                      højesterets kendelse
                        afsagt tirsdag den 8. december 2015
sag 179/2015
a
(advokat charlotte løfberg)
mod
jyske finans a/s
(advokat tanja lykke stougaard)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 18. december 2014 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 11. maj 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: poul søgaard, jens peter christensen og lars
hjortnæs.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at sagen ikke afvises.
indkærede, jyske finans a/s, har påstået landsrettens dom skal stadfæstet.
anbringender
a har gjort gældende, at vestre landsrets afgørelse om afvisning er forkert.
det er ikke åbenbart, at byrettens bevisvurdering er korrekt. der er uenighed om forståelsen af
to vidneforklaringer for byretten. landsretten vil derfor kunne komme frem til en anden
bevisvurdering end byretten.
                                                - 2 -
det sædvanlige toinstansprincip er ikke afskaffet, og det er meningen, at en afvigelse herfra
skal være en undtagelse forbeholdt særlige tilfælde. denne sag udgør ikke et sådant særligt
tilfælde. det er principielt, at man afskæres muligheden for at få en sag bedømt i to instanser.
a er en ung mand i 20’erne, der nu er påført en stor gæld. han har intet med sagen at gøre –
udover at nogen har misbrugt hans identitet – og det er urimeligt, hvis han ikke får mulighed
for at få prøvet sagen i 2. instans. det er således en særlig omstændighed, at sagen er
byrdefyld for a.
det er jyske finans a/s, der har anlagt sagen, og derfor har jyske finans a/s bevisbyrden.
a har ikke anmeldt identitetstyveriet, da der var gået lang tid mellem, at identitetstyveriet var
foregået, og til det blev opdaget. han er selvfølgelig interesseret i at finde ud af, hvem der kan
have misbrugt hans papirer. han er muligvis ved at finde frem til den skyldige. når det er
nærmere underbygget, vil oplysningerne blive videregivet til politiet, og oplysningerne vil da
tilgå sagen.
jyske finans a/s har gjort gældende, at der ikke er angivet nogen ny eller modificeret på-
stand, og at der ikke fremlægges nye beviser eller indkaldes nye vidner.
sagen vedrører konkret bevisvurdering, og der er ikke tale om en sag af principiel karakter,
hvorfor landsrettens afvisning er inden for rammerne af retsplejelovens § 368 a.
landsretten har ved sin afvisning lagt vægt på en række helt objektive forhold, for hvilke det
er landsrettens opfattelse, at bevisvurderingen vil få samme udfald i landsretten som i by-
retten. dette er netop kerneområdet for retsplejelovens 368 a, der er tiltænkt anvendt i sager,
hvor det anses for overvejende sandsynligt, at bevisvurderingen ikke vil føre til andet resultat
end i byretten.
bevisbyrden i sagen ligger hos a, da han påstår, at det ikke er ham, der har underskrevet
leasingaftalen. denne bevisbyrde er ikke løftet for byretten. det er ikke indikeret, at
bevisbyrden ville blive løftet ved en eventuel sag for landsretten.
                                                - 3 -
as udlægning af forklaringerne for byretten er væsensforskellig fra det, der rent faktisk blev
forklaret, og som er gengivet i retsbogen.
retsgrundlag
retsplejelovens § 368 a om landsrettens kompetence til at afvise at behandle en sag i 2.
instans lyder således:
      ”§ 368 a. landsretten kan afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt
      til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter
      eller andre grunde ikke i øvrigt taler for, at sagen skal behandles af landsretten.
      landsretten kan dog ikke afvise en sag, som er indbragt efter tilladelse fra proces-
      bevillingsnævnet.
      stk. 2. hvis landsretten overvejer at afvise en ankesag efter stk. 1, underrettes parterne
      herom. parterne kan herefter inden 2 uger efter at have modtaget meddelelsen give
      retten og den anden part underretning om deres bemærkninger, hvorefter retten træffer
      afgørelse.
      stk. 3. retten træffer ved dom afgørelse om afvisning på det indkomne skriftlige
      grundlag. hvor særlige grunde taler derfor, kan retten bestemme, at der skal foretages
      mundtlig forhandling. retten kan tillade, at en part eller rettergangsfuldmægtig deltager
      i den mundtlige forhandling ved anvendelse af telekommunikation, medmindre sådan
      deltagelse er uhensigtsmæssig.”
efter retsplejelovens § 391, stk. 4, kan domme, hvorved landsretten afviser sagen efter § 368
a, indbringes for højesteret ved kære med procesbevillingsnævnets tilladelse.
retsplejelovens § 368 a blev indsat ved lov nr. 737 af 25. juni 2014. af de almindelige
bemærkninger til forslaget til loven fremgår bl.a.:
      ”2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre
      og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
      2.1.1. indledning
      2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan
      fungere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares til-
      strækkeligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på
      helt betryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgø-
      rende at fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
      …
      2.2. adgangen til appel i civile sager
                                            - 4 -
2.2.1.1: i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2.
instans.
med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til to-
instansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til at appel med procesbevillingsnævnet
tilladelse fortsat opretholdes:
…
•     der indføres adgang for landsretten til - efter høring af parterne at afvise 2. instans
      ankesager uanset sagens økonomiske værdi, hvis parterne ikke har oplyst forhold,
      der gør, at der er udsigt til, at sagen vil kunne få et andet udfald end i byretten, eller
      der ikke i øvrigt foreligger særlige grunde til, at sagen skal prøves i to instanser.
      landsrettens afvisning kan efter forslaget kæres til højesteret med procesbevil-
      lingsnævnets tilladelse.
      …
2.2.2.2: afvisning af visse 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi
2.2.2.2.1. udvalgets overvejelser
2.2.2.2.1.1. i norge har landsretten mulighed for at afvise en ankesag, hvis visse betin-
gelser er opfyldt. en sådan mulighed findes ikke i danmark. udvalget har overvejet, om
en tilsvarende ordning bør indføres i danmark
efter de gældende regler er der således fri adgang til at anke en dom i en civil sag til
landsretten, hvis blot ankens værdi overstiger 10.000 kr. [det blev hævet til 20.000 kr.]
der foretages således ingen vurdering af, om der er udsigt til, at en behandling af sagen
i to instanser vil medføre en ændring af sagens udfald, eller om der i øvrigt er en grund
til, at sagen skalkunne prøves i to instanser.
det er udvalgets opfattelse, at behandlingen af en sag i to instanser ikke i alle tilfælde er
nødvendig. om behandlingen i en anden instans er nødvendig, må således afhænge af,
om det har betydning for sagens udfald, om sagen er principiel eller i øvrigt af en
karakter eller betydning, der gør det rimeligt med adgang til behandling i to instanser.
                                                - 5 -
     udvalget foreslår på den baggrund, at de generelle regler om ankebegrænsning supple-
     res med en adgang for landsretten til i civile ankesager at foretage en indledende vur-
     dering af, om der af ankesagens parter er oplyst forhold, som gør, at der er udsigt til, at
     sagen vil få et andet udfald end i byretten.
     hvis landsretten vurderer, at det ikke er tilfældet, og der ikke i øvrigt foreligger grunde
     til, at sagen skal prøves i to instanser, f.eks. fordi sagen ikke indeholder principielle
     problemstillinger eller har særlig betydning for parterne, kan landsretten - efter høring
     af parterne - afvise anken.
     2.2.2.2.1.2. det forudsættes ikke, at der skal foretages en systematisk gennemgang af
     alle ankesager i landsretterne med henblik på eventuel afvisning. afvisning skal således
     blot være en mulighed, som navnlig forventes benyttet i sager, hvor det umiddelbart
     synes nærliggende, at betingelserne for afvisning vil kunne være opfyldt. det kan f.eks.
     være tilfældet, når der i ankestævningen henvises til samme påstande og anbringender
     som i byretten, og der ikke afgives svarskrift.
     2.2.2.2.2. justitsministeriets overvejelser
     …
     i overensstemmelse med udvalgets forslag er der tale om en mulighed for landsretten i
     de tilfælde, hvor det umiddelbart vurderes, at parterne ikke har oplyst om forhold, der
     gør, at der er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald i landsretten, og der i øvrigt ikke
     foreligger grunde til, at sagen bør prøves i to instanser. justitsministeriet finder i den
     forbindelse anledning til at understrege, at toinstansprincippet fortsat vil være et
     grundlæggende princip i dansk retspleje.
     bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
     ”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsættelse fuldbyrdelsen af
     det (betalings) krav, som sagen omhandler.
     det vil naturligvis bero på en konkret vurdering af en sag, om betingelserne for af-
     visning af anken er opfyldt, men som foreslået af udvalget forudsættes muligheden
     navnlig anvendt i sager, hvor det umiddelbart synes nærliggende, at betingelserne for
     afvisning vil kunne være opfyldt. det kan f.eks. være tilfældet, når der i ankestævningen
     henvises til samme påstande og anbringender som i byretten, og der ikke afgives svar-
     skrift. i sådanne sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og
     hvor det derfor umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i lands-
     retten, at der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der såle-
     des efter en konkret vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
     …”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 368 a fremgår bl.a.:
     ”der er derimod tale om en mulighed for landsretten, som navnlig forudsættes benyttet i
     sager, hvor det efter en overordnet umiddelbar vurdering synes nærliggende, at betin-
     gelserne for afvisning vil kunne være opfyldt.
                                                  - 6 -
       det kan f.eks. være tilfælde, hvor der i ankestævningen alene henvises til samme på-
       stande og anbringender som i byretten, og hvor der ikke afgives svarskrift. i sådanne
       sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og hvor det derfor
       umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i landsretten, at der ikke
       er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der således efter en konkret
       vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
       bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
       ”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsætte afslutningen af
       sagen og dermed f.eks. fuldbyrdelsen af det (betalings)krav, som sagen omhandler.”
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit kan
       prøves i to instanser. der er dog visse begrænsninger i adgangen til appel. udvalget
       anerkender vigtigheden af toinstansprincippet også for hele spørgsmålet om adgangen
       til domstolene og indretningen af domstolssystemet med henblik på materielt rigtige
       afgørelser. udvalget finder samtidig, at hensynet til toinstansprincippet må medinddra-
       ges ved en afvejning over for hensynet til, at tvister for domstolene skal kunne løses
       inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkostningerne skal være acceptable
       både for parterne og samfundet.
       på denne baggrund finder udvalget, at bl.a. ressourcemæssige hensyn og hensyn til en
       hensigtsmæssig sagsafvikling ved både by- og landsretter taler for at overveje yderligere
       begrænsninger i toinstansprincippet og dermed i sagstilgangen til landsretterne.
       ...
       der bør efter udvalgets opfattelse være sammenhæng mellem de ressourcer, som an-
       vendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til at opnå et andet resultat ved appel.
       med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
       bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
       her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
       og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
       de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
       det er desuden vigtigt, at en sag finder sin afslutning inden for rimelig tid, og det bør
       derfor overvejes, om muligheden for at få prøvet en sag i to instanser i alle tilfælde
       tilfører sagen en merværdi. i denne overvejelse må også indgå en afvejning af den
       økonomiske værdi, som den konkrete tvist har, over for de udgifter der for parterne og
       samfundet er forbundet med at få tvisten løst.
       endelig er der et generelt behov for at aflaste landsretterne og få nedbragt sagsbehand-
       lingstiderne både i de civile sager og i straffesagerne.
                                                - 7 -
       …
       det er også tænkeligt, at der i en række sager vil blive tale om en mere tung sagsgang i
       byretterne, fordi parterne og deres advokater måske vil sætte flere kræfter ind på at opnå
       det ønskede resultat allerede i 1. instans.
       …
       det er forudsat i udvalgets kommissorium, at sagsbehandlingen fortsat skal kunne ske
       på en måde, der er retssikkerhedsmæssig forsvarlig. der har derfor i udvalget været
       enighed om, at begrænsninger af appelmulighederne ikke må være absolutte, og det er
       ved hvert af udvalgets forslag om appelbegrænsning forudsat, at appelbegrænsning vil
       skulle være et udgangspunkt, som - med tilladelse fra procesbevillingsnævnet - kan
       fraviges, hvis særlige grunde taler for det.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 368 a, hvorefter landsretten kan
afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald
end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter eller andre grunde i øvrigt taler for, at
sagen skal behandles af landsretten.
den afviste ankesag angår den bevismæssige vurdering af sagens begivenhedsforløb, her-
under omstændighederne ved leasingaftalens indgåelse, og betydningen af as forudgående og
efterfølgende dispositioner, og der er ikke for landsretten fremsat nye påstande eller
anbringender eller fremlagt nye beviser.
herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster højesteret landsret-
tens dom om at afvise ankesagen, jf. retsplejelovens § 368 a.
efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt
erstatte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. da der er tale om kære af et
principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse,
finder højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.
                                        thi bestemmes:
landsrettens dom stadfæstes.
                                            - 8 -
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part.
