                             højesterets dom
                          afsagt torsdag den 9. januar 2014
sag 233/2013
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat gunnar homann, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 10. januar 2013 og af østre
landsrets 21. afdeling den 4. juli 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, niels grubbe, marianne højgaard
pedersen, michael rekling og jan schans christensen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært strafbortfald eller formildelse.
over for påstanden om udvisning påstås frifindelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
anbringender
t har navnlig anført, at landsretten har anvendt forsætsbegrebet urigtigt. sandsynlighedsfor-
sæt er udelukket, hvis det alene anses for godtgjort, at han har set en mulighed, fare eller ri-
siko for, at tasken indeholdt våben, eller at han havde en formodning eller mistanke herom.
sandsynlighedsforsæt forudsætter, at det har været overvejende sandsynligt for ham, at tasken
indeholdt våben. landsretten har tillige lagt vægt på forhold, der ikke kan antages at
karakterisere forsætsformen dolus eventualis. landsretten har således lagt vægt på, at even-
tualiteten af, at der var våben i tasken, ikke var fjerntliggende for ham, hvilket må antages at
                                                - 2 -
beskrive en bevidst uagtsomhed, der ikke opfylder tilregnelseskravet i straffelovens § 192 a.
han har derfor ikke haft det fornødne forsæt.
provokationsforbuddet i retsplejelovens § 754 b finder endvidere anvendelse i sagen, og det er
konkret overtrådt. forbuddet kan ikke afgrænses til generelt alene at gælde i situationer, hvor
provokationen i form af en agents anstiftelse er foretaget af dansk politi. det er ikke afgøren-
de i forhold til anvendelsen af retsplejelovens § 754 b, at agenten har været i direkte kontakt
med alle involverede personer, der deltager i gennemførelse af en forbrydelse. det afgørende
er, at de pågældende foranstaltninger mv., der gennemføres i strid med retsplejelovens § 754
b, jf. § 754 a, påvirker en person, som derved anstiftes til en forbrydelse. det er herefter alene
afgørende, hvorvidt der foreligger kausalitet mellem den udøvede indflydelse og den hand-
ling, som efterfølgende bliver udført. dette følger også af den europæiske menneskerettig-
hedskonventions (emrk) artikel 6 og den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis,
jf. præmis 55 og 60 i ramanauskas mod litauen (dom af 5. februar 2008). retsplejelovens §
754 b, jf. § 754 a, er begrundet i, at det anses for retssikkerhedsmæssigt uacceptabelt, at poli-
tiet ved agentvirksomhed anstifter eller forøger omfanget af forbrydelser. på denne baggrund
bør i hvert fald en åbenbar tilsidesættelse af provokationsforbuddet have som konsekvens, at
den eller de, aktionen i bred forstand er rettet mod, ikke kan straffes for den anstiftede forbry-
delse.
den amerikanske agentvirksomhed om levering af våben, herunder karakteren af de leverede
våben, har forøget lovovertrædelsens omfang og grovhed. t har således foretaget den pågæl-
dende forbrydelse efter den anstiftelse, der motiverede a til at anmode t om at transportere
våbnene fra sverige til danmark. dansk politis agentvirksomhed er sket i direkte forlængelse
af den ulovlige amerikanske agentvirksomhed. på baggrund af det ovenfor anførte bør der ske
frifindelse, jf. retsplejelovens § 754 b.
den amerikanske agentvirksomhed og anstiftelse til forbrydelsen må under alle omstændig-
heder tillægges betydning ved straffastsættelsen, jf. straffelovens § 80, § 82, nr. 3, og § 83. i
formildende retning taler ligeledes, at det transporterede raketstyr ikke generelt kan antages at
være farligere end eksempelvis en håndgranat.
efter det anførte bør der heller ikke ske udvisning.
                                               - 3 -
anklagemyndigheden har navnlig anført, at t i forhold til domfældelsen for ulovlig våben-
transport på baggrund af landsrettens bevisresultat har handlet med forsæt, sådan som det så-
kaldte positive indvilligelsesforsæt må forstås i dansk ret.
omstændighederne vedrørende den agentvirksomhed, som de amerikanske myndigheder har
udøvet i forhold til a, peger ved en foreløbig vurdering i retning af, at agentens adfærd be-
dømt efter dansk ret ikke ville have været forenelig med det såkaldte provokationsforbud.
selv hvis det kan lægges til grund, at den amerikanske agent bedømt efter dansk ret har
handlet i strid med provokationsforbuddet, er dette imidlertid uden betydning for den straffe-
retlige vurdering af t’s handling. den amerikanske agentaktion var således alene rettet mod
a, og den amerikanske agent var aldrig i kontakt med t. desuden var det a, som besluttede at
bede t om at transportere tasken. under disse omstændigheder ligger det klart, at den ameri-
kanske agent ikke kan have påvirket t’s subjektive indstilling til forbrydelsen. t må derfor
antages også at ville have begået forbrydelsen, hvis situationen havde været den, at den ame-
rikanske agent ikke var en del af det pågældende sagsforløb, og a i stedet på en anden bag-
grund havde bedt t om at transportere tasken. der vil derfor ikke være noget stødende ved at
straffe t uden at tage hensyn til den amerikanske agents mulige overtrædelse af dansk rets
provokationsforbud.
om den danske agentaktion bemærkes, at politiagenten kontaktede t på et tidspunkt, hvor t
allerede havde truffet aftale med a om at transportere tasken fra sverige til danmark. politi-
agenten tilskyndede således t til at fortsætte sin forbrydelse, men politiagentens rolle bestod
alene i ved hjælp af instrukser til t om tid og sted for overlevering af tasken at afslutte en al-
lerede planlagt forbrydelse. der foreligger derfor ikke nogen overtrædelse af provokations-
forbuddet.
der ses ikke at foreligge retspraksis fra den europæiske menneskerettighedsdomstol, hvor-
efter der ville kunne foreligge en krænkelse af emrk artikel 6 i en situation som den forelig-
gende, hvor den amerikanske agentaktion ikke var rettet mod t, og hvor der i øvrigt ikke som
led i denne aktion er tilvejebragt beviser mod t.
                                                - 4 -
det fremgår af forarbejderne til en ændring i 2009 af straffelovens § 192 a, stk. 1 (folketings-
tidende 2008-09, tillæg a, l 211, s. 8071 f), at straffen for besiddelse af særdeles farlige vå-
ben (både med og uden tilhørende ammunition) på offentligt sted i førstegangstilfælde som
udgangspunkt skal fastsættes til fængsel i mindst 1 år og 8 måneder til 2 år. desuden forud-
sættes det i forbindelse med omtale af organiseret våbenkriminalitet, at der i sager om ind-
smugling bliver fastsat en straf, der er væsentligt højere end det nævnte udgangspunkt. da t
har gjort sig skyldig i at deltage i en international transport af tunge, militære våben, må en
straf på 3 års fængsel på den baggrund anses for passende.
betingelserne for at udvise t må endelig anses for opfyldt efter de bestemmelser, der er nævnt
i byrettens og landsrettens dom, og da karakteren af hans forbrydelse sammenholdt med det
forhold, at han er uden tilknytning til danmark, indebærer, at en udvisning af ham må anses
for at være forenelig med reglerne i eu's opholdsdirektiv. da t bør idømmes en fængselsstraf
på mere end 2 år, skal udvisningen efter udlændingelovens § 32, stk. 2, nr. 5, ske for bestan-
dig.
højesterets begrundelse og resultat
sagens principielle hovedspørgsmål er, om agentvirksomhed i forhold til en hovedmand kan
få betydning ved den strafferetlige bedømmelse af en person, der af hovedmanden antages
som kurer i en international våbentransport. herudover er der spørgsmål om forsæt, straffast-
sættelse og udvisning.
forsæt
landsretten har om t’s forsæt udtalt, at ”tiltalte i hvert fald accepterede at foretage transpor-
ten også for den eventualitet, der ikke var fjerntliggende, at tasken havde det indhold af tunge
våben, som den faktisk viste sig [at] have.” landsretten har således anset det for bevist, at t
havde det fornødne forsæt i form af det såkaldte positive indvilligelsesforsæt (dolus eventua-
lis). landsrettens anvendelse af forsætsbegrebet er korrekt, og der er derfor ikke grundlag for
at frifinde t på grund af manglende forsæt.
agentvirksomhed
ved dom af 15. november 2001 (ufr 2002, s. 340) har højesteret bl.a. taget stilling til betyd-
ningen af agentvirksomhed. som anført i dommen fremgår det af forarbejderne til retspleje-
                                               - 5 -
lovens § 754 a, at en agents overskridelse af provokationsforbuddet ikke skal fritage ger-
ningsmanden for ansvar, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, men at der
eventuelt kan tages hensyn hertil ved strafudmålingen, jf. strafferetsplejeudvalgets betænk-
ning nr. 1023/1984, s. 193-94. det fastslås endvidere i dommen, at det ved den strafferetlige
vurdering af en tiltalts handling ikke kan tillægges betydning, at provokationen er foretaget af
en udenlandsk myndighed uden medvirken af dansk politi.
i den foreliggende sag har de amerikanske narkotikamyndigheder (drug enforcement admi-
nistration, dea) iværksat en agentaktion rettet mod a, der omfattede en våbenleverance som
betaling for kokain. efter rigsadvokatens foreløbige vurdering ville den amerikanske agent-
aktion ikke have været forenelig med provokationsforbuddet i de danske regler om agentvirk-
somhed under efterforskningen af straffesager. spørgsmålet er, om agentaktionen rettet mod
a skal have betydning for den strafferetlige bedømmelse af t’s forbrydelse.
det var a, som traf beslutning om at anvende t til at transportere den taske, der indeholdt en
ak 47 (maskinpistol) og et m-80 raketstyr (panserværnsraket), ligesom det var a, der i øvrigt
planlagde t’s rolle i sagsforløbet. t var ikke bekendt med a’s bevæggrunde for at anmode
ham om at transportere tasken fra sverige til danmark. t var på intet tidspunkt i kontakt med
personer knyttet til den agentaktion, som de amerikanske narkotikamyndigheder havde iværk-
sat, og som var rettet mod a. den amerikanske agentaktion kan ikke antages at have påvirket
t’s subjektive indstilling til forbrydelsen, som han må antages også at ville have begået, hvis
a på en anden baggrund end forbindelsen til den amerikanske agent havde anmodet t om at
transportere tasken. under disse omstændigheder finder højesteret, at den amerikanske agent-
aktion ikke har bevirket en forøgelse af omfanget eller grovheden af t’s forbrydelse.
til den amerikanske agentvirksomhed rettet mod a var koblet en dansk agentaktion rettet
mod t. den danske agentaktion bestod alene i – efter at t havde truffet aftale med a om, at
han skulle transportere tasken fra sverige til danmark – ved hjælp af instrukser til t om tid og
sted for overlevering af tasken at tilskynde til og afslutte en allerede planlagt forbrydelse.
heller ikke denne agentaktion har bevirket en forøgelse af omfanget eller grovheden af t’s
forbrydelse.
                                                 - 6 -
på denne baggrund, og da den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 ikke kan
føre til andet resultat, finder højesteret, at hverken den amerikanske eller den danske agent-
aktion kan medføre, at der skal ske frifindelse af t, eller at der skal ske strafbortfald eller
formildelse af den forskyldte straf.
strafudmåling
t er fundet skyldig i under særdeles skærpende omstændigheder som kurer at have transporte-
ret en maskinpistol og en panserværnsraket fra sverige til danmark. det skete som led i orga-
niseret våbensmugling.
højesteret finder på denne baggrund, at der ikke er grundlag for at ændre straffen på 3 års
fængsel.
udvisning
højesteret tiltræder, at betingelserne i udlændingelovens § 24 for at udvise t med indrejse-
forbud for bestandig er opfyldt, og at udvisning ikke vil være uforenelig med danmarks inter-
nationale forpligtelser, herunder artikel 27, stk. 2, og artikel 28, stk. 1, i opholdsdirektivet (di-
rektiv 2004/38/ef) og artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
efter det anførte stadfæster højesteret dommen.
t har under anken været frihedsberøvet fra den 30. oktober 2013.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.
