text: &lt;poem&gt;
  Når vinteren rinder i grøft og i grav,
  og rugens krøllede blade
  sig ranker i solen, som spejles i hav,
  jeg griber med længsel, knap ved jeg deraf,
  min hakke, min skovl og min spade.
  Jeg hvæsser på stenen den rustnede æg
  og retter den bøjede plade.
  Så springer jeg uden for mur og for væg,
  hvor marken har klumper og mosen har klæg
  med min hakke, min skovl og min spade.
  Jeg lytter til vårens syngende kor,
  til lærken, den jublende glade.
  Vi kender hinanden fra somren ifjor,
  den kvidrer, jeg grøfter og graver min jord
  med min hakke, min skovl og min spade.
  Når solen går ned i et luende bål
  bag lynghedens vidtstrakte flade,
  jeg retter min ryg, og jeg skimter et mål.
  Da blåner og blinker det blanktslidte stål
  i min hakke, min skovl og min spade.
  &lt;/poem&gt;