text: Nyeste Skilderi af Kjøbenhavn.
  Tyvende Aargang No. 3.
  Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin.
  Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne.
  Løverdagen den 11 Januari 1823.
  Blik paa Handel og Søfart..
  I Historiens ældste Aarbøger findes antegne, at Stæder og Lande, som dreve Handel og Søfart tillige. bleve, frem for andre, rige og mægtige. Gjennem alle Tidsaldere har Erfaringen bekræftet, at den ejendommelige Virkning af Søhandelen, hvor denne opmuntres og dyrkes med Iver og Klogskab, er Velstands kjendelige Udbredelse i alle Stænder, og mangefold forøger Productivkraft, hvilken, uden nogensomhelst kostbar Kraftyring, giver Staten en agtelse bydende Stilling imod andre, der kunne have større Udtrækning og Befolkning, men som enten mangle, eller ikke tilbørlig bruger Søfarten: dette Handelens store Hjul. De uimodsigeligste Beviser afgive Storbrittanien og de forrige Nederlande; selv de Søhandeldrivende Fristæder ere i saa Henseende mærkelige; thi hvad enten man seer hen til den mægtige og mangesidige Indfindelse, de udøve over Jordens fjerneste Egne og Folk, eller til de Rigdomme, de besidde,
  maa man tilstaae, at ingen af disse Fortrin ere Følger enten af overodentlig Folkemængde, eller af Landenes særegne eller overvætres Frugtbarhed, men allene Virkning af klog Handel og drivtig Søfart, som udvortes Forhold vel kunne svække for en Tid, men aldrig ganske forstyrre. Vore Forfædre pløjede fra de ældste Tider de dem omgivende Have og dyrkede Søfarten, som Vei og Middel til Roes og Magt. De lærte tidligen, i Sømandsskolen, paa Bølgen, uforsagt at møde, snildt at undvige Faren, og at trodse Døden paa deres Træmure, alle Øers og havomgrændsede Landes sande Værn, til hvilket de sloge deres Lid; men de forsømte Jorddyrkningen, og de overlode Handelen, og med den Velstanden, til Fremmed; disse kunde saaledes i ældre Tider, ikke blot i Skandinaviens Have, oprette Frihandelsstæder, men nedsætte sig i dets eget Skjød, og medens Landenes Marv udtæredes lagdes Spiren til den Tvedragtsjæd, som vorende adskilte Rigerne og løfte Broderbaandet imellem Provindserne, saa at Danmark ofte var en Valplads, og længe en Bold for fremmed Handels Interesse. Historien har flere Blade, som man, for de Erindringers Skyld, de vække, maatte ønske, det var ligesaa umueligt at oprulle, som det er, at løfte Sløret, der bedækker Fremtiden. 
  Naturen nedlagde i Danmarks Jord Kraft til at frembringe Alt, hvad Menneskets virkelige Nødvendigheder kræve, paa Metaller nær; men det store Værk, flere Menneskalderes Digten og Stræben, Befrielsen fra den Afhængighed, at trænge til Fremmede Korn, var det forbeholdent vor Tids Agerdyrknings store Fremskridt, næst Gud, at fuldbringe, saa at vi nu have rige Forraad at kunne sælge. Vi skulle nu ikke, af Trang misunde noget Land dets Jordbunds Frugtbarhed, og, efterdi Naturen omgjærdede alle Danmarks Lande med Have, behøve vi ligesaa lidet at efterstrbe andre Landes og Stæders Handel, naar vi kun ville agte paa vor egen lykkelige Beliggenhed, imellem Nord- og Østersøen, og ved Søhandel drage af disse den Fordeel, som frembyder sig. Benyttes tilbørlig den Vei tillige, som der er aabnet for indenlandske Skibsfart og Handel, ved Anlægget af den slesvig-holsteenske Canal, hvorigjennem Forbindelsen mellem Havene lettes, befordres og sikres, under alle politiske Forviklinger, Staten kunde stedes udi, da kunne vi først erkjende Vigtigheden, og den store Sandhed, dette Værks Varme Talsmand, i sin Tid, forkyndte: at ingen fremmede Love, Navigationsacter og Handelstractater kunne forstyrre dette Fortrin, og ingen Fremmede kan berøve os denne Skibsfarts Fordele, naar ikkun det danske Flag allene skal sees i denne Canal; uden for al Tvivl er det, at ikkun Selvfornægtelse er istand til at forstyrre vore Fortrin, og berøve os Fordelen af Søfarten.
  Fastlandsstaterne og Øer af stort Omfang gjennemskjæres i Almindelighed af Floder; disses Forbindelse med hverandre ere høist vigtige for indenlandsk Samfærsel, og til stor Lettelse for Handelen. Anderledes forholder det sig med en af Øer og Halvøer dannet Stat, hvis Gjennemsnit, fra et Hav til det andet, ikke udgjør over 10 til 12 Mile; dens Tarv og Trang er Søfarten; Canaler og konstige Søveje kunne der, anvendte i andet Øjemed end blot til indenlansk Samqvemhandel og indenlandsk Skibsfart, have skadelige Følger, og noget nær samme Virkning paa den egentlige Søfart, som visse Maskiner, der skulle gjøre Menneskekraften undværlig; de yde vel enkelte Fordele for en Tid, men de betage tillige en stor Mængde Mennesker, hvis Arbeidskraft og og Udvikling forhindres, Leilighed til Erhverv og Underholdning, hvoraf Virkningen paa Samfundsvellet bliver ganske det modsatte af hvad man forestilte
  sig eller ventede af Opfindelsen. En Vandfart af den Natur er for nogen Tid siden projecteret, og et Spørgsmaal nyligen fremsat: 
  "Om Kjøbenhavn og Danmark overhoved vilde vinde eller tabe derved"? 
  Dette besvares saaledes: at Projectet skulde være Hovedstadens og Danmarks sande Fordeel; det skulde oplive den standsede Handel, og forhindre, at vi i Henseende til Handelen, ikke allene nu, men ogsaa i Fremtiden, bleve afhængige af vore Naboer, Lübekkerne. Men betragter man det nøjere, da vil den sidste Frygt meget formindskes, om ikke bortfalde, siden Lübek, om det end paa egen Bekostning vilde udvide Stekenissercanalen, dog neppe kunde gjøre dette, uden med Samtykke af og efter saadanne Regler, som Laurenborgs Behersker maatte eragte tjenlige til Undersaatternes Tarv at foreskrive, ligesom de under alle Omstændigheder maatte dele med, om ikke aldeles overlade vore Medbrødre Fordelen af en saadan Fart, Strømtolden ubeskadiget. Beqvemmere end selve Lübek ligger, for Handelen med Rusland, Staden Kiel, som ved den sl. h. Canal staaer i saa nær Forbindelse med Elben, at Handelen paa den letteste Maade af Verden kan drives paa Øster- og Nordsøen, Rusland, Tydskland og Holland, efter Behag, uden at trænge til en ny konstig Vandfart; hvis Handelen ved denne skulde kunne oplives for nogen, da maatte det ufeilbarligt være for Hamborg. Men hvilke fordeelagtige Udsigter skulde det vel aabne for Hovedstaden og Danmarks Handel, om det Øjemed, at aflede Handelen fra Stettin og Lübek, med store Bekostninger opnaaedes, og samme tilvendt Hamborg, satte dette istand til at concurrere og snart at frarive Hovedstaden, saavelsom Kiel og Lübek, Handelen med Østersøen? Til Hamborg gaaer, som bekjendt, meget, og maaskee det bedste, af Holsteens Producter, men hvad Gavn kunde egentligen Hertugdømmet have deraf, at Hamborgs Indvaanere fik dets Producter for lettere Kjøb? Der er ikke Torvet, hvor det egentlige Danmark afsætter sin Agerdyrknings Overflod; til Landets indere Forsyning med tydske Vare, hvoraf kun faa ere Nødvendighedsartikler, behøves ingen ny Canal: Omkostningerne igjennem de sædvanlige Vandveje kunne de nok bære. Neppe ville de, som have Fædrelandets Vel i deres Hænder, finde det Motiv (see Skilderiet No. 97) at Øresunds- eller Strømtolden fordyrer Transporten til og fra Hamborg, overbevisende nok, til at anvende en stor Befolkning i det 
  Øjemed, at skille den danske Krone ved een af dens naturlige ejendommelige og erhvervede Rettigheder, den, at hæve Strømtold af gjennemgaaende Varer, der desuden er yderst moderat, i Sammenligning med andre Landes; man see f. Ex. Hollands nyeste Tarif, hvor mange Artikler ere svært belagte med Afgifter, andre aldeles forbudne at føres igjennem deres Strømme. 
  Det er bekjendt, at Handelen under, saavelsom efter, og tildeels som følge af, Krigen har undergaaet mærkelige Forandringer; flere Stater ere blevne opmærksomme paa og virksomme i at benytte deres naturlige Fordele; Naboriget har i flere Aar anvendt stor Anstrængelse, for at tilvejebringe en Fart fra Landets Indere til Nordsøen; men dette kan allene, som indenlandsk Forbindelsesvei, have nogen Vigtighed for denne Stat, og har ingen væsentlig Indflydelse paa Fædrelandets Søfart. De Tydske synes nu tilbøjelige til at ville betragte Elbflodens Løb, som en fælleds Færselsvei til Havet, og til egen Fordeel at handle conseqvent; det bør ingen fortryde, og kan kun lidet skade os; men dersom nogen af vore Naboer vilde forlange, at der med stor Bekostning skulde aabnes en ny Vei for dem igjennem Hjertet af Kongens Lande, da ere de vist nok ubillige, og forlange langt mere af Andre, end de have viist at ville gjøre for dem selv, eller nogen tydsk Stat har gjort for egne Undersaatteres Handel. Man tabe sig ikke saa ganske i Ønsker, for at befordre andre Landes Handel, at man derover glemmer, at det egentlige Danmark ogsaa har Krav paa Østersøeshandelen, og at den tilværende, ikke ved egne Midler, bør formindskes. Man erindre tillige, at medens Riget har frembragt en Søfartscanal, til fordeel for Holsteen, findes endnu, paa Sjellands hele Nordkyst, ingen Havn, hvortil Skibe kunde søge Tilflugt og Redning mod Storm og Iis, selv ei, hvor saadant hyppigst behøves, der nemlig, hvor Naturens stærke Haand adksilte Sjelland fra Skaane, og danner ligesom et Grændseskjel imellem Nord- og Østersøen, hvor det herlige Dannevirke hæver sig af Havets dybe Skjød.
  Med Ærefrygt bøje alle Folkeslags og Stæders Søskjolde sig for det prægtige Kronborg, der, som en venlig Stjerne, leder og lyser den ængstede Søfarer igjennem det oprørte Havs Bølger, i Nattens Mulm, til Sundet, for at hylde Dannerkongen, som Sundets Herre. End efterat halvtredie Hundrede Aar ere rundne i Tidens Hav, vækker den dristige Tanke, som udkastede, og den 
  kraftige Haand, som udførte Værket, fortjent Beundring. Men en Gjenstand for Fremmedes Forundring, er Byens Søside, som dette stolte Værk behersker, naar de, som her tænkte sig en Skov af kneisende Master smykke Strandbredden, finde denne nøgen, som et Fiskerlejes Strand, bedækket af stinkende Tang og Gruus.
  Men at Helsingøer, uagtet en lang og dyb Fred, til Fremmedes Forundring, og Byens saavelsom Landets store Skade, mangler en Havn, der kan svare til de paa Østersøen handlende Kjøbmænds, Skibsejeres og Søfarendes Haab, og de til Clarering i Sundet stoppede Skibes Krav paa Nationen: det er Noget, hvis Grund nok maa søges i saadanne Vanskeligheder, som ofte hindre et fælles Nationalgodes Fremme; deels have visse oeconomiske Skribenter dannet sig en Forestilling om, at en Havn i Sundet kunde gjøre Hovedstadens Handel Afbræk, og muligt saaledes i sin Tid bidraget til at standse Udførelsen. Men at denne Frygt er ligesaa ugrundet, som statsskadelig, vil man let overbevises om, ved at lægge Mærke til, at Hovedstadens Beliggenhed ikke egner sig til det Slags Transithandel, som kunde erhverves, men som, af Mangel paa en Havn i Sundet, gaae Danmark forbi, og til hvilken Helsingøer allene har en 
  beqvem Beliggenhed. Benyttelsen af denne kan paa ingen Maade skade Hovedstadens Handel, hverken ved Colonierne, Rigets Provindser eller Østersøen. Tilflyder ikke nu den største Deel af Omsætningscapitalen i Sundet, Hovedstadens Kjøbmænd, Værftsejere og Haandværksfolk, og gaaer ikke selve Sundstolden igjennem de førstes Hænder? hvormeget maatte da en Forøgelse af 
  Sundets Handel med Fremmede ønskes og befordres af dem, som deres egen Fordeel? de kunde jo paa enhver selvbehagelig Maade tage Deel i samme; eller mon det kan tænkes, at Sundboeren, som saa beredvillig optager Fremmede, ikke med aabne Arme og broderligt Hjertelav vilde modtage den gjeve Hovedstadens Indbygger, som attraaer, for at drive lovligt Erhverv, at bosætte sig iblandt dem og deeltage i de Byen ønskende Fælledsgoder?
  Saalænge vi paa en af Naturen saa veldannet Beliggenhed nøies med at være Tilskuere af, at en Mængde fremmede Skibe passere forbi Kysterne eller midt igjennem Landene, og ikke stræbe efter større Samqvem med eller anden Fordeel af Søfarten, end hvad denne er tvungen til at yde os, indseer man lettelig, at dette maa blive lidet, i Sammenligning med, hvad det kunde vorde. Til Exempel: Det er en bekjendt Erfaring, at Kattegattet, endog i strenge Vintre, sjeldent iislægges, og skeer dette end undertiden i Snevringen, da er det kortvarende, efterdi Isen brister snart og bortføres af den rivende Søndenstrøm. Sædvanlig er Skibsfarten til og fra Kattegattet aaben hele Maaneder, medens den faste, eller dog Driv-Iis spærrer Beltet, Drogden og Floderne *). Var der paa saadan Tid, hvor fremmede Skibe ikke tør vove sig til eller fra Østersøen, og danske Skibe kunde være eller frygte for at blive iisbundne, en Havn i Sundet, da skulde mange Skibe, som nu maa flygte til og overvintre i svenske eller norske Havne, hvorfra de vanskeligen kunne komme tilsøes, og ofte ved Forsøget forulykkes, anløbe Havnen i Sundet, og de kande midt i Vinteren fortsætte Reisen til deres Bestemmelse. Var der Oplag i Sundet, da behøvede de Lande, som bleve brødtrængende, ikke, som nu, at oppebie 
  Foraarets Komme og Østersøens Aabning, men de kunde, til næsten enhver Tid, eftersom det ene eller andet, Østersøens eller Danmarks, Produkt fandt Søgning i Udlandet, hente samme i Sundet, og fortrinlig kunne danske Skibe, som laae der, tidligere end nogen anden Nations finde Fragt og Fortjeneste, ved at seile til det fordeelagtigste Marked.
  Fra Østersøen afsendes især meget Korn og Staver for egen Regning til vestlige og sydlige Lande. Kjøbmanden lokkes ofte dertil ved indbydende Breve, undertiden ved offentlig bekjendtgjorte Markedspriser; men selv disse kunne være pro forma. Han erfarer maaskee allerede inden Skibet er afseilet Skuffelsen, og forudseer det visse Tab, der forestaaer ham, og han skulde gjerne oplægge sit Gods i Sundet, for at oppebie en gunstigere Leilighed til Afsætning, om han kunde. Mangen Skipper indtager i de sydlige Lande istedet for Ballast en Ladning Salt for egen Reging, og seiler dermed til Østersøen, for at søge Fragt. I Sundet underrettes han om Fragterne i Østersøens Havne, men sættes i Forlegenhed, naar han til de Stæder, hvor Fragter findes, enten aldeles ikke tør bringe sit Salt, eller dette der er belagt med Indførselstold, næsten lige saa høi, som selve Varenes Markedspriis der paa Stædet; han maa da opgive Udsigten, at faae en god Fragt, og er tvungen til at seile til de Havne,hvor Salt kan afsættes, men hvor der maaskee ingen Fragter gives, og han foretrak vist gjerne, at oplægge sin Ladning i Sundet, for at kunne have Frihed til at begive sig did, hvor der findes Fragt. Her er kun nævnt nogle af de mange Fordele, som kunde blive Landet til Deel, og hvorved Handel og Søfart, uden nogens Fornærmelse, kunde opmuntres og fremmes. Flere og vigtige Grunde, som ikke egne sig til offentlig Prøvelse, tale for Nødvendigheden af en Havns Anlæg ved Helsingøer, mod hvilket i det Hele der kun kan gives forudfattede Meninger.
  Den 24 December, 1822.
  - *) Den 16de d. M. var Eidercanalen belagt med Iis, og den 18de var Elben fuld af Driviis, og Overelben tillagt, medens vi her intet kjendte til Frost.
  Maarslettes Piil..
  Est Du falden gamle Kjæmpeflamme &lt;/br&gt;
  Alt for Ørens centnertunge Slag? &lt;/br&gt;
  Hviler end i Arnens lyse Flamme &lt;/br&gt;
  Beddet under Hyttens ringe Tag? &lt;/br&gt;
  Skalst Du ei om hannem mere minde, &lt;/br&gt;
  Han den Ædelmand fra Græve By? &lt;/br&gt;
  Som saa mangengang har maattet finde &lt;/br&gt;
  Under Dine Grene venligt Ly? &lt;/br&gt;
  Skal Du ei ad Bonden mere smile, &lt;/br&gt;
  Som fra Kjøge Landevei Dig seer? &lt;/br&gt;
  Og skal ingen mødig Vandrer hvile &lt;/br&gt;
  Under Dine svale Skygger meer? &lt;/br&gt;
  Ak! her sad han, denne gamle Gjæve, &lt;/br&gt;
  Naar fra Arelstad han ilte hjem; &lt;/br&gt;
  Tænkte paa sit dyrebare Græve, &lt;/br&gt;
  Tog en Draabe - vandred' vid're frem. &lt;/br&gt;
  Qvæget var den Oldings trætte Lænder, &lt;/br&gt;
  Styrket var vor Gamles svage Fod; &lt;/br&gt;
  Og med Staven i de matte Hænder &lt;/br&gt;
  Han sit kjære Hvilested forlod. &lt;/br&gt;
  O! og Du var mig en venlig Stjerne, &lt;/br&gt;
  Gamle Piil! naar jeg fra Staden tog; &lt;/br&gt;
  Herfra saae jeg Stedet i det Fjerne, &lt;/br&gt;
  Hvortil længselfuldt mit Hjerte drog. &lt;/br&gt;
  Der, hvor jeg saa mangen Sommer Morgen &lt;/br&gt;
  Henrykt sværmed' i Naturens Favn, &lt;/br&gt;
  Drømte Glæden, og bortspøgte Sorgen; &lt;/br&gt;
  Signed' kjærlig Gjæstfrihedens Havn. &lt;/br&gt;
  Ak! til Støv forlængst er han nu vorden, &lt;/br&gt;
  Han den Vandringsmand, der bar dit Navn; &lt;/br&gt;
  Brat blev og Du rykket bort fra Jorden, &lt;/br&gt;
  Og - kun Barden græder ved Dit Savn. &lt;/br&gt;
  Ja Børnlille! det er Skjæbnens Følge: &lt;/br&gt;
  "Alt hvad lever engang skal forgaae", &lt;/br&gt;
  Og først Tidens underfulde Bølge &lt;/br&gt;
  Vil i Evighed sin Grændse naae. &lt;/br&gt;
  Blandede Efterretninger..
  Om Napoleons Ophold paa St. Helena..
  Det er ikke sandt, sagde Napoleon, at min Formæling med Maria Louise var een af de hemmelige Artikler i den faa Maaneder i Forveien sluttede Tractat. Neppe var det blevet bekjendt, at Frankrigs Interesse havde bevæget mig til at lade opløse min første Ægteskabsforening, saa fandt andre Sider adskillige Planer Sted, for at forbinde sig ved en Formæling med mig. Ogsaa den - - lod strax kalde Narbonne til sig, og yttrede sin Forundring over, at man endnu ikke havde tænkt paa hans Familie. Den Gang var Talen om en Formæling med en - Prindsesse. Det Wiener Cabinet sendte angaaende denne Gjenstand Instructioner til Fyrsten af S- Gesandt i Paris. Ogsaa den -ste Gesandt fik Depecher fra - -, hvori denne erklærede sin Beredvillighed til at give mig sin Søster til Gemalinde, hvorved imidlertid den Omstændighed, at man forlangte Indretning af et - Capel i Thuillerierne, lagde nogle Hindringer i Veien for. Der blev sammenkaldt et Geheimeraad, og Stemmefleerheden var for en østerrigsk Prindsesse. Jeg overdrog Prinds Eugen at gjøre en Communication, hvorpaa Ægteskabsartiklen, lig den mellem Ludvig XVI. og Maria Antoinette, blev undertegnet. - var utilfreds, at hans Communication var skeet forgjeves, fordi han troede, han var skuffet, og at der havde fundet to Underhandlinger Sted, hvori han dog tog Feil. Der var ydermere ikke tænkt paa en Forbindelse med Østerrige, førend Narbonnes Depeche indtraf, hvilken meddeelte ham Efterretning om det ham af - - givne Vink. Formælingen med Maria Lousie var i Geheimeraadet inden 24 Timers Forløb foredraget, besluttet og undertegnet. Adskillige Medlemmer vare af den Mening, at jeg burde tage en fransk Gemalinde, og Grundene for dette Skridt vare for et Øjeblik i Begreb med at beholde Overvægt; men - - Hoffet lod mig tilkjendegive, at hvis jeg afslog det, at 
  vælge en Prindsesse af eet af Europas regjerende Huse, saa vilde dette være en stiltiende Erklæring angaaende min Hensigt, at styrte disse Huse, saasnart en Leilighed dertil tilbød sig. Da Napoleon erfarede af O'Meara, at Prindsesse Charlotte var død, og Aarsagen til hendes Død, yttrede han sin Uvillie over Accoucheuren, og forundrede sig over, at Pøbelen i London ikke havde stenet dem; han bemærkede, at nogle gamle, gifte Koner, som ofte havde været i Barselseng, burde været i Barnsnød hos hende, og disse vilde snart seet, at det ikke gik rigtig til med Forløsningen. Maria Louise, tilføjede han, vilde ved min Søns Fødsel have død samme Død, havde jeg ikke personligen truffet de fornødne Anstalter. Da hun var i Barnsnød befandt jeg mig i et tilstødende Værelse, og gik op og ned. Efterat hun i adskillige Timer havde havt Veer, kom Accoucheur Dubois til mig i Sideværelset og erklærede mig med alle Kjendemærker paa Bekymring, at Keiserinden var i stor Fare, da Barnet laae paa den urette Side. Jeg spurgte ham, om der ikke ellers var mødt ham noget Lignende? - Vel i enkelte Tilfælde, svarede han, dog neppe i e e t blandt tusinde, og det var ham yderst smerteligt, at dette overordentlige Tilfælde netop fandt Sted hos Keiserinden. Glem, sagde jeg, at hun er Keiserinde, og behandl hende ligesom hun kunde være en Kræmmerkone i St. Denis Gaden. Kun dersom beder jeg Dem indstændigst. Hvem skal jeg redde, spurgte Dubois videre, naar enten Moderen eller Barnet maa opoffres? - Uden Betænkning Moderen, svarede jeg. Derpaa ledsagede jeg ham hen til Sengen, opmuntrede og beroligede Keiserinden, og holdt hende, medens Tangen blev anlagt. Barnet syntes, da det var kommet til Verden, i Begyndelsen at være dødt, men ved Gnidning og andre Midler bragtes det til live igjen.
  Min Formæling med Maria Louise frembragte ingen Forandring i min Levemaade; hun forbandedes, da hun efter fuldbyrdet Bilager fandt, hvor faa Forsigtighedsregler jeg brugte, for at betrygge mig mod Angreb paa mit Liv; da hun saae, at der kun stod Skildvagter for de yderste Døre af Palladset, og om Natten ingen Hofcavalier opholdt sig uden for Dørene af de indere 
  Gemakker, ja, at endog Dørene ikke vare lukkede, og ingen Geværer eller Pistoler vare i Værelserne, hvor de sove, spurgte hun, "hvorledes det gik til, at jeg ikke træffer halv saa mange Forsigtighedsregler, som hendes Fader, der dog intet havde at befrygte?" "Jeg er, svarede jeg hende, for meget Fatalist, til at føje Forsigtighedsanstalter mod Mord." I Paris pleiede jeg ofte at gaae ud, uledsaget af min Garde, at blande mig blandt Folket, og modtage Ansøgninger; ogsaa trængte man sig saa tæt omkring mig, at jeg neppe kunde bevæge mig. - Med hvilken Ømhed og Hengivenhed, jeg stedse behandlede Maria Louise, derom maa hun selv tale. Efter hendes tvungne Adskillelse fra mig, tilstod hun i de meest rørende Udtryk for - - hendes inderlige Attraa efter at forene sig med mig i min Landsforvisning, og roste mig og min Adfærd imod hende; - en tilstrækkelig Gjendrivelse af den mod mig udbredte modsatte Beskyldning. (Fortsættes.)
  Af de to mærkværdige Mænd, Bolivar og Morillo, leverer George Laval Chesterton i A Narrative of proceedings in Venezuela, in South America,in the years 1819-20, følgende Skildring:
  Kjøbenhavns Børs, d. 10 Januari..
  Cours. Hamb. 2 M. 244, a vista 247. Amsterdam 2 M. , . London 2 M. 11 11/43 Rbdlr. Spec. 250. - Specier folgtes til 15 Rbmk. Obligationer (med Renter fra 11te Dec. 1822) 77« a 78. Nationalbank-Obligationer (af Laanet d. 2 Febr. 1820) 101« a 102 Rbd. r. S. (uden Renter) ell. 127« Rbd. Sedler pr. 100 Rbd. r. S. - Norske Rigsbanksedler 13«. - Svenske Sedler 59« - 
  Disconto 5 pC. 
  Kjøbenhavn. Trykt hos I. H. Hvecke.