text: &lt;poem&gt;
  Nu titte til hinanden de favre blomster små
  de muntre fugle kalde på hverandre
  nu alle jordens børn deres øjne opslå
  nu sneglen med hus på ryg vil vandre.
  Den kære Gud og skaber, den mindste orm er nær
  han føder fugl og markens lilje klæder.
  Dog menneskenes børn har han allermest kær
  Gud ånder på øjet, når det græder.
  Guds søn var selv et barn, og på krybbestrå han lå
  hans vugge stod på jord foruden gænge
  Guds himmeriges fryd har han lovet de små
  og blomster fra Paradisets enge.
  Guds søn har os så kær, han er børnevennen stor,
  han bærer barnet op til Gud på armen
  han storm og hav betvang, da han vandred på jord
  men børnene leged' ham ved barmen.
  O du, som os velsigned' og tog i favn de små,
  en morgen se vi dig i Paradiset
  du lærte os til Gud vore øjne opslå,
  evindelig være du lovpriset.
  &lt;/poem&gt;