                      højesterets kendelse
                       afsagt torsdag den 20. december 2012
sag 185/2012
(2. afdeling)
skat
(kammeradvokaten ved advokat finn mejnertsen)
mod
a
(advokat jan schøtt-petersen)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af fogedretten i lyngby den 24. november 2011, af
østre landsrets 10. afdeling den 22. december 2011, af fogedretten i lyngby den 11. januar
2012 og af østre landsrets 10. afdeling den 23. marts 2012.
sagen angår for højesteret alene spørgsmålet om, hvorvidt skat kan foretage arrest i as
fordring på 4.911.044 kr. mod bfond.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, marianne
højgaard pedersen, henrik waaben og lars hjortnæs.
påstande
kærende, skat, har nedlagt påstand om, at den af fogedretten i lyngby den 24. november
2011 foretagne arrest i as fordring mod bs fond på 4.911.044 kr. fremmes.
indkærede, a, har påstået stadfæstelse.
                                               - 2 -
supplerende sagsfremstilling
til supplement af oplysningerne i landsrettens kendelse er det for højesteret oplyst, at a i
2011 har modtaget 150.000 kr. i vederlag for sit arbejde som bestyrelsesmedlem i bfond samt
56.628 kr. i pension fra den sociale sikringsstyrelse. det er endvidere oplyst, at as formue i
danmark består af den faste ejendom x-vej, nærum, der er udbudt til salg for 10 mio. kr. der
er gæld i ejendommen for ca. 6 mio. kr. i monaco har a et beløb på ca. 2.500.000 kr. til rå-
dighed. hun har derudover en pensionsopsparing på isle of man, der består af aktier og ob-
ligationer. pensionsopsparingen, der ikke giver løbende udbetaling, har på nuværende tids-
punkt en værdi af ca. 10 mio. kr.
anbringender
skat har supplerende anført, at forbuddet i retsplejelovens § 512, stk. 3, mod udlæg i krav
på bl.a. understøttelse eller anden hjælp fra stiftelser eller andre velgørende institutioner efter
bestemmelsens forarbejder må antages kun at gælde, hvis modtageren er trængende i den for-
stand, at modtageren har et reelt økonomisk behov for at modtage udlodningen. a har ikke
dokumenteret at være økonomisk trængende, og en person, der som hende alene inden for de
seneste 10 år har modtaget fondsudlodninger på mellem godt 3 mio. kr. og knap 7 mio. kr.
årligt, vil normalt ikke kunne anses for at være økonomisk trængende.
retsplejelovens § 512, stk. 3, er en specialregel i forhold til § 512, stk. 1, og lovgivers nøje
afgrænsning i stk. 3 af udlægs- og arrestfritagelsen for så vidt angår udlodninger fra stiftelser
og andre velgørende institutioner vil miste sin betydning, hvis udlodninger til personer, der
ikke er trængende, kan være fritaget for udlæg og arrest efter § 512, stk. 1.
såfremt højesteret finder, at en fordring på en fondsudlodning efter omstændighederne kan
være udlægsfritaget efter retsplejelovens § 512, stk. 1, gøres det gældende, at det følger af
bestemmelsens forarbejder, at der ved vurderingen af, om en fordring er udlægsfritaget efter
denne bestemmelse, skal lægges afgørende vægt på, om det har særlig betydning for fordrin-
gens debitor, hvem ydelsen skal erlægges til. bestemmelsen har således til formål at beskytte
yderen, ikke modtageren. det er derfor afgørende, om fondens stifter har ønsket, at uddelin-
gerne til a skulle være personlige og kun tilkomme hende og ikke hendes kreditorer og afta-
leerhververe, eller om stifteren blot har villet sikre en årlig nettoforøgelse af hendes formue
                                                - 3 -
med et beløb svarende til udlodningen. vedtægtens § 9, stk. 4, må forstås således, at det ikke
har betydning for fonden, om det pågældende beløb skal betales til a, idet bestyrelsen efter
denne bestemmelse har mulighed for med as samtykke at uddele den del af overskuddet, der
ellers skulle uddeles til hende og/eller hendes efterkommere, til andre.
der må også lægges vægt på, at a efter fondens vedtægt frit kan råde over udloddede beløb
fra fonden. individualforfølgning i en fondsudlodning kan ikke være afskåret, når skyldneren
har ret til at disponere over udlodningen.
det taler også for at tillade arrest, at udlodningen ville være blevet udbetalt til a dagen efter,
at fogedretten foretog arresten, hvorefter udlodningen utvivlsomt ikke ville have været ud-
lægsfritaget, samt at der var en konkret risiko for forstikkelse, bl.a. fordi a var ved at afhænde
sine danske aktiver og var flyttet til monaco.
a har supplerende anført, at retsplejelovens § 512, stk. 3, ikke er en specialregel i forhold til
stk. 1, men en selvstændig regel om udlægsfritagelse. efter § 512, stk. 1, kan der ikke foreta-
ges udlæg – og dermed heller ikke arrest, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2 – i retten til ydelser,
som ikke kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt, og det fremgår af forar-
bejderne, at der som altovervejende hovedregel ikke kan foretages udlæg i et gaveløfte. det
følger derfor af § 512, stk. 1, at der ikke kan foretages udlæg i as fordring mod fonden, idet
fonden ifølge sin vedtægt er forpligtet til at uddele en vis nærmere bestemt andel af det beløb,
der skal uddeles, til a og/eller hendes efterkommere.
a har ikke et retskrav på udlodning fra fonden. det er bestyrelsen, der afgør, om a eller hen-
des børn skal modtage underholdsydelser. det er ikke ligegyldigt for fonden, hvem der udbe-
tales til, idet uddeling til a og/eller hendes efterkommere er en del af fondens formål.
efter § 512, stk. 3, kan der heller ikke foretages udlæg i krav på pension eller i krav på under-
støttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende instituti-
oner. det afgørende for udlægsfritagelsen er alene, at de nævnte institutioner har et socialt
velgørende formål, og at understøttelsen har forbindelse med dette formål. fonden har et så-
dant socialt velgørende formål også i forhold til stifterens efterkommere. den tidligere gæl-
dende regel, hvorefter ydelserne var udlægsfritaget, hvis de blev givet til ”trængende”, kan
                                                 - 4 -
ikke fortolkes sådan, at der skulle være tale om kvalificeret trang. det afgørende er, om der er
tale om en underholdsydelse. fonden blev etableret netop med det formål at sikre en renteny-
delse, et underhold eller en ydelse svarende til en pensionsydelse til den eller de begunstigede,
og derfor er as fordring på ydelsen fra fonden udlægsfritaget efter § 512, stk. 3. det er – lige-
som for pensionsydelser – ikke en betingelse for udlægsfritagelsen, at ydelser fra en fond har
karakter af en social foranstaltning.
den underholdsydelse eller rentenydelse eller understøttelse, som a modtager fra fonden, er
således efter sin karakter omfattet af retsplejelovens § 512. der er tale om en underholds-
ydelse, hvis omfang og karakter hun ikke har haft nogen indflydelse på, da fonden blev etab-
leret, og hun har således ikke etableret et kreditorly, men nyder blot afkastet af en lovligt
båndlagt formue.
ved vurderingen af, om ydelsen fra fonden er udlægsfritaget, må fritagelsen efter retsplejelo-
vens § 512 også ses i sammenhæng med udlægsfritagelsen for løn, jf. § 511, og for båndlagte
gaver, jf. § 514. der kan også henvises til arvelovens § 55, stk. 2, hvorefter der ikke kan gøres
udlæg i ikke udbetalte renter af båndlagt arv, samt til retsvirkningslovens § 15, hvorefter bl.a.
en rentenydelsesret ikke skal indgå i et ægtefælleskifte.
retsgrundlaget
efter retsplejelovens § 631, stk. 2, finder retsplejelovens § 512 også anvendelse ved foreta-
gelse af arrest.
retsplejelovens § 512, stk. 1, og stk. 3, 1. pkt., lyder således:
       ”§ 512. udlæg kan ikke foretages i retten til ydelser, der ikke kan kræves betalt til andre
       end den berettigede personligt.”
       …
       stk.3. udlæg kan ikke foretages i krav på pension eller i krav på understøttelse eller an-
       den hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende institutioner, med-
       mindre der er forløbet tre måneder fra den dag, beløbet kunne fordres udbetalt.”
                                                 - 5 -
retsplejelovens § 512, stk. 1 og 3, svarer til § 512, stk. 1 og 3, i et lovudkast i betænkning nr.
634/1971 afgivet af et udvalg under justitsministeriet. i betænkningen s. 83f. hedder det i ud-
valgets bemærkninger til lovudkastet bl.a.:
      ”til stk. 1. en forpligtelse til at betale en pengesum berøres i almindelighed ikke af, om
      beløbet skal erlægges til den ene eller den anden. ved visse ydelser kan det derimod
      være af betydning for yderen, hvem han skal erlægge til. dette gælder især aftaler om
      brug af en ting eller en fast ejendom eller om personlig tjeneste. for leje af hus eller
      husrum bestemmer lejeloven, lovbekendtgørelse nr. 385 af 4. juli 1969, § 53, stk. 2, at
      lejeren ikke uden udlejerens samtykke må overlade brugen af det lejede eller nogen del
      deraf til andre end medlemmer af sin husstand. heller ikke brugeren af løsøre vil i al-
      mindelighed være berettiget til at overlade brugen til andre. en arbejdsgiver kan, bortset
      fra visse tilfælde af overdragelse af en virksomhed, hvor indehaverens person ikke spil-
      ler større rolle for de ansatte, ikke pålægge en funktionær at træde i en anden arbejdsgi-
      vers tjeneste. da det må anses for gældende ret, at en kreditor heller ikke kan gøre ud-
      læg i rettigheder, der er således afhængige af den berettigedes person, at de kun kan for-
      dres erlagt til ham, foreslår udvalget at give en udtrykkelig bestemmelse herom. i til-
      fælde af arbejdsgiverens konkurs kan de fleste af de her omhandlede kontrakter derimod
      fortsættes med konkursboet som part, jfr. f. eks. den gældende konkurslovs § 17 og
      konkurslovsudvalgets udkast §§ 51-61. er det bestemt f. eks. i en lejekontrakt, at lejeren
      uden begrænsninger kan overdrage lejeretten, vil dette oftest betyde, at lejerens person
      ingen rolle spiller for udlejeren, og udlæg vil derfor kunne foretages i lejeretten, med-
      mindre reglerne i udkastets § 509 er til hinder derfor.
      § 512, stk. 1, omfatter både gensidigt bebyrdende kontrakter og gaveløfter. er en ydelse
      tilsagt som gave, men endnu ikke præsteret, vil udlæg i gavemodtagerens ret til at for-
      lange ydelsen erlagt som hovedregel ikke kunne foretages.
      …
      til stk. 3. efter den gældende bestemmelse i § 513 kan udlæg ikke gives i ikke udbe-
      talte pensioner og hermed i klasse stående understøttelser, som udredes af statskassen,
      kommunekasser eller andre offentlige kasser. efter § 514, nr. 4, kan udlæg ikke gøres i
      understøttelse og hjælp til trængende, som gives af det offentlige, stiftelser eller andre
      veldædige indretninger. selv om disse bestemmelser ikke udtrykkelig siger, at beskyt-
      telsen kun vedvarer, indtil beløbet er udbetalt, er der dog ingen tvivl om, at dette er me-
      ningen.
      den foreslåede bestemmelse indeholder kun den ændring i den gældende retstilstand, at
      ikke blot pensioner fra det offentlige, men også pensioner fra private arbejdsgivere
      medtages under beskyttelsen…
      …
      henstår pensionen eller understøttelsen i længere tid uden at blive hævet, kan de
      grunde, der fører til udlægsforbudet, ikke mere anses for at være til stede. udkastet har
      anset det for rimeligt at give pensionisten eller den understøttede en noget længere frist
      end lønmodtagere, jfr. udkastets § 511, stk. 1, og det foreslås derfor, at udlæg først kan
      foretages, når der er gået tre måneder fra forfaldsdagen. en tilsvarende regel foreslås
                                               - 6 -
      ikke for underholdsbidrag, jfr. stk. 2, idet det her i reglen vil skyldes den bidragsskyldi-
      ges manglende evne eller vilje til at betale, at den forfaldne ydelse ikke er blevet betalt.
      …”
i den tidligere gældende bestemmelse i retsplejelovens § 514, jf. lovbekendtgørelse nr. 1 af 2.
januar 1975, hed det bl.a.:
      ”§ 514. undtagne fra eksekution er fremdeles: … 4) understøttelse og hjælp til træn-
      gende, som gives af det offentlige, stiftelser eller andre veldædige indretninger, …”
denne bestemmelse byggede på proceskommissionens udkast af juni 1877 til lov om den
borgerlige retspleje. i udkastet til § 472 hedder det bl.a. (proceskommissionens udkast s.
144):
      ”undtagne fra eksekution ere fremdeles: … 4) understøttelse og hjælp til trængende,
      som gives af det offentlige, stiftelser eller andre veldædige indretninger, saavel som al
      fattigdomsunderstøttelse …”
i proceskommissionens bemærkninger til udkastet til § 472 hedder det bl.a. (proceskommis-
sionens udkast s. 200):
      ”hvad angaar de i § 472 omhandlede fritagelser for eksekution, stemme de under nr. 1
      og 5 nævnte ganske med hvad der maa anses for gældende ret. de under nr. 2-4 op-
      tagne bestemmelser behøve neppe nogen forklaring.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen for højesteret drejer sig om, hvorvidt as fordring på 4.911.044 kr. mod bs fond er
fritaget for arrest i medfør af retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 512, stk. 1 og 3. a har ikke
bestridt, at retsplejelovens øvrige betingelser for arrest i den pågældende fordring er opfyldt.
reglerne i retsplejelovens § 512 udgør undtagelser fra det almindelige udgangspunkt om, at
udlæg kan foretages i hele skyldnerens formue, jf. lovens § 507.
vedrørende retsplejelovens § 512, stk. 1
efter retsplejelovens § 512, stk. 1, kan der ikke foretages udlæg i retten til ydelser, der ikke
kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt.
                                                - 7 -
bestemmelsen tager efter sine forarbejder sigte på tilfælde, hvor det har betydning for yderen,
hvem der skal betales til. særligt om gaveløfter er det i forarbejderne anført, at der som ho-
vedregel ikke kan foretages udlæg i gavemodtagerens ret til betaling, når gaveydelsen endnu
ikke er præsteret.
det fremgår af vedtægten for bs fond, at en nærmere fastlagt mindste procentdel af det årlige
overskud, som fonden uddeler, skal uddeles til a som barn af stifteren og/eller hendes efter-
kommere, medmindre den berettigede tiltræder andet. fonden skal ved sine uddelinger følge
denne vedtægtsbestemmelse, og fondens uddeling til a har derfor ikke karakter af en gave.
vedtægten indeholder ikke bestemmelser, som indebærer, at der gælder eller skal fastsættes
begrænsninger i modtagernes adgang til at råde over beløb, som uddeles til dem. højesteret
finder endvidere, at der ikke er vedtægtsmæssigt grundlag for at antage, at det vil være i strid
med fondens formål, såfremt en modtagers kreditorer foretager arrest eller udlæg i fordringen
mod fonden.
fritagelse for udlæg eller arrest kan derfor ikke begrundes i et hensyn til fonden.
højesteret finder herefter, at a ikke har ret til en ydelse fra bs fond, som ikke kan kræves
betalt til andre end hende personligt. fordringen er derfor ikke fritaget for arrest i medfør af
retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 512, stk. 1.
vedrørende retsplejelovens § 512, stk. 3
efter retsplejelovens § 512, stk. 3, kan der ikke før tre måneder efter forfaldsdagen foretages
udlæg i krav på pension eller i krav på understøttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller
fra stiftelser eller andre velgørende institutioner.
højesteret finder, at denne bestemmelse efter sin ordlyd og forarbejder må forstås således, at
den alene omfatter fordringer på uddeling fra en fond, hvis uddelingen hovedsagelig tjener til
at skaffe modtageren midler til et rimeligt underhold. det forhold, at bestemmelsen også om-
fatter udlægsfritagelse for pensionsydelser, der efter omstændighederne kan udgøre betydelige
beløb, kan ikke føre til en anden forståelse.
                                                 - 8 -
det fremgår som nævnt af vedtægten for bs fond, at en bestemt mindste procentdel af fon-
dens årlige overskud skal uddeles til a og/eller hendes efterkommere, og det gælder uanset
beløbets størrelse og de berettigedes økonomiske stilling. på denne baggrund og efter oplys-
ningerne om as indtægts- og formueforhold og personlige forhold i øvrigt, finder højesteret,
at fondens uddeling ikke kan anses for hovedsagelig at tjene til at skaffe a midler til et rime-
ligt underhold.
højesteret finder herefter, at as fordring mod bs fond ikke kan anses for omfattet af udlægs-
fritagelsen i retsplejelovens § 512, stk. 3. fordringen er derfor heller ikke af denne grund fri-
taget for arrest, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2.
herefter, og da det, som a i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, tager højeste-
ret skat’s påstand til følge.
afgørelse om sagsomkostninger ved dette kæremål træffes i forbindelse med afgørelsen af
justifikationssagen.
                                         thi bestemmes:
den af fogedretten i lyngby den 24. november 2011 foretagne arrest, opretholdt ved foged-
rettens kendelse af 11. januar 2012, i as fordring mod bs fond på 4.911.044 kr. fremmes.
kæreafgiften tilbagebetales til skat.
