                       højesterets kendelse
                            afsagt mandag den 1. april 2019
sag 149/2018
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
vedrørende
foranstaltning under efterforskning
(advokat henrik perregaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 23. marts 2018 og af østre
landsrets 14. afdeling den 28. maj 2018.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, marianne højgaard pedersen,
vibeke rønne, kurt rasmussen og jens kruse mikkelsen.
påstande
anklagemyndigheden har gentaget sin påstand om, at anmodningerne om tilladelse til aflyt-
ning af telefonnr. … og imei-nr. … (a) og telefonnr. … og imei-nr. … (b) i 4 uger samt
tilladelse til indhentning af oplysninger om, hvilke telefoner der er sat i forbindelse med
telefonerne i perioden fra den 21. oktober 2017 (a) og den 1. juli 2017 (b) tages til følge, jf.
retsplejelovens § 783, jf. § 781, stk. 1, jf. § 780, stk. 1, nr. 1 og 3, og § 806, stk. 2, samt § 804,
jf. § 801, stk. 3, eller disse bestemmelsers analogi.
advokat henrik perregaard har påstået stadfæstelse.
anklagemyndigheden har endvidere anmodet om, at sagen fortsat behandles for lukkede døre,
jf. retsplejelovens § 29, stk. 3, nr. 4, og om, at a og b samt loyal to familia ikke gøres
                                                - 2 -
bekendt med retsmødets afholdelse og indholdet af retsbogen, jf. retsplejelovens § 748, stk. 5
og 6.
advokat henrik perregaard har ikke protesteret imod disse anmodninger.
sagsfremstilling
den 20. marts 2018 anmodede københavns politi københavns byret om tilladelse til at fore-
tage telefonaflytning og teleobservation samt til at indhente teleoplysninger vedrørende a og
b, som efter politiets opfattelse er ledende medlemmer af bandegrupperingen loyal to
familia. anmodningerne blev fremsat som led i politiets efterforskning af en sag om,
hvorvidt loyal to familia er en forening i grundlovens forstand, og hvorvidt betingelserne for
at få loyal to familia opløst ved dom i givet fald er opfyldt, jf. grundlovens § 78.
ved kendelser af 23. marts 2018 fandt københavns byret, at der ikke var grundlag for at tage
anmodningerne til følge og gav følgende enslydende begrundelse i de to sager:
       ”det fremgår af retsplejelovens § 781, stk. 1, blandt andet, at indgreb i meddelelses-
       hemmeligheden kun må foretages, såfremt der er bestemte grunde til at antage, at der på
       den pågældende måde gives meddelelser eller foretages forsendelser til eller fra en mis-
       tænkt, at indgrebet antages at være af afgørende betydning for efterforskningen, og at
       efterforskningen angår en lovovertrædelse, som efter loven kan straffes med fængsel i 6
       år eller derover.
       efter det oplyste er [a/b] ikke mistænkt for et strafbart forhold, og da efterforskningen
       ikke vedrører en konkret strafbar lovovertrædelse, men indsamling af beviser til brug
       for en eventuel sag om opløsning af ltf ved dom, finder retten på det foreliggende
       grundlag, at betingelserne for at foretage de begærede indgreb ikke er opfyldt, ligesom
       der ikke heller efter en analogi af de pågældende bestemmelser findes grundlag for at
       tillade de begærede indgreb…”.
anklagemyndigheden kærede kendelserne til landsretten for så vidt angik anmodningerne om
tilladelse til at foretage telefonaflytning og tilladelse til at indhente teleoplysninger.
ved kendelse af 28. maj 2018 stadfæstede landsretten byrettens kendelser med følgende be-
grundelse:
                                                - 3 -
       ”landsretten tiltræder af de grunde, der er anført af byretten, at betingelserne i retspleje-
       lovens § 781, stk. 1, for at foretage de begærede indgreb i meddelelseshemmeligheden
       over for a og b ikke er opfyldt, og at der heller ikke er grundlag for efter en analogi af
       bestemmelsen at tillade indgrebene. landsretten stadfæster derfor byrettens kendelser, i
       det omfang de er påkæret.”
den 4. september 2018 indbragte anklagemyndigheden sagen om opløsning af loyal to fami-
lia for københavns byret. københavns politi nedlagde samme dag et foreløbigt forbud mod
loyal to familia. anklagemyndigheden har oplyst, at efterforskningen af sagen fortsat pågår.
advokat michael juul eriksen, som er beskikket for loyal to familia under den verserende
sag ved københavns byret, er underrettet om dette kæremål og har modtaget kopi af sagens
akter. et tidligere meddelt forsvarerpålæg efter retsplejelovens § 729 a, stk. 4, er nu ophævet.
ved kendelser af 16. februar, 23. marts og 3. maj 2018 gav københavns byret en række tilla-
delser til ransagning og edition hos ikke-mistænkte som led i efterforskningen af, om der er
grundlag for at opløse loyal to familia ved dom. byretten har endvidere godkendt politiets
beslaglæggelse og opretholdt beslaglæggelse af en række effekter.
retsgrundlag
retsplejelovens § 684 er indsat i lovens fjerde bog, strafferetsplejen, første afsnit, alminde-
lige bestemmelser, kapitel 61, strafferetsplejens område. bestemmelsen lyder:
       ”efter denne bogs regler behandles endvidere, uden hensyn til, om der samtidig ned-
       lægges påstand om straf, sager, hvorunder det offentlige nedlægger påstand om:
       1. …
       2. ophævelse af en forening;
       …”
bestemmelsen blev oprindeligt indsat ved lov om rettens pleje nr. 90 af 11. april 1916 som §
684, nr. 2, og har sin oprindelse i udkast til lov om strafferetsplejen, som 3. proceskommis-
sion af 11. maj 1892 havde udarbejdet. af 1892-proceskommissionens bemærkninger til lov-
udkastet fra 1899 hedder det bl.a. (4. spalte):
       ”når nr. 2 (sager til en forenings ophævelse) er medtaget, er dette i overensstemmelse
       med det tidligere forslag og grundet på, at dette forhold rammes af nysnævnte betragt-
                                                 - 4 -
        ning: den ulovlighed, der kan foranledige en forenings ophævelse, vil i reglen være en
        strafbar ulovlighed, selv om foreningen ikke som sådan kan straffes herfor.”
det tidligere forslag, som 1892-proceskommissionen henviser til, er et udkast til lov om straf-
feretspleje, som 2. proceskommission af 28. februar 1868 havde udarbejdet. af 1868-
proceskommissions bemærkninger til udkast til lov om strafferetsplejen fra 1875 fremgår bl.a.
(s. 7):
        ”det andet spørgsmål, som opstår ved afgrænsningen af lovens saglige område, er det,
        om afgørelser, der ikke angår spørgsmål om straf, skulle drages ind under den. herom
        handle udkastets §§ 2-4. den første af disse paragraffer nævner visse selvstændige sa-
        ger, som ikke angå straf, men som dog findes at burde behandles efter reglerne i loven
        om strafferetsplejen. til de fra den gældende ret hentede, under nr. 2 og 3 nævnte til-
        fælde er der føjet sager, som i medfør af grundlovens § 87 anlægges mod en forening til
        dens ophævelse. i alle disse sager er der spørgsmål om præventionsmidler mod rets-
        brud. disse er vistnok i begrebet forskellige fra straf; men deres beskaffenhed kræver en
        lignende processuel behandling, navnlig med hensyn til midlerne til opnåelse af sagens
        formål.”
1868-proceskommissionens lovudkast indeholdt i 2. afsnit (om midlerne til opnåelse af straf-
fesagers formål) bestemmelser om bl.a. ransagning, andre midler til at få synlige bevismidler i
hænde, herunder mulighed for udlevering og tilbageholdelse af breve og andre forsendelser,
samt beslaglæggelse af ting, der kan tjene som bevis. 1892-proceskommissionens lovudkast,
2. afsnit (midler til sagens oplysning m.m.), og retsplejeloven af 11. april 1916, 4. bog, 2.
afsnit (midler til sagens oplysning m.m.), indeholdt tilsvarende bestemmelser.
retsplejelovens § 781 om indgreb i meddelelseshemmeligheden er ligeledes indsat i lovens
fjerde bog, strafferetsplejen, men i andet afsnit om efterforskning og tvangsindgreb m.v. §
781, stk. 1, lyder således:
        ”indgreb i meddelelseshemmeligheden må kun foretages, såfremt
        1)    der er bestemte grunde til at antage, at der på den pågældende måde gives medde-
              lelser eller foretages forsendelser til eller fra en mistænkt,
        2)    indgrebet må antages at være af afgørende betydning for efterforskningen, og
        3)    efterforskningen angår en lovovertrædelse, som efter loven kan straffes med
              fængsel i 6 år eller derover, en forsætlig overtrædelse af straffelovens kapitler 12
              eller 13 eller en overtrædelse af straffelovens §§ 124, stk. 2, 125, 127, stk. 1, 233,
                                               - 5 -
             stk. 1, 235, 266, 281 eller en overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 8, nr. 1-
             5.”
bestemmelser om telefonaflytning blev oprindeligt indsat i retsplejeloven i 1954 og blev fuld-
stændig revideret ved lov nr. 227 af 6. juni 1985 om ændring af retsplejeloven (telefonaflyt-
ning m.v.). i lovforslagets almindelige bemærkninger (folketingstidende 1984-85, tillæg a,
lovforslag nr. l 164, sp. 2972) er anført bl.a.:
      ”2. indgreb i meddelelseshemmeligheden
      …
      2.4.1…
      justitsministeriet kan tiltræde udvalgets synspunkter vedrørende udformningen af kri-
      minalitetskravet. et almindeligt strafferammekriterium på 6 års fængsel vil efter
      justitsministeriets opfattelse falde godt i tråd med den lovtekniske fremgangsmåde ved
      udformningen af straffebestemmelser, som er anvendt i straffelovens § 191 om handel
      med narkotika, og blev anvendt ved revision af straffelovens bestemmelser om vold-
      tægt, røveri og brandstiftelse i 1981 (lov nr. 256 af 27. maj 1981). der må også lægges
      vægt på, at § 762, stk. 2, om retshåndhævelsesarrest ligeledes anvender en 6-års grænse,
      og på, at en 6-års grænse er nødvendig, for at telefonaflytning m.v. kan anvendes ved
      mistanke om overtrædelse af straffelovens § 191, stk. 1, 1. pkt., om handel med narkoti-
      ka.
      justitsministeriet kan også tiltræde, at der ved siden af dette almindelige strafferamme-
      kriterium bør ske en opregning af andre forbrydelser, hvor telefonaflytning m.v. bør
      kunne finde sted, og justitsministeriet kan i den forbindelse tiltræde udvalgets nærmere
      synspunkter og forslag herom.”
lovforslaget byggede på strafferetsplejeudvalgets betænkning nr. 1023/1984 om politiets ind-
greb i meddelelseshemmeligheden og anvendelse af agenter. af betænkningen s. 11-17 om
udvalgets generelle bemærkninger fremgår bl.a.:
      ”1.1. begrebet ”straffeprocessuelle tvangsindgreb”
      …
      for så vidt angår straffeprocessuelle tvangsindgreb er der behov for i loven at give reg-
      ler, der dels gør indgrebene lovlige – idet de uden sådan hjemmel i princippet udgør
      strafbare lovovertrædelser – og dels nærmere regulerer de betingelser, hvorunder ind-
      grebene må finde sted, og den måde, hvorpå de må foretages.
      …
      kort og lidt slagordspræget kan om forskellen mellem hjemmelskravet ved straffepro-
      cessuelle tvangsindgreb og ved andre efterforskningsmidler siges, at anvendelsen af
                                          - 6 -
straffeprocessuelle tvangsindgreb er forbudt, medmindre den udtrykkeligt er tilladt, me-
dens anvendelsen af andre efterforskningsmidler er tilladt, medmindre den udtrykkeligt
er forbudt.
…
1.2. inddeling af straffeprocessuelle tvangsindgreb efter beskyttelsesinteressen
…
efter udvalgets opfattelse er det ønskeligt, at egentlige straffeprocessuelle tvangsindgreb
så vidt muligt bliver hjemlet og reguleret i selve loven, navnlig retsplejeloven, og at
endvidere hovedlinierne af den retlige regulering af de efterforskningsmidler, der ikke
er straffeprocessuelle tvangsindgreb, bliver nedfældet i loven. kun herved kan man op-
nå den nødvendige fasthed, klarhed og ensartethed i retsanvendelsen, jfr. nærmere ne-
denfor i afsnit 1.3.
derfor vil udvalget søge i retsplejeloven at opstille et så vidt muligt udtømmende kata-
log over de straffeprocessuelle tvangsindgreb med tilhørende retlig regulering.
…
1.3. kravet om lovhjemmel
…
man kunne gøre gældende, at konkret lovhjemmel til gennemførelse af straffeprocessu-
elle tvangsindgreb er overflødig, da hjemmelen følger af selve nødretsgrundsætningen,
d.v.s. af straffelovens § 14 eller denne bestemmelses analogi. dette synspunkt kunne fø-
re til, at man i stedet for udtrykkelige reguleringer i lovgivningen af, under hvilke betin-
gelser og på hvilke måder tvangsindgreb kan gennemføres, ville overlade til de retsudø-
vende myndigheder – politi og domstole – efter en konkret afvejning i det enkelte til-
fælde af på den ene side den almene nytte af indgrebet og på den anden side den gene-
relle og konkrete ulempe herved at afgøre, om og hvorledes indgrebet må foretages.
det er her i landet stort set blevet betragtet som en selvfølge, at – i hvert fald de mest
indgribende – straffeprocessuelle tvangsindgreb udtrykkeligt bør hjemles i loven, der
tillige bør angive retningslinierne for, hvornår og på hvilke måder, indgrebene kan an-
vendes. … herved opnår man, at den generelle afvejning mellem indgrebenes nytte-
virkning og deres ulempe – og derved fastlæggelsen af det balancepunkt, der afgør, om
et indgreb må anvendes – i betydeligt omfang flyttes fra politiet og domstolene til lov-
givningsmagten. man fremmer også hermed fasthed og ensartethed i retsanvendelsen.
det har i debatten om straffeprocessuelle tvangsindgreb været gjort gældende (gammel-
toft-hansen, straffeprocessuelle tvangsindgreb, 1981, s. 23 ff.), at der til anvendelse af
alle straffeprocessuelle tvangsindgreb bør kræves klar lovhjemmel, således at hjemmel i
f.eks. sædvane bør afvises. heroverfor kunne det indvendes, at det vil være vanskeligt at
udforme retsplejelovens bestemmelser på en sådan måde, at de til enhver tid udtøm-
mende gør op med anvendelsen af alle straffeprocessuelle tvangsindgreb.
selvom beskrivelsen af tvangsindgrebene med udgangspunkt i de berørte beskyttelses-
interesser er et forsøg i denne retning, skal spørgsmålet om kravet til lovhjemmelen dog
                                                - 7 -
       ikke forfølges her, idet der i udvalget er enighed om, at i hvert fald indgreb i meddelel-
       seshemmeligheden bør kræve klar lovhjemmel.”
endvidere fremgår af betænkningen s. 89-92 bl.a.:
       ”2.6. udvalgets overvejelser
       …
       2.6.5. betingelser for iværksættelse af indgreb
       …
       2.6.5.1. kriminalitetskrav
       …
       udvalget foreslår, at det ved alle indgreb i meddelelseshemmeligheden stilles som fæl-
       les kriminalitetskrav, at mistanken angår enten en lovovertrædelse, for hvilken straffe-
       rammen når op på fængsel i 6 år eller derover, eller en særligt i loven angivet lovover-
       trædelse…
       når kriminalitetsgrænsen som hovedregel foreslås sat til fængsel i 6 år – og ikke som
       efter den gældende § 787 om telefonaflytning, 8 år – har det flere årsager: udvalget har
       foretaget en gennemgang af straffelovens specielle del og herved konstateret, at lov-
       overtrædelser, hvor strafferammen når op på fængsel i 6 år, typisk er så alvorlige og af
       en sådan art, at det er både rimeligt og hensigtsmæssigt at give adgang til indgreb i
       meddelelseshemmeligheden (forudsat naturligvis, at de øvrige betingelser herfor er op-
       fyldt). ved lovovertrædelser, hvor strafferammen ikke når op på fængsel i 6 år, vil der
       derimod i de fleste tilfælde ikke være behov for indgreb i meddelelseshemmeligheden…
       udvalget har dog fundet det nødvendigt til hovedreglen om et kriminalitetskrav på 6 års
       fængsel i strafferammen at føje enkelte lovovertrædelser, som også efter de i dag gæl-
       dende regler kan give grundlag for telefonaflytning (og andre indgreb i meddelelses-
       hemmeligheden), og som fortsat bør kunne give grundlag herfor, uagtet strafferammen
       ikke når op på fængsel i 6 år…
       udvalget har også overvejet, om der er behov for at supplere lovens opregning af særli-
       ge lovovertrædelser, der skal kunne begrunde indgreb i meddelelseshemmeligheden,
       med lovovertrædelser, der ikke i dag giver adgang dertil.”
anbringender
anklagemyndigheden har anført bl.a., at det anerkendes, at betingelserne for indgrebet ikke er
opfyldt ud fra en direkte ordlydsfortolkning af retsplejelovens § 781, stk. 1, da a og b ikke er
mistænkt for en lovovertrædelse, hvor strafferammen er 6 års fængsel eller derover.
forarbejderne til retsplejelovens § 684, stk. 1, nr. 2, støtter imidlertid, at reglerne om
straffeprocessuelle indgreb direkte eller analogt skal kunne anvendes i sager om opløsning af
foreninger. dette må også gælde tilfælde, hvor der endnu ikke er anlagt en sag om opløsning
                                                - 8 -
af ltf, men hvor der pågår en efterforskning, som skal afklare, om en sådan sag skal
anlægges. hvis politiet ikke kan anvende de tvangsindgreb og efterforskningsskridt, som er
hjemlet i strafferetsplejen, er det vanskeligt at se, hvordan politiet skal sikre de beviser, der
skal til for at kunne løfte bevisbyrden i en sag om opløsning af en forening.
mistankekravet i retsplejelovens § 781, stk. 1, nr. 1, er opfyldt enten direkte eller analogt. a
og b er mistænkt for at deltage i en forening, der har et ulovligt formål, herunder virker ved
vold. der er den fornødne mistanke om, at ltf er en forening i grundlovens forstand, og at
ltf har et ulovligt øjemed, herunder virker ved vold, jf. grundlovens § 78. a og b er efter
politiets opfattelse ledende medlemmer af ltf og dermed en del af den ulovlige forening.
indikationskravet i § 781, stk. 1, nr. 2, er endvidere opfyldt, idet indgrebene er af afgørende
betydning for efterforskningen, som fortsat pågår, efter at sagen om opløsning er indbragt for
retten. en aflytning af ledende medlemmer af en forening må forventes at kunne bidrage til at
sikre beviser for, at der er tale om en forening, der har et ulovligt formål og virker ved vold.
kriminalitetskravet i § 781, stk. 1, nr. 3, er ligeledes opfyldt. betingelserne for at foretage
indgreb i meddelelseshemmeligheden beror på en afvejning mellem på den ene side den
ulempe og skade, som indgrebet er forbundet med, og på den anden side den betydning, som
indgrebet har som middel til opklaring og bekæmpelse af kriminalitet, samt kriminalitetens art
og grovhed. i denne sag er der mistanke om, at ltf bl.a. virker ved vold, og at der herunder
er tale om grov vold, drab og drabsforsøg. de retssikkerhedsgarantier, som betingelsen i nr. 3
er udtryk for, må derfor anses for opfyldt. modsat ville det ikke være rimeligt at anse betin-
gelserne for opfyldt i forhold til eksempelvis en forening, der har til formål at fremme over-
trædelser af færdselslovens hastighedsbestemmelser. en sådan forening vil have et ulovligt
formål og vil kunne opløses ved dom efter grundlovens § 78, men den kriminalitet, som for-
eningen fremmer, straffes alene med bøde.
advokat henrik perregaard har anført bl.a., at hverken a eller b er mistænkt for at have
begået en af de lovovertrædelser, der er nævnt i retsplejelovens § 781, stk. 1, nr. 3, eller for at
have kommunikeret med nogen, der har begået en sådan lovovertrædelse. der er heller ikke
grundlag for efter en analogi af § 781, stk. 1, at tillade telefonaflytning og at indhente
teleoplysninger. der er tale om så alvorlige indgreb i retten til privatliv og dermed den
                                                 - 9 -
personlige frihed, at det kræver udtrykkelig hjemmel at tillade indgrebene. det følger også af
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8, at retten til kommunikation uden
myndighedernes kontrol er en grundlæggende frihedsret, der bør sikres i det omfang, der ikke
er udtrykkelig hjemmel til at gøre indgreb i retten. det fremgår også af betænkning nr.
1023/1984 om politiets indgreb i meddelelseshemmeligheden og anvendelse af agenter s. 13,
at anvendelsen af straffeprocessuelle tvangsindgreb er forbudt, medmindre den udtrykkeligt er
tilladt.
uden den fornødne klare hjemmel må politiet søge at sikre sig beviserne på anden måde, og
da opløsningssagen er indbragt for retten, må anklagemyndigheden mene, at bevisbyrden kan
løftes, uanset om politiet får mulighed for at foretage telefonaflytning og indhente teleoplys-
ninger vedrørende a og b.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår anmodninger fra københavns politi om tilladelse til at foretage telefonaflytning
og tilladelse til at indhente teleoplysninger vedrørende a og b som led i efterforskningen af
en sag om opløsning af loyal to familia ved dom, jf. grundlovens § 78, stk. 2.
hovedspørgsmålet er, om betingelserne i retsplejelovens § 781, stk. 1, er opfyldt.
det følger af retsplejelovens § 781, stk. 1, nr. 1 og 3, at indgreb i meddelelseshemmeligheden
kun må foretages, hvis der er bestemte grunde til at antage, at der på den pågældende måde gives
meddelelser eller foretages forsendelser til eller fra en mistænkt, og efterforskningen angår en af
de lovovertrædelser, der er nærmere opregnet i stk. 1-3, som udgangspunkt lovovertrædelser, der
efter loven kan straffes med fængsel i 6 år eller derover.
efter bestemmelsens ordlyd er der således ikke direkte hjemmel til at imødekomme politiets
anmodninger om tilladelse til at foretage telefonaflytning som led i efterforskningen af sagen
om opløsning af loyal to familia.
af retsplejelovens § 684, stk. 1, nr. 2, fremgår, at sager om opløsning af en forening behand-
les efter ”denne bogs regler”, det vil sige efter fjerde bog, strafferetsplejen. i forarbejderne til
tidligere bestemmelser svarende til § 684, stk. 1, nr. 2, er det i motiverne fra 1875 anført, at
sager om opløsning af foreninger efter deres beskaffenhed kræver en lignende processuel be-
                                                - 10 -
handling som sager, der angår spørgsmålet om straf, ”navnlig med hensyn til midlerne til op-
nåelse af sagens formål”. højesteret finder, at disse forarbejder ikke giver den fornødne
hjemmel til at fravige de materielle betingelser for at foretage indgreb i meddelelseshemme-
ligheden, herunder telefonaflytning.
højesteret finder endvidere, at der ikke er grundlag for efter en analogi at udstrække anven-
delsesområdet for § 781 til en sag om opløsning af en forening efter grundlovens § 78, stk. 2.
det bemærkes, at de kriminalitetsformer, der kan danne grundlag for bl.a. telefonaflytning, er
nærmere opregnet i § 781, stk. 1-3.
herefter tiltræder højesteret, at anmodningerne om tilladelse til telefonaflytning ikke er taget
til følge efter retsplejelovens § 781, stk. 1, eller efter en analogi af bestemmelsen.
for så vidt angår anmodningen om tilladelse til at indhente oplysninger om, hvilke telefoner,
der i en bestemt periode er sat i forbindelse med de telefoner, der er nævnt i påstanden (tele-
oplysning), fremgår det af retsplejelovens § 801, stk. 3, at reglerne i kapitel 71 om indgreb i
meddelelseshemmeligheden mv. gælder for en sådan tilladelse. da betingelserne i § 781 som
anført ikke er opfyldt, er heller ikke betingelserne for teleoplysning opfyldt.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
da det tidligere meddelte forsvarerpålæg til advokat michael juul eriksen nu er ophævet, fin-
der højesteret, at betingelserne for dørlukning i medfør af retsplejelovens § 29, stk. 3, nr. 4,
ikke længere er til stede.
det følger af retsplejelovens § 748, stk. 7, at bestemmelserne i § 748, stk. 5-6, ikke finder
anvendelse på retsmøder, hvor der efter § 784 beskikkes en advokat for den, som indgrebet
vedrører. da advokat henrik perregaard er beskikket som advokat for a og b, jf.
retsplejelovens § 784, stk. 1, 1. pkt., under denne sag, har de ikke krav på at blive underrettet
om retsmødet, jf. retsplejelovens § 748, stk. 7. advokaten for loyal to familia er efter det
oplyste underrettet om kæremålet.
                                       - 11 -
                                  thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
