                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 24. maj 2016
sag 11/2015
(2. afdeling)
a
(advokat lars sandager, beskikket)
mod
alm. brand forsikring a/s
(advokat christina neugebauer)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 12. oktober 2012 og af østre
landsrets 10. afdeling den 4. juli 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, vibeke rønne, jens peter
christensen, kurt rasmussen og lars apostoli.
påstande
appellanten, a, har nedlagt følgende påstande:
1.     alm. brand forsikring a/s skal til a betale 1.215.187,60 kr., subsidiært et mindre be-
       løb, med procesrente fra den 1. februar 2011.
2.     alm. brand forsikring a/s skal anerkende, at a er berettiget til erstatning for tabt
       arbejdsfortjeneste beregnet indtil den 7. juni 2011 og tillagt rente efter erstatningsan-
       svarslovens § 16, subsidiært at efterbetalingen af erstatning for 25 % erhvervsevnetab
       skal forrentes med procesrente fra den 1. februar 2011 til den 7. juni 2011.
indstævnte, alm. brand forsikring a/s, har påstået stadfæstelse, subsidiært betaling af et
mindre beløb.
anbringender
                                                - 2 -
a har navnlig anført, at betalingspåstanden (påstand 1) er begrundet med, at årslønnen, som
indgår i beregningen af erstatningen for erhvervsevnetabet, skal fastsættes efter hovedreglen i
erstatningsansvarslovens § 7, stk. 1. der foreligger således ikke særlige forhold, som nødven-
diggør, at årslønnen skal fastsættes skønsmæssigt efter undtagelsesreglen i § 7, stk. 2. den
omstændighed, at han før færdselsuheldet havde indtægt fra dobbeltarbejde, var ikke en afvi-
gelse fra det normale for hans vedkommende. han havde lige siden 2004 samtidig haft an-
sættelse i flere stillinger og haft indtægter, der overstiger indtægten fra en enkelt fuldtidsstil-
ling. også før 2004 havde han udført dobbeltarbejde. indkomsten det seneste år før uheldet
var derfor en normalindkomst for ham.
efter hovedreglen i § 7, stk. 1, udgør årslønnen hans samlede erhvervsindtægt i det år, der gik
forud for skadens indtræden den 19. oktober 2008. årslønnen udgør herefter 818.242 kr., og
dette beløb skal reguleres til 2011-niveau, jf. erstatningsansvarslovens § 15, stk. 3. resultatet
er en årsløn på 896.500 kr., og ved et erhvervsevnetab på 75 % kan tabet beregnes til
6.723.750 kr. (896.500 x 10 x 0,75), jf. § 6. beløbet skal nedsættes med 15 % som følge af
aldersreduktion i medfør af lovens § 9, og erstatningskravet for erhvervsevnetab udgør heref-
ter 5.715.187 kr. han har allerede modtaget 4.500.000 kr. og har derfor krav på differencebe-
løbet på 1.215.187 kr., hvilket er baggrunden for hans betalingspåstand.
hvis årslønnen skulle fastsættes ved et skøn efter undtagelsesreglen i § 7, stk. 2, ville resulta-
tet i øvrigt være det samme.
vedrørende anerkendelsespåstanden (påstand 2) ophører retten til erstatning for tabt arbejds-
fortjeneste ikke, før arbejdsskadestyrelsens udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten forelig-
ger, medmindre forsikringsselskabet forinden på et forsvarligt grundlag har udøvet et rimeligt
skøn over erhvervsevnetabet og har udbetalt erstatning i overensstemmelse hermed, jf. erstat-
ningsansvarslovens § 2, stk. 1. alm. brand forsikrings afgørelse af 1. februar 2011 om fast-
sættelse af erhvervsevnetabet til 50 % har ikke medført ophør af hans krav på erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste, da alm. brand forsikring ikke har udøvet et rimeligt skøn, men har
baseret sin afgørelse på et forkert juridisk standpunkt. forsikringsselskabet har således fejlag-
tigt lagt til grund, at erhvervsevnetabet skal nedsættes på grund af usikkerhed om hans fremti-
dige indkomst. om denne usikkerhed har selskabet henvist til prognosen vedrørende hans
                                                - 3 -
fremtidige muligheder for at opnå indtægt fra dobbelt arbejde, såfremt skaden ikke var ind-
trådt.
hvis det i overensstemmelse med landsrettens dom skal lægges til grund, at forsikringssel-
skabets afgørelse af 1. februar 2011 om erstatning for erhvervsevnetab på 50 % medførte, at
hans ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte på dette tidspunkt, skal hans krav på
differencen mellem denne erstatning og erstatningen for det rette erhvervsevnetab på 75 %
forrentes.
der er ikke grundlag for at afskære den subsidiære påstand til påstand 2 om forrentning af
kravet på differencen efter reglerne i retsplejelovens § 383 og § 384, da påstanden reelt ikke
er ny. rentespørgsmålet har hele tiden været inde i sagen, og i øvrigt må rentekravet anses for
det mindre i det mere i forhold til anerkendelsespåstanden.
alm. brand forsikring har navnlig anført, at as årsløn i året før tilskadekomsten ikke giver et
retvisende billede af værdien af hans arbejdskraft, da den var resultatet af to samtidige fuld-
tidsansættelser. lønnen var derfor ekstraordinært stor. det er usandsynligt, at han vedvarende
ville have været i stand til at opretholde to jobs og en ugentlig arbejdstid på mindst 60 timer,
og derfor har landsretten med rette fastsat årslønnen ved et skøn, jf. erstatningsansvarslovens
§ 7, stk. 2. der er ikke grundlag for at anfægte landsrettens skøn, hvorved årslønnen blev fast-
sat til 600.000 kr.
retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, når forsikringsselskabet på et forsvar-
ligt grundlag har udøvet et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet som følge af ulykken samt
udbetalt erstatning for erhvervsevnetab i overensstemmelse hermed, jf. erstatningsansvarslo-
vens § 2, stk. 1, og højesterets praksis.
der forelå et forsvarligt grundlag for ansættelsen af erhvervsevnetabet den 1. februar 2011,
hvor alm. brand forsikring traf afgørelse om at ansætte tabet til 50 % og samtidig udbetalte
erstatningen. det var et rimeligt og kvalificeret skøn på baggrund af de foreliggende oplys-
ninger om as restarbejdsevne mv. den omstændighed, at arbejdsskadestyrelsen den 7. juni
2011 ansatte erhvervsevnetabet til 75 %, betyder ikke, at forsikringsselskabets skøn ikke
kunne afbryde hans ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste.
                                               - 4 -
da a først i sit sammenfattende processkrift umiddelbart før hovedforhandlingen i højesteret
har nedlagt en subsidiær påstand til påstand 2 om betaling af renter, bør påstanden afskæres,
jf. retsplejelovens § 383 og § 384.
supplerende sagsfremstilling
efter jobcenter hillerøds bevilling af fleksjob til a ved afgørelsen af 16. december 2010 ret-
tede advokat lars sandager henvendelse til arbejdsskadestyrelsen med anmodning om en
udtalelse om erhvervsevnetabet. af hans brev af 24. januar 2011, som er nævnt i byrettens
dom, fremgår bl.a.:
        ”jeg vedlægger endvidere kopi af ressourceprofil.
        der foreligger derfor den fornødne erhvervsmæssige afklaring til, at der nu kan foreta-
        ges en samlet vurdering af sagen, herunder af tab af erhvervsevne.
        …
        på tidspunktet for ulykken passede min klient 2 fuldtidsarbejder – dels et fuldtidsar-
        bejde på hverdage, og dels et arbejde, normeret til fuld tid, ved arbejde i weekender (ar-
        bejdsgivere henholdsvis y og virksomheden x).
        …
        det må derfor ved sagens afgørelse lægges til grund, at på tidspunktet for uheldet havde
        min klient fuld erhvervsevne og faktisk udnyttede denne svarende til dobbelt job med en
        indkomst pr. måned på godt kr. 60.000,00.
        …
        den kommunale udredning har vist en maksimal arbejdskapacitet svarende til ca. 20 ti-
        mer pr. uge mod tidligere 2 x 37 timer.
        såvel målt efter indkomstnedgang, som efter nedgang i arbejdstid, er der således tale
        om en reduktion med 3/4 eller 75%.
        erhvervsevnetabsprocenten skal derfor fastsættes til ikke under 75%.”
retsgrundlag
forslag til erstatningsansvarsloven blev fremsat den 6. februar 1984. i bemærkningerne til
lovforslagets § 7 hedder det bl.a. (folketingstidende 1983-84, tillæg a, lovforslag nr. l 7, sp.
93-94):
                                               - 5 -
       ”efter stk. 1 regnes som årsløn skadelidtes samlede erhvervsindtægt i det år, der går
       forud for datoen for skadens indtræden…
       reglen i stk. 1 finder først og fremmest anvendelse på lønmodtagere. for skadelidte, der
       har haft særlige indtægts- eller ansættelsesforhold, eller hvor andre særlige forhold har
       gjort sig gældende, fastsættes årslønnen efter et skøn, jfr. stk. 2. stk. 2 vil finde anven-
       delse for selvstændige erhvervsdrivende med svingende indtægter, idet årslønnen for
       denne gruppe ikke uden videre fastsættes på grundlag af indtægten i det foregående år
       regnet fra skadesdatoen. indtægten er normalt ikke – som for de fleste lønmodtagere –
       knyttet til bestemte perioder, typisk en uge eller en måned, men opgøres dog normalt
       årligt. for selvstændige og andre med svingende indtægter bør årslønnen snarere fast-
       sættes til gennemsnitsindtægten ved eget arbejde i de sidste år inden skadens indtræden.
       …
       har skadelidte været deltidsbeskæftiget, bør årslønnen også fastsættes efter et skøn…
       erstatningen må endvidere fastsættes efter et skøn, når skadelidte har været arbejdsløs.
       …
       hvis skadelidte før skaden ikke eller kun delvis har udnyttet sin erhvervsevne, bør års-
       lønnen ligeledes fastsættes efter et skøn.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål angår størrelsen af as krav på erstatning for erhvervsevnetab og tids-
punktet for ophør af hans krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste som følge af person-
skaden, der indtraf ved færdselsulykken den 19. oktober 2008, hvor han påkørte en hest, som
var ansvarsforsikret hos alm. brand forsikring a/s.
erstatning for erhvervsevnetab
der er enighed om, at as erhvervsevnetab som følge af færdselsulykken i overensstemmelse
med arbejdsskadestyrelsens vurdering skal ansættes til 75 %. uenigheden angår, om den
årsløn, som efter erstatningsansvarslovens § 6 indgår i beregningen af erstatningen for er-
hvervsevnetabet, skal fastsættes efter § 7, stk. 1, eller efter § 7, stk. 2.
efter lovens § 7, stk. 1, regnes som årsløn skadelidtes samlede erhvervsindtægt i det år, der
går forud for datoen for skadens indtræden. efter § 7, stk. 2, skal årslønnen dog fastsættes
efter et skøn, ”når særlige indtægts- eller ansættelsesforhold eller andre særlige forhold har
gjort sig gældende.”
                                                - 6 -
a havde i hvert fald i fire år forud for ulykken arbejdet svarende til to fuldtidsstillinger. han
havde således arbejdet samtidig som lønmodtager i to eller flere stillinger for forskellige ar-
bejdsgivere, og hans samlede lønindtægter havde været jævnt stigende i perioden 2004-2008.
han havde siden 2005 haft ansættelse i to fuldtidsstillinger af varig karakter hos x a/s og y
a/s.
to eller flere samtidige ansættelsesforhold hos forskellige arbejdsgivere og en samlet ar-
bejdsindsats og indtægt, som væsentligt overstiger sædvanligt arbejde og sædvanlig indtægt i
en fuldtidsstilling, kan ikke i sig selv begrunde, at årslønnen skal fastsættes skønsmæssigt
efter erstatningsansvarslovens § 7, stk. 2. efter det oplyste om as indtægts- og ansættelses-
forhold finder højesteret, at hans årsløn skal fastsættes efter hovedreglen i § 7, stk. 1, til den
samlede erhvervsindtægt i det år, der gik forud for ulykken den 19. oktober 2008.
da der ikke er uenighed om den beløbsmæssige opgørelse af erstatningskravet for erhvervs-
evnetab under en forudsætning om fastsættelse af årslønnen efter § 7, stk. 1, tager højesteret
as påstand om betaling af 1.215.187,60 kr. til følge.
ophørstidspunkt for erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, skal der, når det må antages, at skadelidte vil lide et
varigt erhvervsevnetab, ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste indtil det tidspunkt, hvor
det er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne. i
sager, hvor der ikke træffes afgørelse om erhvervsevnetab efter arbejdsskadesikringsloven,
men alene efter erstatningsansvarsloven, vedvarer forpligtelsen til betaling af erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste, indtil arbejdsskadestyrelsen på et forsvarligt grundlag har afgivet en
midlertidig eller endelig udtalelse om erhvervsevnetabet, jf. højesterets dom af 17. november
2015 (ufr 2016.802). skadevolder eller forsikringsselskabet har dog mulighed for at bringe
forpligtelsen til betaling af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, inden arbejdsska-
destyrelsens udtalelse foreligger, ved selv at foretage et rimeligt skøn på et forsvarligt grund-
lag samt udbetale erstatning for erhvervsevnetab i overensstemmelse hermed, jf. bl.a. højeste-
rets domme af 11. marts 2008 (ufr 2008.1386) og 27. august 2008 (ufr 2008.2601).
alm. brand forsikring har den 1. februar 2011 udbetalt erstatning for erhvervsevnetab til a
efter at have ansat hans erhvervsevnetab til 50 % på baggrund af de oplysninger, der forelå
                                               - 7 -
om hans helbredsmæssige og erhvervsmæssige forhold på dette tidspunkt. det er ubestridt, at
der på dette tidspunkt forelå et forsvarligt grundlag for ansættelse af erhvervsevnetabet. sær-
ligt under hensyn til de oplysninger, der på daværende tidspunkt forelå om en fremtidig er-
hvervsevne på 20 timer om ugen og forsikringsselskabets vurdering af muligheden for, at han
vedvarende ville have været i stand til at udføre dobbeltarbejde, hvis skaden ikke var sket,
finder højesteret, at der ikke er grundlag for at fastslå, at selskabet ikke har udøvet et rimeligt
skøn over hans erhvervsevnetab på dette tidspunkt. den omstændighed, at arbejdsskadesty-
relsen i juni 2011 ansatte as erhvervsevnetab til 75 % – og i den forbindelse lagde til grund,
at hans fremtidige erhvervsevne kun var på 15 timer om ugen på særlige skånevilkår – kan
ikke føre til et andet resultat.
efter det anførte finder højesteret, at as ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte
den 1. februar 2011.
rentekrav
as subsidiære påstand om anerkendelse af yderligere rentekrav er først nedlagt i det sammen-
fattende processkrift umiddelbart før hovedforhandlingen for højesteret, og højesteret finder,
at betingelserne for at tillade fremsættelse af den nye påstand ikke er opfyldt, jf. retsplejelo-
vens § 383 og § 384.
konklusion
højesteret tager as påstand om betaling af 1.215.187,60 kr. med procesrente fra den 1. fe-
bruar 2011 til følge og stadfæster frifindelsen af alm. brand forsikring for hans anerkendel-
sespåstand.
sagsomkostninger
a har haft fri proces for landsret og højesteret, men ikke for byretten. under hensyn til sagens
genstand og udfald skal byrettens bestemmelse om sagsomkostninger opretholdes, og alm.
brand forsikring skal i sagsomkostninger for landsret og højesteret betale i alt 302.160 kr. til
statskassen, heraf 250.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand og 52.160 kr. til dæk-
ning af de retsafgifter for landsret og højesteret, som skulle have været betalt, hvis der ikke
var givet fri proces, jf. retsplejelovens § 332.
                                            - 8 -
                                    thi kendes for ret:
alm. brand forsikring a/s skal til a betale 1.215.187,60 kr. med procesrente fra den 1. fe-
bruar 2011. i øvrigt frifindes alm. brand forsikring a/s.
byrettens bestemmelse om sagsomkostninger stadfæstes.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal alm. brand forsikring a/s betale 302.160
kr. til statskassen.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse, og sags-
omkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.
