for akcentueret Mistillid de nye. lukkede
  politiske Hensyn Russerne ude. Fra Finnernes demokratiske Kreds
  holdt Slaverne sig selv borte. var der vel social
  Uoverensstemmelse, som ikke var let at bygge Bro over.
  Saaledes levede Russerne i Finland helt ene — et Slags
  militært og præsteligt Hof, der omgav Generalguvernørens Person.
  De paatrængte sig hverken det private eller det offentlige
  Liv. De kun der. Som de graa „fremmede Mænd“, der
  virkede sært og hemmelighedsfuldt, mens de — ventede.
  De fejrede deres Messer for en broget Gud. De regnede
  deres Borger-Aar efter andre Dage. De tjænte en anden Hersker
  paa anden Vis: den hvide Czar — den eneherskende.
  Men alt skéte det stille, snarest som var disse Russere en
  Slags énsom Sekt i Landet.
  I al Hemmelighed har vel Skt. Petersborg sét mildt til „den
  finske Bevægelse“. Man har vel nok med Glæde hilset denne
  frembrydende Strøm, der — uden at der behøvede at røres nogen
  russisk Haand — skyllede det gamle Herredømmes Rester i Havet.
  Man har troet, at Strømmen paa sin Vej udviskede og svækkede
  Mærkerne af den gamle Kultur, der haardnakket og sejg støttede
  sig paa Aarhundreders Vækst. Og man har tænkt, at den nye
  Særkultur, den finske, som skulde sættes i Stedet, den vilde altid
  maatte have sin Tid — og blev det saa galt, kunde den vel
  knækkes, før den fik Tiden.
  Derfor har vel Russerne støttet Fennomaneme i Ny og Næ.
  Og Finnerne paa deres Side havde vænnet sig til disse
  Vaabenklædte, de Fremmede, som syntes at blive ved at være fremmede.
  Kampen stod imellem svensk og finsk. Striden var daglig, Striden
  var haard. Den førtes tilmed i et lille Land, hvor al Kamp er
  Kamp mellem faa og saa saare let bliver personlig. Undertiden
  blev da Nationalkampen virkelig til Kævlet, og under Kævlet
  glemtes de tavse Tilskuere ved Kampen: Czarens vaagne Tjænere i
  Storfyrstens Land.
  Nu vil man i Finland ikke glemme dem mere: Det store
  Spøgelse, Russificeringen, som Svenskerpartiet længst malede paa
  Væggen, er blevet en Virkelighed, og de fremmede Soldater er ved
  at gøre sig til de finske Herrer.
  Voldeligt bryder det store Rusland ind over det frie
  Storfyrstendømme. Ved at gøre Storfyrstendømmets Institutioner til
  russiske væltes i Virkeligheden alle Finlands Sær-Indretninger over
  Ende. Told, Post, Mønt, Telegraf bliver russisk: Det civile Liv
  bøjes i russsik Bane. Samtidig ordnes „Hæren“, og de finske
  Korpser henlægges til den russiske Militær-Enhed.
  Fra russisk Side kalder man alt dette: Tilvejebringelsen af
  den nødvendige Sammenhæng mellem de finske og de russiske
  Statsforhold. Fra finsk Side forstaar man, at det kun betyder:
  den nødvendige Omstøden af Finland.
  Og man hævder med Grund, at denne Omstødelse er
  Revolution og en voldsom Nedtræden af edsbekræftede Forrettigheder,
  der er tilstaaede af Finlands første Storfyrste og tiltraadte af de
  følgende. Alle Finner paaberaaber sig højt Fædrelandets
  Rettigheder; og alle russiske Foranstaltninger gaar ubekymrede ud paa
  at jævne finsk og russisk Grænseskel med Jorden!
  Toldskellet slaas ned. Rublerne ombyttes med Marken.
  „Tjænestesproget“ bliver russisk og skal forstaas af alle
  Undersaatter. Hæren russificeres og ledes fra Petersborg. Jærnbaner
  og Vejvæsen bliver russisk.
  Og mens alt dette sker, følger Voldshandlingers Haandlangere
  Voldshandlingerne i Hælene: Spejdere udforsker Borgernes
  Privatmeninger og Censuren binder Offentlighedens Mund.
  Man synes under denne pludselige „fredelige“ Revolution
  at sé en Flok Rydningsmænd sendte løs mod et Lands
  Rettigheder, som de hugger for Fode ned med Økser, som ryddede de
  en herreløs Tomt. Og intet ret Skrig høres. Ti de Fremmede
  har Knebler som de har Økser.
  Denne Skæbne, der rammer det finske Folk, er saa meget
  smerteligere, som den er saare ufortjænt. Troere Undersaatter
  havde til i Gaar Czar Aleksander ikke. Jeg, som har færdedes i
  Landet, véd bedst, med hvilken Hengivenhed man omfattede just
  denne Czar og hans Hustru. Og de russiske Kejsere har alle vidst
  det, at Finland var tro Land.
  Det var, som de berede for sig selv i Finland en
  fredsæl Krog, der var Hjem for fredsommelige Borgere, hvis
  Hengivenhed lønnede fuldt for Troskaben, den Store viste de Smaas
  Rettigheder.
  I Finlands Skærgaard tilbragte Aleksander III lyse
  Sommer-Uger i fredelig Tryghed. Derhen var ingen Nihilisme og ingen
  statsfarlige Tanker naaet. syntes et Fredensborg, hvorover
  Czaren selv herskede.
  Finnerne har troet, at netop dette var deres Værn. At just
  denne Fredens Plet i et Ufreds-Rige vilde Czaren selv nødigen miste.
  Og nu, hvor alt saa pludselig er forandret, har man i
  Finland talt vidt om de Indflydelser i Gatschina, som har
  mistænkeliggjort Finland for Czaren. Man har ikke kunnet fatte anden
  Grund til alle disse voldsomme Omvæltninger end en pludselig
  Vrede, næsten et Lune hos Herskeren, en hastig Stemning, der
  maatte kunne tabe sig hastig.
  Desværre — det er næppe .
  Desværre, ti var det kun et Lune — en Kaprice, kunde det
  bøjes til Finlands Held.
  Men nu er sikkert Grundene dybere og andre: det er den
  store Politik, som paa sin Vej knuser den Lilles Ret. Det er 
  Rusland, som forbereder sig, for hvilket det selvstændige Finland
  var ubelejligt: Et virkeligt Stykke Rusland maa være Sverigs
  Nabo som et ægte Rusland Tysklands.
  I Krigstid var Finland et dødt Punkt for Rusland. 
  bemægtiger russisk Strategi og Forvaltning sig det nu i Freden.
  Det er den ganske Hemmelighed. Og Finland er den kommet dyrt
  at staa.
  Historien er blevet en sønderflænget Traktat rigere. Og
  maaske sikkert en ny national Kamp.
  Finland var hidtil en Art Slesvig. Fra i Gaar er
  det blevet det hele Sønderjylland. Mellem Østens og
  Vestens Racer vil der fremtidig ogsaa der være Belejring og Krig.
  Maaske er det til syvende og sidst for Vesteuropa bedre
  og mere betryggende saaledes. Under Forholdene fra før kunde
  man have tænkt sig en Fredens stilfærdige Russificering nærmende
  sig Skandinaviens Grænser. Nu er dette udelukket. Det finske
  Folk vil sejgt og tæt stille sig mod den russiske Invasions
  Indflydelse.
  Men desværre vil det være en Række af nationale Lidelser
  som skal bygge os denne Mole mod Øst.
  Partiforholdene i Finland vil vel mærkbart forandres. Svensk
  og Finsk vil sagtens atter mødes. Ti har de nu forstaaet,
  at den tavse Soldat, som de længe har huset, han var — Fjenden
  i Landet.
  Hin mindre nationale Strid mellem de gamle Herrer og det
  oprindelige Folk vil saa mulig vise sig kun som en stærk Forberedelse
  til at bære den store Kamps Kaar, der nu kommer. Ti den har
  Takt Landet og vækket Aanderne.
  Man har skærpet sine Vaaben i en mindre Kamp. Nu er
  de blanke for den større. Det Finland, som nu skal knebles, har
  lært, hvad det selv er værd og kender sine Kræfter. Det har at
  stille imod den slaviske Stormflod al den Udvikling, det i de sidste
  Aartier har naaet.
  Finland er bleven et vaagent Land; og Vesten har i det en
  vaagen Vagtpost.
  Verden vil vistnok holde Øje med alt, hvad i Finland skér.
  Finland russificeret er Slaverne, som fremskyder deres Forposter.
  Og det er, som læser man i den finske Sné Sporene af den
  kommende Historie.
  Som altid skrider den frem over den knuste Ret. Og overfor
  alle de Lidelser, man allerede gætter for det finske Folk, har man
  — som altid — ingen Hjælp.
  Kun en fattig Sympati, der ikke véd Raad.