text: &lt;poem&gt;
  Solen ler så godt og mildt,
  den stryger Sæden frem,
  lokker ud den lyse Filt
  om Bøgebladets Bræm -
  Sydsol og Østsol og Solen af Nordvest;
  men Solen i din egen Sjæl den ler dog allerbedst.
  Solen duner Knøsens Kind,
  gi'r Rugen blanke Knæ,
  varmer Lammets myge Skind
  i Digets Søndenlæ -
  Sydsol og Østsol og Solen af Nordvest;
  men Solen over Hjemmets Dør går brave Hjerter næst.
  Solen er så elskovsfuld,
  den favner Jorden bred,
  kysser Lærkens spæde Kuld,
  så Duggen triller ned -
  Sydsol og Østsol og Solen af Nordvest;
  men Sol på Minders Myggesværm gav mangen Drøm sin Rest.
  Solen tænder Blomsterblus,
  hvor Engen før var grå,
  Iris og Ranunkulus
  og Brudelys ved å -
  Sydsol og Østsol og Solen af Nordvest;
  men Solen ved en Brudgoms Barm hun skænker skønnest Fest.
  &lt;/poem&gt;