text: &lt;poem&gt;
  Jeg ved, hvor der findes en have så skøn,
  hvor søen er blå, og hvor skoven er grøn,
  hvor fuglene bygger i løv hækkens ly
  og flyver hver morgen med sang over sky.
  Og midt i den friske og gyngende sø
  der dukker af dybet den dejligste ø,
  og søen af prægtige skibe er fuld -
  og øen af frugt og af blomster og guld.
  Der risler en kilde, der rinder en å,
  og højene ere så runde og små,
  og engen er blød, så det ret er en lyst
  at tumle sig der og få lettet sit bryst.
  Der danse småpiger med blomster i hat,
  en rød og en hvid har på brystet de sat,
  og drengene lege med harpe og sværd
  og synge så glade om danemænds færd.
  Jeg tror det for vist, at der ej er en plet
  på jorden, hvor alt er så blødt og så net
  som haven, hvor øen i søen er lagt,
  kom, så skal jeg vise dig hele dens pragt!
  Se ud over dal, over mark, over sund,
  så ser du en have med løvsal i lund,
  med blomster i enge og sølvspejl i vand,
  og haven er Danmark, vort fædreneland. 
  &lt;/poem&gt;