                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 18. juni 2013
sag 52/2013
(2. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat niels fjeldberg, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i holstebro den 8. december 2011 og af vestre
landsrets 9. afdeling den 7. september 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, niels grubbe, jon stokholm,
hanne schmidt og kurt rasmussen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
anbringender
t har navnlig gjort gældende, at anholdelsen af ham var ulovlig, idet betingelserne i retsple-
jelovens § 755 ikke var opfyldt, og idet anholdelsen blev gennemført på en måde, der ikke var
tilstrækkelig skånsom, herunder ved krav om anvendelse af sikkerhedssele ved transporten til
politistationen. han var derfor berettiget til at modsætte sig anholdelsen, jf. straffelovens §§
13 og 14 – eller principperne heri. dette gælder uanset bedømmelsen af hændelsesforløbet i
forbindelse med anholdelsen, og der er derfor ikke tale om overtrædelse af straffelovens §
                                                 - 2 -
119, stk. 3, eller § 291, stk. 1, idet han var berettiget til at yde modstand, og herunder at sætte
sine fødder mod førersædet på patruljebilen.
det gøres subsidiært gældende, at der ikke kan dømmes for overtrædelse af straffelovens §
291, stk. 1, idet byrettens og landsretten dom må forstås på den måde, at der var forsæt til
handlingen, mens skaden indtraf som en uagtsom følge.
anklagemyndigheden har navnlig gjort gældende, at anholdelsen af t ligger inden for ram-
merne af retsplejelovens § 755. der kan efter denne bestemmelse foretages anholdelse i bøde-
sager. dette gælder bl.a., når det må anses for påkrævet for at hindre yderligere strafbart for-
hold eller for at sikre en mistænkts foreløbige tilstedeværelse. det fremgår af forarbejderne, at
kriminalitetskravet for en anholdelse er lavt, og at dette bl.a. er begrundet med, at der ikke
skal fastsættes for snævre rammer for politiets arbejde. konkret var det påkrævet at foretage
anholdelsen som følge af ts adfærd, hans stilling til sigtelsen, samt for at sikre retsforfølgnin-
gen. der har ikke været tale om et uforholdsmæssigt indgreb, jf. § 755, stk. 4.
hvis højesteret finder, at der ikke har været tilstrækkeligt grundlag for anholdelsen, kan der
alligevel straffes for overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 3, idet bestemmelsen i stk. 3
ikke som stk. 1 angiver, at den strafbare hindring af tjenesten skal angå en lovlig tjeneste-
handling, og da den tjenestehandling, der blev lagt hindringer for, ikke var klart ulovhjemlet.
der kan ikke ske frifindelse for overtrædelse af straffelovens § 291, stk. 1, da tingsbeskadi-
gelsen ikke er sket som en umiddelbar reaktion på anholdelsen, og da der er tale om en ikke
ubetydelig skade. der kan heller ikke ske frifindelse under henvisning til manglende forsæt,
idet byrettens præmisser ud fra en naturlig sproglig forståelse må opfattes som udtryk for, at
skaden er tilregnet t som forsætlig.
retsgrundlaget
retsplejelovens § 755, stk. 1, og 4, har følgende ordlyd:
      ”politiet kan anholde en person, der med rimelig grund mistænkes for et strafbart for-
      hold, der er undergivet offentlig påtale, såfremt anholdelse må anses for påkrævet for at
      hindre yderligere strafbart forhold, for at sikre hans foreløbige tilstedeværelse eller for
      at hindre hans samkvem med andre.
      …
                                               - 3 -
      stk.4. anholdelse må ikke foretages, hvis frihedsberøvelse efter sagens art eller om-
      stændighederne i øvrigt ville være et uforholdsmæssigt indgreb.”
bestemmelsen fik denne formulering ved lov nr. 243 af 8. juni 1978 om ændring af retspleje-
loven mv. i betænkning nr. 728 fra 1974, der ligger til grund for lovforslaget, side 58 ff., hed-
der det bl.a.:
      ”iii. udvalgets overvejelser.
      …
      b. betingelserne for at iværksætte anholdelse.
      …
      udvalget har overvejet, om man – ligesom i norge – bør knytte varetægtsbetingelserne
      allerede til anholdelsen, således at den efterfølgende retlige kontrol ved varetægtens
      etablering består i en prøvelse af, om betingelserne for anholdelse var til stede, og om
      der fortsat er grundlag for frihedsberøvelse. det er imidlertid udvalgets opfattelse, at
      betingelserne for anholdelse – ligesom i gældende dansk ret og i de fleste fremmede
      retsforfatninger – bør udformes på en anden og mere smidig måde end varetægtsbetin-
      gelserne. en anholdelse må ofte udføres uden væsentlig forudgående undersøgelse og
      mulighed for overvejelse. hvis politiets arbejde ikke skal blive hemmet i urimeligt om-
      fang, må lovens betingelser for iværksættelse af anholdelse ikke udformes for snævert.
      inden retten træffer sin afgørelse af, om varetægt skal iværksættes eller ej, er der der-
      imod som regel mulighed for at tilvejebringe mere fyldige oplysninger om sagen og om
      sigtedes person. derfor kan varetægtsbetingelserne til sikring af borgernes retsbeskyt-
      telse udformes snævrere og mere detaljerede end anholdelsesreglerne.
      i nogle fremmede retsforfatninger, f. eks. tyskland, findes ret udførlige betingelser for
      iværksættelse af anholdelse. i sverige er politiets og anklagemyndighedens beføjelse til
      at iværksætte ”gripandet” og ”anhållandet” derimod ikke afgrænset ved skarpe kriterier.
      udvalget er af den opfattelse, at selv om anholdelsesreglerne bl.a. har til formål at
      beskytte borgerne mod uberettigede og urimelige anholdelser, bør de under hensyn til,
      at anholdelsen er en kortvarig og midlertidig frihedsberøvelse, der ofte må iværksættes
      omgående af politiet uden grundigere undersøgelser og overvejelser, udformes som
      enkle og ret rummelige regler. det bør bl.a. ikke opstilles som en betingelse for iværk-
      sættelse af anholdelse, at den lovovertrædelse, som mistanken angår, er belagt med en
      strafferamme af en bestemt størrelse. også ved forseelser, for hvilke der kun er
      hjemlet bødestraf, kan anholdelse være påkrævet for at forhindre fortsatte lovovertræ-
      delser og for at fastslå identiteten.
      på den anden side er det indlysende, at politiet ikke bør kunne anholde enhver person,
      der mistænkes for en bagatelforseelse, eller foretage anholdelse, hvor der ikke er noget
      reelt behov herfor. et sådant behov foreligger langtfra i alle tilfælde, hvor politiet står
      over for en mistænkt person. for det første må mistanken vedrøre et strafbart forhold,
      der er undergivet offentlig påtale. for det andet vil behovet kun foreligge, når anholdel-
                                                 - 4 -
      sen er påkrævet for at forhindre yderligere strafbart forhold, for at sikre den mistænktes
      foreløbige tilstedeværelse eller for at hindre hans samkvem med andre. udvalget har
      derfor i sit lovudkast udformet betingelserne for politiets adgang til at foretage anhol-
      delse i overensstemmelse hermed. ved lovovertrædelser, der er undergivet betinget of-
      fentlig påtale, kan anholdelse foretages af politiet, hvis dette skridt er uopsætteligt, jfr.
      retsplejelovens § 722, stk. 2.
      udvalget har overvejet, om den bestående adgang for politiet til at foretage anholdelse
      af enhver person, der gribes på fersk gerning, bør bevares. ved overtrædelser af en
      vis grovhed, f. eks. et indbrudstyveri, føles anholdelse af en gerningsmand, der antræf-
      fes på fersk gerning, som en selvfølgelighed. dette beror imidlertid ikke blot på rets-
      håndhævelsesgrunde, men også på hensynet til at forhindre yderligere strafbare forhold,
      at hindre den pågældendes samkvem med andre eller at sikre hans foreløbige tilstede-
      værelse. udvalget finder det derfor ikke nødvendigt, at der udformes en særregel om
      anholdelse af personer, der gribes på fersk gerning.
      derimod finder udvalget, at det er påkrævet, at der i lovteksten gives tydeligt udtryk
      for, at politiet i alle tilfælde inden anholdelsen skal foretage en afvejning af på den ene
      side det ønskelige i foreløbig at sikre sig den anholdtes person og på den anden side
      indgrebets omfang i forhold til arten af det forhold, den pågældende mistænkes for, og
      omstændighederne i øvrigt. udvalget foreslår derfor, at der i loven opstilles en retlig
      standard, hvorefter anholdelse aldrig må foretages, hvis frihedsberøvelse efter sagens art
      eller omstændighederne i øvrigt ville være et uforholdsmæssigt indgreb. en sådan gene-
      rel regel, der giver udtryk for lovgiverens intention, og som svarer til bestemmelsen i §
      228, stk. 2, i den norske lov om rettergangsmåten i straffesaker, og til udvalgets forslag
      vedr. fængsling, jfr. foran side 25, vil have betydning ved at tvinge den pågældende po-
      lititjenestemand til altid at foretage en afvejning, før han iværksætter en anholdelse.
      reglen vil få sit nærmere indhold fastlagt gennem undervisningen på politiskolen, det
      praktiske politiarbejde under overordnedes tilsyn og gennem den efterfølgende retlige
      vurdering af, om anholdelsen var berettiget.
      det fremgår af det anførte, at borgernes retssikkerhed efter udvalgets opfattelse ikke i
      første række bør søges beskyttet ved udformningen af snævre anholdelsesbetingelser.
      den bør snarere sikres ved en opretholdelse af politiets faglige og etiske standard og
      ved den efterfølgende retlige kontrol med, om betingelserne for anholdelse var til stede,
      og om der er grundlag for at yde erstatning for uberettiget anholdelse. det må herved
      også tages i betragtning, at borgernes risiko for og pligt til at lade sig underkaste en
      kortvarig frihedsberøvelse er et nødvendigt modstykke til det samfundsmæssige gode
      for borgerne, der består i, at de opnår beskyttelse mod lovovertrædelser.”
højesterets begrundelse og resultat
t blev under kørsel i en dansk indregistreret personbil den 27. september 2011 kl. 13.55
standset af politiet og sigtet for overtrædelse af færdselslovens § 80, stk. 1, ved at have ført
motorkøretøj uden at anvende sikkerhedssele. kl. 14.15 blev han anholdt for dette forhold, og
han satte sig efter anmodning ind på politibilens bagsæde. den politiassistent, der foretog an-
holdelsen, var alene, og han tilkaldte en patruljevogn med henblik på transport af t til politi-
                                                - 5 -
stationen. patruljevognen ankom kl. 14.25, og t satte sig efter anmodning ind på vognens
bagsæde, men nægtede af helbredsmæssige grunde at tage sikkerhedssele på. politiet fastholdt
kravet om, at han skulle tage sikkerhedssele på, og der opstod tumult, der endte med, at t fik
håndjern på. som følge af dette forløb blev han endvidere sigtet for overtrædelse af straffelo-
vens § 119, stk. 3, ved at have modsat sig anholdelsen og for overtrædelse af straffelovens §
291, stk. 1, ved at have voldt skade på førersædet i politibilen. t blev herefter transporteret til
politistationen, hvor han blev afhørt og fik forkyndt indkaldelse til retsmøde i sagen. han blev
løsladt kl. 16.36.
t blev i landsretten frifundet for overtrædelse af færdselsloven, idet anklagemyndigheden –
efter at have modtaget en lægeattest af 15. november 2011, hvorefter t ikke er i stand til at
bruge sikkerhedssele – ændrede tiltalen til at vedrøre overtrædelse af bekendtgørelse nr. 324
af 7. april 2006 om brug af sikkerhedsseler mv. § 2, stk. 1, 2. pkt., hvorefter lægeattesten skal
medbringes under kørslen og på forlangende vises til politiet. landsretten udtalte, at det ved
politiassistent as forklaring var bevist, at t ved politiets henvendelse til ham sagde, at han
ikke havde medbragt en lægeerklæring om fritagelse for at benytte sikkerhedssele. ændringen
af tiltalen for landsretten fandtes imidlertid ikke omfattet af anklagemyndighedens adgang til
at berigtige anklageskriftet, jf. retsplejelovens § 917, stk. 1, jf. § 836.
landsretten fandt t skyldig i overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 3, da det var bevist, at
han modsatte sig anholdelsen ved at fægte med armene og stemme imod. landsretten udtalte
herved, at der ikke var grundlag for at fastslå, at anholdelsen var et uforholdsmæssigt indgreb,
jf. retsplejelovens § 755, stk. 4. t blev endvidere af de grunde, som byretten havde anført,
fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 291, stk. 1. byretten havde anført, at t i for-
bindelse med anholdelsen stemte fødderne mod førersædet i politibilen ”med den forventelige
følge, at sædet blev skubbet skævt”.
for højesteret angår sagen, om betingelserne for at anholde t var opfyldt, og om han kan
dømmes for overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 3, og § 291, stk. 1.
tre dommere – jytte scharling, hanne schmidt og kurt rasmussen – udtaler:
                                                - 6 -
byretten har udtalt, at forklaringerne afgivet af politiassistenterne a og b er lagt til grund ved
sagens afgørelse, og landsretten har efter vores opfattelse tiltrådt dette.
vedrørende anholdelsen har politiassistent a forklaret bl.a., at t først oplyste, at han ikke
behøvede at køre med sele, at han ikke havde lægeerklæringen med, at erklæringen var på
tysk, og det kunne politiassistenten ikke forstå, og at han ikke havde pligt til at medbringe
lægeerklæringen i danmark, når han boede i tyskland. herefter bestred han, at han havde
kørt uden sele. politiassistenten har endvidere forklaret, at han havde kontakt til vagtcentra-
len. situationen kørte lidt op, og anholdelsen skete, fordi t skulle ind på stationen og betale
en bøde, fordi situationen var uafklaret, og af hensyn til politiassistentens sikkerhed.
vi finder på denne baggrund, at anholdelsen var berettiget, jf. retsplejelovens § 755, stk. 1, og
herunder måtte anses for påkrævet for at sikre ts foreløbige tilstedeværelse for at få afklaret
hans stilling til sigtelsen og få nærmere oplysninger om den lægeerklæring, som han påbe-
råbte sig. vi lægger herved også vægt på, at situationen, der opstod under standsning på en
landevej, var ”kørt lidt op”, og at t havde bopæl i tyskland. det måtte derfor forventes at
være usikkert, om disse oplysninger kunne fås på anden måde. det tilføjes, at det i en situa-
tion som den foreliggende ikke kan begrunde en anholdelse, at sigtede på politistationen skal
betale en bøde.
vi finder endvidere ligesom landsretten, at anholdelsen, der havde en varighed af to timer og
21 minutter, efter sagens art eller omstændighederne i øvrigt ikke var et uforholdsmæssigt
indgreb, jf. retsplejelovens § 755, stk. 4.
da anholdelsen af t efter vores opfattelse således var lovlig, finder vi, at der ikke er grundlag
for at tage frifindelsespåstanden med hensyn til overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 3, til
følge. det, som t har anført om nødværge mv., kan ikke føre til et andet resultat.
t var herefter heller ikke berettiget til at yde modstand mod anholdelsen ved at stemme be-
nene mod politibilens førersæde og skal ikke af denne grund frifindes for hærværk efter straf-
felovens § 291, stk. 1. vi finder endvidere, at byrettens og landsrettens formulering, hvorefter
tiltalte stemte ”fødderne mod førersædet med den forventelige følge, at sædet blev skubbet
skævt”, må forstås således, at det er fundet godtgjort, at t havde forsæt til at ødelægge eller
                                                 - 7 -
beskadige sædet. vi finder derfor heller ikke, at der er grundlag for at tage frifindelsespåstan-
den i dette forhold til følge.
vi stemmer herefter for at stadfæste dommen.
dommerne niels grubbe og jon stokholm udtaler:
vi er enige med flertallet i gengivelsen af politiassistent as forklaring og i, at denne forkla-
ring af både byret og landsret er lagt til grund ved sagens afgørelse.
således som sagen foreligger, skete anholdelsen af t, fordi den ansås for påkrævet for at sikre
hans foreløbige tilstedeværelse, jf. retsplejelovens § 755, stk. 1. det forhold, at det kan være
hensigtsmæssigt at indbringe en sigtet til afhøring for at afklare hans stilling til sigtelsen og
det nærmere indhold af hans eventuelle indsigelser, opfylder efter vores opfattelse ikke denne
indikation for anholdelse. det kan således efter vores opfattelse ikke begrunde anholdelsen, at
politiet ønskede at få afklaret ts stilling til sigtelsen og få nærmere oplysninger om lægeer-
klæringen. t havde identificeret sig ved sit kørekort, og det forhold, at han havde bopæl i
tyskland, kan efter vores opfattelse heller ikke indebære, at det var ”påkrævet … at sikre
hans foreløbige tilstedeværelse.” forud for anholdelsen kl. 14.15 var situationen ”kørt lidt
op”, men alene i form af verbale uoverensstemmelser, og den fysiske tumult opstod først efter
anholdelsen i forbindelse med flytningen af ham til den senere ankomne patruljevogn med
henblik på transport til politistationen. sådanne verbale uoverensstemmelser kan efter vores
opfattelse heller ikke begrunde en anholdelse. efter vores opfattelse kan heller ikke en samlet
vurdering af de nævnte forhold medføre, at anholdelse var påkrævet.
vi finder derfor, at anholdelsen af t ikke opfyldte betingelserne i retsplejelovens § 755, stk.
1, og derfor var ulovlig.
vi finder, at det – ligesom efter straffelovens § 119, stk. 1 – er en betingelse for straf efter
straffelovens § 119, stk. 3, at hindringerne angår en lovlig tjenestehandling, og stemmer her-
efter for at frifinde t for overtrædelse af denne bestemmelse.
                                              - 8 -
den beskadigelse af patruljebilens førersæde, der skete, da t modsatte sig at få sikkerhedssele
på, har efter vores opfattelse en sådan sammenhæng med hans modstand mod den ulovlige
anholdelse, at den er en del af denne. med denne begrundelse stemmer vi for at frifinde t for
overtrædelse af straffelovens § 291, stk. 1, og for erstatningskravet.
der afsiges dom efter stemmeflertallet, således at landsrettens dom stadfæstes.
efter sagens karakter skal statskassen betale sagens omkostninger for højesteret.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
