text: &lt;poem&gt;
  Lovsynger Herren, min mund og mit indre!
  Sjungende, hjerte, tag Ånden i favn!
  Tonerne spille, som stjernerne tindre,
  trindt om Jehovas højhellige navn!
  Sjæl, kom i hu, at Guds pris du forkynder
  tidlig og sent, for han evig er god,
  han, som forlader i skok dine synder,
  råder på al din elendighed bod.
  Løskøbt har han dig blandt Helvedes fanger,
  kranser dig yndig, som kongen sin ven,
  skænker dig alt, hvad dit hjerte forlanger,
  sol-fuglen lig bliver ung du igen.
  Højt, som til himlen der findes fra jorden,
  vokse vor Herre lod nåden i hast.
  Langt, som fra syden der måles til norden,
  skilte fra os han vor skam og vor last.
  Faderen tager vel barnet til nåde,
  så tager trælbårne syndere du,
  Gud! for du kender vor skabelses gåde,
  støvtråde-værket du kommer i hu.
  Menneskeliv er som græssets i enge,
  blomsten vi ligne fra isse til fod,
  stormene hvine, og bladene hænge
  visnet, man ved ikke mer, hvor den stod!
  Evigheds-blomst derimod er din nåde,
  fryder dem alle, som frygte din magt,
  bliver end sent deres afkom til både,
  som holde hart ved dit bud og din pagt.
  Herren, vor Herre, han troner i Himlen,
  enevoldskonge er han over alt.
  Stjernerne lig er om højsædet vrimlen,
  høvdingeskaren, blandt tjenere talt.
  Lover ham, engle! som herlig udretter
  ærinde hans, alt som ordene lød.
  Priser ham, kræfter! som fluks iværksætter,
  hvad med et vink kun den vældige bød!
  Lovsynger Herren, hans værker i klynge,
  verdener alle! thi riget er hans.
  Glæd dig, min sjæl! til for evig at synge
  Skaberens pris, hvor han troner i glans!
  &lt;/poem&gt;