                             højesterets dom
                         afsagt mandag den 5. oktober 2009
sag 156/2009
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat michael juul eriksen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i herning den 26. november 2008 og af vestre
landsrets 5. afdeling den 7. maj 2009.
i pådømmelsen har deltaget ni dommere: poul sørensen, peter blok, asbjørn jensen, børge
dahl, poul søgaard, niels grubbe, jon stokholm, jens peter christensen og henrik waaben.
påstande
dommen er anket af anklagemyndigheden med påstand om skærpelse til fængsel i 13 år.
tiltalte, t, har påstået straffen nedsat til fængsel i 10 år.
sagens baggrund
i rigsadvokaten informerer nr. 3/1993 af 10. februar 1993 og nr. 12/1993 af 4. juni 1993
omtales en offentlig diskussion om strafniveauet for familiedrab, herunder at rigsadvokaten
havde givet udtryk for, at straffen formentlig uden skade kunne sænkes ”fra de nuværende 10-
12 års fængsel til 8-10 års fængsel for visse typer af samleverdrab”. af rigsadvokaten infor-
merer nr. 3/1993 fremgår det således bl.a., at rigsadvokaten havde peget på:
       ”… at straffene for drab i de øvrige nordiske lande er langt lavere end i danmark, og at
       jeg ikke mente, at der var nogen præventiv funktion forbundet med at opretholde et
       strafniveau på 10-12 års fængsel for en særlig gruppe af drab, nemlig drab på nære på-
                                               - 2 -
       rørende, typisk ægtefæller og samlevere, hvor drabet er udløst af dybtgående og ofte
       langvarige familiemæssige konflikter mellem mennesker, der ”på godt og ondt” har le-
       vet i et samliv i længere tid”.
i højesterets dom af 2. juni 1993, gengivet i ufr 1993 s. 742, fastsattes straffen for drab på
samlever til fængsel i 10 år. af dommen fremgår bl.a., at anklagemyndigheden til brug for
højesteret havde tilvejebragt oplysninger om strafniveauet i drabssager i de øvrige nordiske
lande, og at anklagemyndigheden bl.a. på denne baggrund havde anført, at en vis nedsættelse
af strafniveauet i sager om drab på ægtefælle eller samlevende kunne overvejes, således at
påstanden om skærpelse af straffen alene var nedlagt for at stille højesteret frit.
i højesterets dom af 17. august 1993, gengivet i ufr 1993 s. 847, om drab på ægtefælle hed-
der det bl.a.:
       ”efter højesterets dom af 2. juni 1993 [ufr 1993 s. 742] er en straf af fængsel i 10 år
       udgangspunktet i sager om drab på ægtefælle eller samlever.”
i retspraksis har der herefter været et fast udgangspunkt på fængsel i 10 år for drab i samlivs-
relaterede forhold, mens udgangspunktet i andre sager om drab er blevet 12 år. det hedder
således i højesterets dom af 20. november 2008, gengivet i ufr 2009 s. 433, bl.a.:
       ”det almindelige udgangspunkt ved fastsættelsen af straffen for drab er fængsel i 12 år,
       mens udgangspunktet ved drab i samlivsforhold er fængsel i 10 år. denne forskel er be-
       grundet i, at drab i samlivsforhold typisk er begået under indflydelse af en særlig følel-
       sesmæssig belastning. på denne baggrund kan der kun under ganske særlige omstæn-
       digheder blive tale om nedsættelse af straffen i forhold til udgangspunktet på fængsel i
       10 år med henvisning til straffelovens § 82, nr. 7, om bl.a. tilfælde, hvor gerningen er
       begået under indflydelse af stærk sindsbevægelse.”
anklagemyndighedens påstande om strafudmåling har været i overensstemmelse hermed.
i de senere år har spørgsmålet om, hvorvidt der fortsat bør gælde et lavere udgangspunkt for
straffen i sager om samlivsrelateret drab end i øvrige drabssager, atter været genstand for de-
bat, og justitsministeriet anmodede ved brev af 21. september 2007 rigsadvokaten om at fo-
retage en nærmere vurdering af strafniveauet i sager om vold i familierelationer i forhold til
sager om tilsvarende vold i andre relationer.
                                                - 3 -
det hedder i rigsadvokatens redegørelse fra oktober 2008 til justitsministeriet om straffene i
sager om samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg bl.a.:
      ”1. indledning
      justitsministeriet har ved skrivelse af 21. september 2007 anmodet rigsadvokaten om at
      foretage en nærmere vurdering af strafniveauet i sager om vold i familierelationer i for-
      hold til sager om tilsvarende vold i andre relationer.
      justitsministeriet har i den forbindelse anmodet rigsadvokaten om på grundlag af en
      gennemgang af retspraksis at vurdere, om en eventuel forskel i det generelle strafniveau
      alene skyldes, at der i sager om vold i familierelationer oftere foreligger omstændighe-
      der, som efter straffelovens almindelige strafudmålingsregler normalt skal tale for en
      mildere straf, eller om der kan være behov for nye initiativer med henblik på at sikre en
      ensartet vurdering af voldssager.
      rigsadvokaten har på den baggrund foretaget en gennemgang af straffene i sager om
      samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg. gennemgangen omfatter sager, hvor der er
      begået vold mod eller drab/drabsforsøg på ægtefælle, samlever, kæreste eller lignende
      eller en person, som gerningsmanden tidligere har haft et sådant forhold til. redegørel-
      sen omfatter derimod ikke vold og drab/drabsforsøg i andre samlivsrelationer, f.eks. i
      forhold til børn, forældre, søskende eller lignende.
      redegørelsen er delt op i to hovedafsnit. første del af redegørelsen (afsnit 2) vedrører
      samlivsrelateret vold og bygger på en række byrets- og landsretsdomme afsagt i slut-
      ningen af 2006 og i 2007, mens anden del af redegørelsen (afsnit 3) vedrører samlivs-
      relateret drab og drabsforsøg og bygger på nyere højesteretspraksis. herudover indehol-
      der redegørelsen et mindre afsnit om jalousidrab begået mod tredjemand (afsnit 4).
      …
      afsnit 2. samlivsrelateret vold
      …
      afsnit 2.2. strafskærpelser vedrørende vold
      der er i de senere år gennemført flere strafskærpelser vedrørende vold.
      i 1994 blev straffeloven ændret med henblik på en forhøjelse af straffene ved vold i
      gentagelsestilfælde, og i 1997 blev straffeloven ændret med henblik på en skærpelse af
      straffen i de særligt grove voldstilfælde.
      senest er strafferammerne i straffelovens bestemmelser om vold forhøjet ved lov nr.
      380 af 6. juni 2002, idet strafferammen i straffelovens § 244 om simpel vold blev hævet
      fra fængsel indtil 1 år og 6 måneder til fængsel indtil 3 år. strafferammen i § 245 om
      kvalificeret vold blev hævet fra fængsel indtil 4 år til fængsel indtil 6 år, og strafferam-
      men i § 246 om vold under særdeles skærpende omstændigheder blev hævet fra fængsel
      indtil 8 år til fængsel indtil 10 år. lovændringen trådte i kraft den 8. juni 2002.
                                           - 4 -
formålet med forhøjelsen af strafferammerne i straffelovens §§ 244 - 246 var ifølge
bemærkningerne til lovforslaget i højere grad at lade strafniveauet afspejle den kræn-
kelse af offeret, der finder sted ved forbrydelser af personfarlig karakter, herunder ved
voldskriminalitet.
lovændringen tilsigtede, at straffen i voldssager gennemgående forhøjes med omkring
en tredjedel i forhold til den straf, der efter hidtidig praksis ville være fastsat af dom-
stolene. det forhøjede strafniveau på omkring en tredjedel skal anvendes i de sager, der
falder ind under straffelovens to bestemmelser om den grove vold, jf. straffelovens §
245 og § 246. for så vidt angår strafudmålingen for vold omfattet af straffelovens § 244
var følgende anført i bemærkningerne til lovforslaget:
         ”forslaget tilsigter derfor, at den nævnte forhøjelse med omkring en tredjedel i
         forhold til nuværende praksis som overvejende hovedregel ligeledes skal slå
         igennem i voldssager, der er omfattet af straffelovens § 244. det gælder f.eks.
         sager om såkaldt gadevold, hvor gerningsmanden på gaden eller tilsvarende ste-
         der overfalder en person, som gerningsmanden ikke kender, og hvor ofret hver-
         ken ved ord eller handling kan siges at have foranlediget volden. her bør der så-
         ledes ske en forhøjelse af strafniveauet også i de tilfælde, hvor gadevolden ikke
         har haft en så grov karakter, at forholdet er omfattet af straffelovens §§ 245 eller
         246. det samme gælder med hensyn til f.eks. sager om såkaldt familievold – det
         vil sige vold mod en ægtefælle, samlever eller kæreste mv. – samt sager om vold
         mod børn.”
det fremgår således udtrykkeligt, at der ved lovændringen også tilsigtes en forhøjelse af
straffene i sager om vold mod ægtefælle, samlever eller kæreste.
efter lovændringen har rigsadvokaten flere gange foretaget undersøgelser af strafni-
veauet i voldssager. senest har rigsadvokaten i juni 2007 afgivet en redegørelse til ju-
stitsministeriet herom.
…
2.6. rigsadvokatens vurdering og konklusion vedrørende straffene for samlivsrelateret
vold
…
sammenfattende vedrørende strafudmålingsfaktorerne i sager om samlivsrelateret vold
er det rigsadvokaturens opfattelse, at de momenter, der enten udtrykkeligt er tillagt be-
tydning i præmisserne vedrørende straffastsættelsen i de undersøgte sager, eller som må
antages at være tillagt betydning, er faktorer, som også i andre sager om vold ville være
blevet tillagt betydning. i formildende retning spiller det således ind i mange sager, at
der har været forudgående skænderier eller eventuelt tillige provokationer eller vold fra
forurettedes side, ligesom der lægges en vis vægt på, om parforholdet fortsat består.
der er således ikke grundlag for at antage, at der ved strafudmålingen lægges vægt på
andre forhold i sager om samlivsrelateret vold end i sager om vold i øvrigt.
gennemgangen giver heller ikke et indtryk af, at der generelt udmåles lavere straffe i
sager om samlivsrelateret vold end i andre sammenlignelige voldssager, når der henses
til voldens karakter og omfang, de påførte skader, tiltaltes forstraffe mv.
                                          - 5 -
…
sammenfattende er det således rigsadvokaturens opfattelse, at der ikke er grundlag for
at antage, at domstolene i sager om samlivsrelateret vold generelt udmåler en mildere
straf i forhold til sammenlignelige sager om vold i andre relationer.
konklusionen er på denne baggrund, at der efter rigsadvokatens opfattelse ikke er be-
hov for at tage nye initiativer med henblik på at skærpe straffene i sager om samlivsre-
lateret vold.
det bemærkes i den forbindelse også, at der må antages at være en almindelig tendens
til at betragte disse sager med en væsentlig større alvor end tidligere. således var det
udtrykkeligt nævnt i forarbejderne til den lovændring om forhøjelse af straffene i volds-
sager, der blev gennemført i 2002, at de skærpede straffe også skulle anvendes i sager
om vold mod en ægtefælle, samlever eller kæreste.
der har endvidere i de senere år været taget en række initiativer fra politiets og ankla-
gemyndighedens side, der skal sikre, at sager om vold i samlivsrelationer i videst muligt
omfang gennemføres til domfældelse, ligesom der er taget initiativer, der skal medvirke
til at beskytte den forurettede i sager af denne art.
…
3. samlivsrelaterede drab og drabsforsøg
3.1. grundlaget for redegørelsen
justitsministeriets skrivelse af 21. september 2007 vedrører strafniveauet i sager om
vold, og ovenfor i afsnit 2 gennemgås praksis vedrørende vold i samlivsrelationer, når
forholdet henføres under straffelovens §§ 244-246. den allergroveste voldskriminalitet,
hvor der er forsæt til drab, gennemgås i dette afsnit, som omfatter strafniveauet i sager
om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer.
…
3.3. udgangspunktet for strafudmålingen
3.3.1. udgangspunktet i sager om samlivsrelaterede drab
udgangspunktet for straffene i drabssager har i en årrække ligget ganske fast i praksis.
straffen for et drab, hvor der ikke foreligger skærpende eller formildende omstændig-
heder, udmåles således normalt til fængsel i 12 år.
i sager om samlivsrelaterede drab fastsættes normalt en straf på fængsel i 10 år. der
ydes således en vis ”rabat” ved strafudmålingen i denne type af sager, når drabet er be-
gået i forbindelse med samlivs- eller kæresteforhold, også selv om der i de konkrete sa-
ger ikke påvises særlige formildende omstændigheder.
…
i u1993.847h, der også er omtalt nedenfor under punkt 3.4.2., blev straffen i landsret-
ten fastsat til fængsel i 10 år. højesteret stadfæstede dommen og udtalte, at efter
                                            - 6 -
u1993.742h ”er en straf af fængsel i 10 år udgangspunktet i sager om drab på ægte-
fælle eller samlever”.
højesteret har siden fastholdt denne praksis og således taget udgangspunkt i en straf på
10 års fængsel i sager om samlivsrelateret drab, herunder for eksempel i u2006.1998h,
hvor tiltalte, der tidligere var straffet for bl.a. grov vold mod sin kæreste, blev idømt 10
års fængsel for at have dræbt hende med flere knivstik i maven og ryggen, og
u2007.1590h, hvor tiltalte dræbte sin samlever ved at overhælde ham med brændbar
væske og herefter sætte ild til ham.
denne praksis har omfattet både drab på ægtefælle, samlever og kæreste og tilfælde,
hvor der tidligere har bestået et sådant forhold mellem offer og gerningsmand, jf. nær-
mere nedenfor under afsnit 3.4.
udgangspunktet for straffen på fængsel i 10 år er fraveget i sager, hvor der har forelig-
get skærpende omstændigheder, jf. nærmere nedenfor i afsnit 3.5. straffen fastsættes i
disse tilfælde typisk til fængsel i 12 år.
har der foreligget formildende omstændigheder typisk i form af, at gerningsmanden har
været under indflydelse af stærk sindsbevægelse, jf. nærmere nedenfor i afsnit 3.6., er
straffen oftest fastsat til fængsel i 8 år.
…
3.9. rigsadvokatens vurdering af strafniveauet i sager om samlivsrelateret drab og
drabsforsøg
indledningsvis bemærkes, at strafferammen i straffelovens § 237 om manddrab er fæng-
sel fra 5 år indtil på livstid. der er således i bestemmelsen mulighed for at anvende den
strengeste straf, livstid, ligesom der er fastsat en nedre grænse for straffen på fængsel i 5
år. denne strafferamme gælder også for drabsforsøg, idet der dog i straffelovens § 21,
stk. 2, er hjemmel til at nedsætte den for en lovovertrædelse foreskrevne straf, navnlig
når forsøget vidner om ringe styrke eller fasthed i det forbryderiske forsæt.
som det fremgår af afsnit 3.3.2. og afsnit 3.3.3. ovenfor, er det et helt fast udgangs-
punkt, at straffene i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg nedsættes i forhold
til det almindelige udgangspunkt i sager af denne karakter. nedsættelsen sker fra hen-
holdsvis 12 år til 10 år i drabssager og fra 6 år til 5 år i sager om drabsforsøg. der er
således tale om en reduktion, der svarer til 1/6 af den almindelige straf.
foreligger der i samlivsrelaterede drabssager skærpende omstændigheder, forhøjes
straffen typisk til fængsel i 12 år, mens straffen ved formildende omstændigheder i al-
mindelighed fastsættes til fængsel i 8 år. ved skærpende eller formildende omstændig-
heder i sager om drabsforsøg anvendes normalt strafpositioner i niveauet mellem fæng-
sel i 4 år til fængsel i 9 år.
udgangspunktet med en straf på fængsel i 10 år har været gældende i sager om drab si-
den to højesteretsdomme fra 1993, hvor også anklagemyndigheden i højesteret havde
anført, at en vis nedsættelse af strafniveauet i sager om drab på ægtefælle eller samle-
vere kunne overvejes. siden er det klart tilkendegivet af højesteret, at en reduktion af
straffen også gælder i sager om drabsforsøg.
                                         - 7 -
det fremgår ikke udtrykkeligt af højesteretsdommene på området, hvilke forhold der
nærmere begrunder den nedsatte straf ved samlivsrelaterede drab og drabsforsøg.
det må imidlertid antages, at begrundelsen først og fremmest skal søges i, at der helt
overvejende er tale om sager om drab og forsøg på drab i forbindelse med afslutningen
af et samliv eller et kæresteforhold, og i den følelsesmæssige belastning, som dette har
medført for gerningsmanden.
…
med andre ord anses det som en formildende omstændighed, at gerningsmanden er
stærkt følelsesmæssigt belastet af udsigten til afslutningen af sit forhold til partneren
eller som følge af, at forholdet allerede er blevet afbrudt.
dette svarer for så vidt til den almindelige strafudmålingsfaktor, der er lovfæstet i straf-
felovens § 82, nr. 7, hvorefter det ved straffens fastsættelse skal indgå som en formil-
dende omstændighed, at gerningen er begået under indflydelse af stærk sindsbevægelse,
eller der foreligger andre oplysninger om gerningsmandens sindstilstand.
denne bestemmelse kan også omfatte situationer, hvor gerningsmandens stærke sinds-
bevægelse er et udslag af jalousi efter konstateringen af, at en (tidligere) ægtefælle,
samlever eller kæreste har indledt et forhold til en tredje person, og hvor dette fører til
drabet på partneren.
herudover fremgår af straffelovens § 82, nr. 5, at det ligeledes skal indgå som en for-
mildende omstændighed ved straffens fastsættelse, at gerningen er udført i en oprørt
sindstilstand, der er fremkaldt af forurettede. denne bestemmelse er næppe af betydning
i de typiske tilfælde af samlivsrelaterede drab og drabsforsøg, men kan dog være rele-
vant, hvis den dræbte f.eks. som nævnt i u1995.57/2h (omtalt i afsnit 3.4.2. og 3.6.2.
ovenfor) adskillige gange har udsat tiltalte for overlast.
det kan således siges at være i overensstemmelse med almindelige strafudmålingsprin-
cipper, at der kan ske en nedsættelse af straffen, når et drab eller drabsforsøg bliver be-
gået som følge af stærk sindsbevægelse i forbindelse med afbrydelsen af et tæt følel-
sesmæssigt forhold.
i en række tilfælde kan der dog rejses spørgsmål om, hvorvidt den generelle anvendelse
af en lavere straf for samlivsrelateret drab og drabsforsøg er gået videre, end alminde-
lige strafudmålingsprincipper tilsiger.
…
det er rigsadvokaturens opfattelse, at navnlig de konkrete nævnte situationer, hvor der
har været anvendt en nedsat strafposition på trods af en forudgående planlægning af
drabet, på trods af, at samlivsophævelsen ligger længere tilbage i tiden, eller på trods af
en kortere varighed eller intensitet af forholdet mellem parterne, giver grundlag for at
overveje anvendelse af ”rabatten” ved samlivsrelaterede drab og drabsforsøg.
herudover er der imidlertid efter rigsadvokaturens opfattelse grundlag for mere generelt
at overveje, om det fortsat bør gælde, at der tages udgangspunkt i et lavere strafniveau i
sager om drab eller drabsforsøg i samlivsrelationer.
                                          - 8 -
som nævnt ovenfor må baggrunden for den nedsatte straf søges i den følelsesmæssige
belastning af gerningsmanden, der opstår som følge af udsigten til afslutningen af et tæt
følelsesmæssigt forhold til en partner eller som følge af, at forholdet allerede er blevet
afbrudt.
at denne belastning skal medføre en nedsat straf forekommer bedst begrundet i de til-
fælde, hvor der er tale om afbrydelse af et langvarigt samliv med fælles bopæl, eventu-
elt med fælles børn og med en tilknytning mellem parterne også som følge af forhold til
partnerens familie, fælles venner samt fælles ejendele og økonomi. i de tilfælde er det
forståeligt, at gerningsmanden kan opleve ophøret af forholdet sådan, at ”hans verden
styrter i grus”.
omvendt kan det anføres, at afbrydelsen af et parforhold er en almindeligt forekom-
mende livssituation, som langt de fleste mennesker oplever en eller flere gange i livet.
de fleste unge har således en række kortere eller længere kæresteforhold, inden de fin-
der en mere varig partner, og også for længerevarende forhold er det almindeligt fore-
kommende, at de ophører ved separation/skilsmisse eller blot en ophævelse af samliv,
selv om parterne har fælles bopæl, børn og venner og mange andre tilknytningsmo-
menter. det er også almindeligt, at den ene part ønsker at fortsætte forholdet, mens den
anden part er den, der har taget initiativ til at ophæve dette.
det kan på den baggrund forekomme mindre berettiget, at det helt generelt tillægges
betydning som en formildende faktor ved straffastsættelsen, at et drab eller drabsforsøg
er begået i tilknytning til ophøret af et kæresteforhold eller et samliv.
det kan også anføres, at der i forhold mellem personer, der har været tæt følelsesmæs-
sigt knyttet til hinanden, bør gælde en særlig forpligtelse til ikke at begå voldshandlin-
ger over for den anden – og herunder heller ikke i forbindelse med en samlivsophæ-
velse.
dette synspunkt synes bl.a. at være en del af baggrunden for de senere års styrkede ind-
sats mod samlivsrelateret vold. her spiller det formentlig også ind, at den forurettede
typisk er en kvinde, der er gerningsmanden fysisk underlegen, og at der bl.a. på den
baggrund kan være et behov for en større beskyttelse fra samfundets side.
til støtte herfor kan også henvises til oplysningerne fra den svenske rigsadvokat, hvor-
efter det i svensk retspraksis er fremhævet som en strafskærpende omstændighed, at et
drab i samlivsforhold var begået mod en nærtstående. tillige har den norske rigsadvokat
oplyst, at det er vanskeligt i nyere retspraksis at finde støtte for, at drab på ægtefælle
eller samlever skal straffes mildere end drab begået mod andre personer. tværtimod er
det den norske rigsadvokats opfattelse, at den senere tids fokus i norge på bekæmpelse
af ”vold i nære relationer” let vil kunne føre til en strengere straf end ellers.
det kan allerede på denne baggrund efter rigsadvokatens opfattelse være velbegrundet
at bryde med den hidtidige praksis, således at udgangspunktet om en mildere straf i sa-
ger om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer opgives.
hertil kommer, at der i de senere år i danmark er gennemført skærpede straffe på
mange områder vedrørende personfarlig kriminalitet. lovændringerne kan ses som et
                                          - 9 -
udtryk for samfundets stærkere afstandtagen til personfarlig kriminalitet og som et øn-
ske om en større beskyttelse af det enkelte menneskes fysiske integritet.
straffene for vold er således hævet ved lovændringer i både 1994, 1997 og 2002, straf-
fene for voldtægt er forhøjet i 2002 og straffene for seksuelle overgreb mod børn senest
i 2008. lovændringerne har bl.a. medført en forhøjet straf for vold med døden til følge,
jf. straffelovens § 246. rigsadvokaturen har antaget, at normalstraffen i sådanne sager
må antages at være mindst 7-8 år, jf. nærmere afsnit 2.4.1. ovenfor. endvidere kan hen-
vises til dommen nævnt i afsnit 2.5.3., hvor vold med døden til følge over for en kæreste
blev straffet med fængsel i 7 år.
hvis der fortsat skal være en indbyrdes sammenhæng mellem de strafpositioner, der an-
vendes ved vold på den ene side og drab og drabsforsøg på den anden side i forholdet
mellem ægtefæller, samlevere og kærester (eller tidligere sådanne), kan det således også
tale for at ændre den hidtidige praksis ved strafudmålingen for drab og drabsforsøg.
endelig bemærkes, at det af afsnit 2.6. ovenfor vedrørende samlivsrelateret vold frem-
går, at gennemgangen af en række konkrete sager ikke giver indtryk af, at der generelt
udmåles lavere straffe i sager om samlivsrelateret vold end i andre sammenlignelige
voldssager, når der henses til voldens karakter og omfang, de påførte skader, tiltaltes
forstraffe mv. det forekommer uden sammenhæng hermed, at der generelt tages ud-
gangspunkt i lavere straffe ved den mest alvorlige voldskriminalitet i form af drab og
drabsforsøg, hvor gerningsmanden har tilsigtet at tage livet af en (tidligere) ægtefælle,
samlever eller kæreste – og hvor offeret ofte ikke har givet årsag til dette på anden måde
end ved at ønske forholdet til gerningsmanden afsluttet.
det foreslås derfor, at der tages initiativ til en lovændring, der fastslår, at udgangs-
punktet for straffastsættelsen i sager om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer er det
samme som ved andre drab og drabsforsøg, dvs. fængsel i henholdsvis 12 år og 6 år.
en sådan ændring bør i givet fald efter rigsadvokatens opfattelse ledsages af nærmere
bemærkninger i lovforslaget om, i hvilke tilfælde det under en ny retstilstand kan
komme på tale henholdsvis at forhøje straffen eller formilde straffen i forhold til det nye
udgangspunkt for straffastsættelsen.
det er her rigsadvokatens opfattelse, at der bør gælde de samme grunde som i andre
drabssager til at forhøje straffen.
det indebærer, at det især kommer på tale at forhøje straffen i forhold til det generelle
udgangspunkt, når der har været tale om forudgående planlægning af et drab eller drabs-
forsøg, når et drab eller drabsforsøg er begået under anvendelse af særlig brutal vold
eller meget ydmygende behandling, og når der har foreligget en forudgående frihedsbe-
røvelse af en vis varighed. også en usømmelig omgang med liget efter et drab skal
indgå som en strafskærpende omstændighed, ligesom det ved drabsforsøg som hidtil bør
tillægges betydning i skærpende retning, hvis offeret er påført varigt mén.
herudover er der efter rigsadvokatens opfattelse grund til også at pege på, at vold i øv-
rigt begået over for offeret forud for drabet eller drabsforsøget bør tillægges en særlig
betydning i skærpende retning. dette har som nævnt i afsnit 3.5.2. også været tilfældet i
hidtidig praksis. der kan dog netop i sådanne tilfælde være grund til via en forhøjet straf
                                         - 10 -
at understrege en afstandtagen til voldelige forhold, hvor volden eskalerer og senere ud-
vikler sig til drab eller drabsforsøg. der henvises herved også til de to sager, der er
nævnt ovenfor i afsnit 3.5.8., hvor henholdsvis et drab og et drabsforsøg var blevet be-
gået som kulminationen på tidligere trusler og vold fra mandens side.
med hensyn til omstændigheder, der kan begrunde en nedsættelse af straffen i forhold
til det foreslåede fremtidige udgangspunkt på henholdsvis 12 år for drab og 6 år for
drabsforsøg, er det rigsadvokatens opfattelse, at det bør nævnes, at der fortsat kan være
grundlag for at nedsætte straffen i sager om drabsforsøg ved ringe fasthed i det forbry-
deriske forsæt, jf. straffelovens § 21, stk. 2.
det bør heller ikke være udelukket at nedsætte straffen i forhold til udgangspunktet,
hvis gerningsmanden har handlet i en oprørt tilstand, der er fremkaldt af forurettede, jf.
også straffelovens § 82, nr. 5. denne formildende omstændighed bør dog efter rigsad-
vokaturens opfattelse hovedsagelig være forbeholdt situationer, hvor offeret har begået
egentlige overgreb mod gerningsmanden. det forhold, at der har været tale uoverens-
stemmelser mellem parterne, der må anses som sædvanlige i forbindelse med samliv
eller kæresteforhold eller ophøret af sådanne forhold, bør således ikke i sig selv føre til
en mindre straf, selv om dette har ført til, at gerningsmanden er kommet i ”en oprørt
sindstilstand”. almindelige eller voldsommere skænderier bør således som altoverve-
jende udgangspunkt ikke anses for tilstrækkelige til en nedsættelse af straffen.
endelig bemærkes, at det også fremover vil kunne anses som en formildende omstæn-
dighed, når et samlivsrelateret drab eller et drabsforsøg er begået under indflydelse af
stærk sindsbevægelse, jf. bestemmelsen i straffelovens § 82, nr. 7.
en reel strafnedsættelse af denne grund bør dog efter rigsadvokatens opfattelse være
forbeholdt særlige tilfælde, hvor et samlivsrelateret drab eller drabsforsøg er begået un-
der indflydelse af en sindsbevægelse, der er fremkaldt af helt specielle belastende om-
stændigheder i forbindelse med ophøret af ægteskabet, samlivet eller kæresteforholdet.
tankegangen er her, at der ikke er grundlag for en mildere straf, såfremt der er tale om
ophør af et samlivs- eller kæresteforhold under sædvanlige omstændigheder, uanset om
gerningsmanden måtte føle sig mere følelsesmæssigt belastet af dette end andre i en lig-
nende situation.
der vil formentlig typisk kunne tænkes at foreligge sådanne helt særlige belastende om-
stændigheder, hvor der gennem længere tid mellem parterne har været meget vold-
somme uoverensstemmelser, som de begge har del i, eller hvor der forekommer enkelt-
stående situationer, der er mere end almindeligt provokerende eller chokerende for ger-
ningsmanden, f.eks. hvis partneren udsætter ham for grove ydmygelser, eller hvis han
finder partneren i seng med en anden – og hvor drab eller drabsforsøg bliver begået i
umiddelbar tilknytning hertil.
herudover kan der efter rigsadvokatens opfattelse være grundlag for at overveje en
mere nuanceret udmåling af straffene i sager om drab ved at pege på muligheden for at
anvende strafpositioner, der efter hidtidig praksis stort set ikke har fundet anvendelse.
hidtil har der således normalt kun været anvendt straffe på fængsel i 8 år, 10 år, 12 år
og 14 år, mens udmåling af fængselsstraffe på 9 år, 11 år og 13 år i drabssager næsten
ikke er forekommet. der er dog idømt fængsel i 11 år i to nyere sager, beskrevet i afsnit
                                              - 11 -
      3.7. ovenfor om aktuelle domme, nemlig ved vestre landsrets dom af 1. oktober 2007
      (u2008.290v) og ved retten i hillerøds dom af 2. april 2008.
      dette ”spring” på to år mellem de almindelige strafpositioner medfører, at det ofte ikke
      kommer til udtryk ved strafudmålingen, hvis der foreligger skærpende omstændigheder,
      medmindre disse har en vis markant grovhed, som i sig selv taler for en yderligere straf
      på fængsel i to år. det samme gælder, såfremt der i en sag om drab skal udmåles en
      straf, der omfatter både drabet og anden kriminalitet, f.eks. tidligere begået vold over
      for forurettede eller en tredjemand.
      dette kan i nogle tilfælde forekomme mindre velbegrundet, herunder f.eks., hvor der
      ved siden af drabet er begået kriminalitet, der isoleret set ville medføre en straf på fæng-
      sel i 1 – 1 ½ år, men hvor dette ikke findes at burde medføre en forhøjelse af straffen
      med to år. også, hvor et drab er nøje planlagt, hvor der har været flere gerningsmænd,
      hvor gerningsmanden har betydelige forstraffe for voldskriminalitet, eller hvor den
      dræbte har været i en værgeløs stilling, da drabet blev begået, kan der eventuelt være
      grundlag for at anvende en strafposition på fængsel i 13 år, hvis der ikke efter hidtidig
      praksis er grundlag for at idømme fængsel i 14 år.
      også i de situationer, hvor der foreligger formildende omstændigheder, men hvor disse
      ikke er fuldt tilstrækkelige til en nedsættelse af straffen med to år, kan der i nogle til-
      fælde være grund til at nedsætte en straf, der som udgangspunkt er fængsel i 12 år, til en
      straf på fængsel i 11 år.
      det kunne derfor i bemærkningerne til et eventuelt lovforslag om straffene i sager om
      samlivsrelateret drab og drabsforsøg angives, at der fremover i drabssager kan anvendes
      strafpositioner på f.eks. 11 år og 13 år, hvis dette findes begrundet i de formildende eller
      skærpende omstændigheder ved drabet, der foreligger i sagen, eller i anden kriminalitet,
      som er begået af gerningsmanden.
      i givet fald bør fald bør bemærkninger om en sådan videre anvendelse af hidtil ikke an-
      vendte strafpositioner omfatte alle drabssager – herunder også drabssager, der ikke er
      samlivsrelaterede.
      …”
efter modtagelsen af rigsadvokatens redegørelse meddelte justitsministeren folketingets
retsudvalg, at justitsministeriet var enig i rigsadvokatens synspunkter, og at der senere i fol-
ketingssamlingen ville blive fremsat lovforslag i overensstemmelse hermed. på den baggrund
skrev højesterets præsident til justitsministeren, at straffastsættelse er et centralt led i dom-
stolenes virke, og at det ville være beklageligt, hvis man valgte at lovgive om straffastsættelse
i sager om drab og drabsforsøg i samlivsforhold uden først at forelægge spørgsmålet om æn-
dring af den hidtidige praksis for domstolene. efter fornyet drøftelse mellem justitsministeren
og rigsadvokaten blev det besluttet ikke at fremsætte det bebudede lovforslag, idet rigsadvo-
katen i stedet ved forelæggelse af sager for domstolene ville søge retspraksis ændret.
                                                  - 12 -
herefter udsendtes rigsadvokaten informerer nr. 4/2009 af 20. marts 2009, hvori det bl.a.
hedder:
       ”ved brev af 6. januar 2009 anmodede rigsadvokaten om orientering om alle verserende
       sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg med henblik på udvælgelse af egnede sa-
       ger, der kan anvendes som prøvesager for at søge at opnå en højere straf i sådanne sa-
       ger.
       rigsadvokaturen har nu besluttet, at en påstand om højere straf skal gøres gældende i en
       konkret sag, der skal behandles som ankesag i vestre landsret den 4.- 7. maj 2009. i
       denne sag er tiltalte ved dom afsagt af retten i herning den 26. november 2008 dømt
       for drab på sin samlever samt for ildspåsættelse i forbindelse hermed. straffen blev i by-
       retten fastsat til fængsel i 11 år. det er hensigten efter landsrettens dom at søge denne
       indbragt for højesteret med henblik på højesterets principielle stillingtagen til straffen
       for samlivsrelateret drab.
       for at sikre, at anklagemyndigheden koordinerer sanktionspåstandene i sager om sam-
       livsrelateret drab og drabsforsøg, skal samtlige sådanne sager indtil videre forelægges
       for rigsadvokaturen inden tiltalerejsning, ligesom domme i sådanne sager skal forelæg-
       ges inden udløbet af ankefristen. retningslinjer herom er fastsat nedenfor i afsnit 2.
       …
       i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg skal udgangspunktet for anklagemyn-
       dighedens strafpåstand fremover være det samme som ved andre drab og drabsforsøg,
       dvs. fængsel i henholdsvis 12 og 6 år.
       …
       det er rigsadvokatens opfattelse, at der i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg
       bør gælde de samme grunde som i andre sager om drab og drabsforsøg for at nedsætte
       eller forhøje straffene.
       i den forbindelse bemærkes, at der er rigsadvokatens opfattelse, at udmåling af straf-
       fene i sager om drab bør være mere nuanceret, end det hidtil har været tilfældet i prak-
       sis, hvor der normalt kun anvendes straffe på fængsel i 8, 10, 12 eller 14 år. der bør så-
       ledes i højere grad anvendes strafpositioner på f.eks. fængsel i 11 og 13 år, hvis der fo-
       religger formildende omstændigheder, men hvor der ikke efter hidtidig praksis er fuldt
       tilstrækkelige til at nedsætte eller forhøje straffen med fængsel i to år.
       …”
om forholdene i norge er det supplerende oplyst, at det med en ny straffelov, der forventes at
træde i kraft i 2012, bl.a. er tilsigtet, at straffen for ”ordinære” drab som udgangspunkt ikke
sættes under 12 år, og at vold i nære relationer skal udløse skærpet straf. i sverige gælder der
fra 1. juli 2009 en ny lov, hvorefter straffen for mord skal bestemmes til fængsel i mindst 10
                                               - 13 -
år og højst 18 år eller på livstid, og hvormed det bl.a. er tilsigtet, at det skal betragtes som en
skærpende omstændighed, at en forbrydelse er rettet mod en nærstående.
anbringender
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om, at straffen i sager om samlivsrelateret
drab som udgangspunkt bør være 12 års fængsel i stedet for 10 års fængsel, gjort gældende
bl.a., at det ikke kan anses for rimeligt eller understøttet af reale grunde at fastholde en fast
”rabat” i disse sager. når der i sager om drab på ægtefælle eller samlever i hidtidig praksis
fastsættes en lavere straf end i andre drabssager, uden at der i den konkrete sag foreligger
særlige omstændigheder, har det baggrund i det særlige følelsesmæssige forhold og den følel-
sesmæssige belastning mellem gerningsmand og forurettede, jf. også præmisserne i højeste-
rets dom gengivet i ufr 2009 s. 433. i stedet kan en nedsættelse af straffen i samlivsforhold
konkret finde sted under henvisning til straffelovens § 82, hvori der er opregnet omstændig-
heder, der ved straffens fastsættelse i almindelighed skal indgå som formildende omstændig-
heder, herunder at gerningen er udført i en oprørt sindstilstand, der er fremkaldt af forurettede
eller andre ved et uretmæssigt angreb eller grov fornærmelse m.v., at gerningen er begået un-
der indflydelse af stærk medfølelse eller sindsbevægelse, eller at der foreligger andre særlige
oplysninger om gerningsmandens sindstilstand eller omstændighederne ved gerningen.
den foreliggende praksis om straf i samlivsrelaterede drab ses endvidere ikke at være i over-
ensstemmelse med de senere års skærpelser af straffene for vold, ligesom den øgede fokus på
en indsats mod samlivsrelaterede personfarlige forbrydelser ikke harmonerer med den gæl-
dende strafudmålingspraksis i de drabssager, der afgøres inden for området.
de senere års diskussion om, hvorvidt der fortsat bør gælde et lavere udgangspunkt for straf-
fen i sager om samlivsrelateret drab end i andre drabssager, har desuden ført til, at rigsadvo-
katen i sin redegørelse fra oktober 2008 til justitsministeriet har givet udtryk for, at retstil-
standen bør ændres, hvilket justitsministeren var enig i og derfor ville fremsætte lovforslag
om i folketingssamlingen 2008-09. det var efter en henvendelse fra højesterets præsident,
hvori det anførtes, at anklagemyndigheden ikke havde søgt den gældende retspraksis anfægtet
i sager for højesteret, at et sådant lovforslag ikke blev fremsat.
                                                - 14 -
når retspraksis i relation til udgangspunktet for strafudmålingen i sager vedrørende samlivs-
relaterede drab ved højesterets domme i ufr 1993 s. 742 og ufr 1993 s. 847 blev ændret fra
fængsel i 12 år til fængsel i 10 år, skete det bl.a. under hensyntagen til de af anklagemyndig-
heden tilvejebragte oplysninger om strafniveauet i drabssager i de øvrige nordiske lande, idet
anklagemyndigheden på denne baggrund opfordrede til en vis nedsættelse af strafniveauet i
sager om drab på ægtefælle eller samlever. til brug for rigsadvokatens redegørelse fra okto-
ber 2008 om straffene i sager om samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg har rigsadvoka-
turen igen tilvejebragt oplysninger om strafniveauet i bl.a. drabssager fra de øvrige nordiske
lande, hvorefter praksis herfra ikke længere taler for et lavere udgangspunkt for straf i sager
om samlivsrelateret drab.
til støtte for påstanden om, at straffen for t grundet særligt skærpende omstændigheder kon-
kret bør fastsættes til fængsel i 13 år, har anklagemyndigheden anført, at der i sager om drab
kan være grundlag for en større nuancering af strafpositionerne end de hidtil typisk anvendte
straffe i drabssager på 8, 10, 12 og 14 år. springet på to år mellem de almindelige strafpositi-
oner fører til, at det ikke kommer til udtryk ved strafudmålingen, at der foreligger skærpende
omstændigheder, medmindre disse har en vis markant grovhed, som i sig selv taler for en
yderligere straf på fængsel i to år. dette ses tillige i sager, hvor der ud over drab skal udmåles
en straf, der omfatter anden kriminalitet, og som isoleret set ville medføre en lavere straf end
to års fængsel.
det må i sagen anses for en skærpende omstændighed, at tiltalte anvendte såvel en boltpistol
som ildspåsættelse ved drabet. tiltalte er således ud over drabet blevet dømt for overtrædelse
af straffelovens § 181, stk. 1. henset til, at ildspåsættelsen er omfattet af § 181, stk. 1, hvor
strafferammen er fængsel i indtil 6 år, og hvor et forhold af den i sagen foreliggende karakter
efter retspraksis isoleret set ville medføre en fængselsstraf på minimum et år, er der grundlag
for at forhøje straffen med fængsel i et år.
endelig er det en skærpende omstændighed ved ildspåsættelsen, at den må anses for at være
begået for at skjule drabet på a, ligesom drabsmetoden er udtryk for en særlig kynisme, idet
a – der allerede var dødeligt såret efter skuddet med boltpistolen – fortsat var i live, da tiltalte
satte ild til ejendommen.
                                               - 15 -
t har gjort gældende bl.a., at straffen i sager om drab i samlivsforhold efter fast praksis ud-
måles til fængsel i 10 år, når der ikke foreligger ganske særlige omstændigheder, og at der
ikke er anledning til at ændre denne retspraksis. højesteret kunne til enhver tid have ændret
denne praksis, og når det ikke er sket, skyldes det netop, at der fortsat er særlige hensyn, som
gør sig gældende i samlivsforhold, således som det udtrykkeligt er udtalt af højesteret i
dommen af 20. november 2008.
anklagemyndigheden lægger op til, at der ikke skal tages hensyn til, at drab i samlivsforhold
typisk begås under indflydelse af en særlig følelsesmæssig belastning, selv om samlivsfor-
holds karakter ikke har ændret sig. der foreligger ikke behov for en sådan ændring ud fra ge-
neralpræventive hensyn eller af nogen anden grund. forholdene i de andre nordiske lande er
ikke sammenlignelige med forholdene i danmark – hvert land har sin lovgivnings- og straf-
udmålingstradition.
hvad der fra politisk side og i pressen på et overfladisk grundlag har været af røster for at
afskaffe ”ægtefællerabatten” i drabssager, kan der ikke tages hensyn til. heller ikke rigsad-
vokatens redegørelse er en retskilde, men må ses som et anbringende til støtte for påstanden
om skærpelse. det er i øvrigt ikke rigtigt, hvad der anføres i redegørelsen om strafudmåling i
voldssager, idet vold i samlivsforhold typisk udløser en mildere straf på grund af samlivsfor-
holdet.
straffen bør derfor fastsættes til fængsel i 10 år. brandstiftelsesforholdet kan ikke udløse et
tillæg på et år. det er kun en biting i forbindelse med drabet, således at straffen for drabet ef-
ter almindelige regler om kumulation absorberer straf for brandstiftelsen. der er heller ikke
udvist en sådan særlig kynisk adfærd, som efter praksis kan begrunde en skærpelse i forhold
til udgangspunktet på de 10 år.
højesterets begrundelse og resultat
efter straffeloven af 1930, hvorefter manddrab straffes med fængsel fra 5 år indtil på livstid,
blev straffen for drab uden formildende omstændigheder i almindelighed fastsat til fængsel på
livstid eller i 16 år. fra 1950’erne skete der en betydelig reduktion i antallet af straffe på livs-
tid og fængsel i mere end 12 år. i begyndelsen af 1990’erne var det almindelige niveau på 10-
12 år. som et led i denne udvikling udtalte højesteret i 1993, at i sager om drab på ægtefælle
                                               - 16 -
eller samlever er en straf af fængsel i 10 år udgangspunktet. for andre drab skete der efterføl-
gende ikke en tilsvarende udvikling – udgangspunktet er her i dag fængsel i 12 år.
at et drab har karakter af ægtefælle- eller samleverdrab, indebærer ikke i sig selv, at der fore-
ligger formildende omstændigheder. som anført i højesterets dom af 20. november 2008
(ufr 2009 s. 433) er den særlige udgangsposition for drab i samlivsforhold begrundet i, at
sådanne drab ”typisk er begået under indflydelse af en særlig følelsesmæssig belastning”. an-
vendelse af udgangspositionen er derfor ikke begrundet, når en sådan særlig belastning ikke
har spillet ind. udgangspunktet er imidlertid blevet anvendt også i tilfælde, hvor der i den
konkrete sag ikke har foreligget oplysninger om, hvorvidt drabet var begået under indflydelse
af en særlig følelsesmæssig belastning.
det forhold, at et parforhold bringes til ophør mod den ene parts ønske, opfattes i dag som en
almindelig livsforeteelse. synet på ægtefælle- og samleverdrab har udviklet sig i overens-
stemmelse hermed.
på denne baggrund – og under hensyn til de senere års skærpelser af straffen for vold også i
samlivsforhold og sammenhængen mellem straffen for grov vold og for drab – finder højeste-
ret, at en straf af fængsel i 12 år bør være udgangspunktet også i sager om drab på ægtefælle
eller samlever. det beror herefter på en konkret bedømmelse efter straffelovens §§ 80-82, om
dette udgangspunkt kan fraviges i formildende retning under hensyn til en særlig følelses-
mæssig belastning.
det bemærkes, at det er højesterets opgave at sikre, at strafniveauet tilpasses samfundsfor-
holdene ved angivelse af retningslinjer for udmålingen inden for lovens strafferamme, og at
den angivne justering af udgangspunktet for strafudmålingen også med virkning for allerede
begåede forhold ikke giver anledning til retssikkerhedsmæssige betænkeligheder ud fra prin-
cipperne i straffelovens § 3 og i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7.
ved udmålingen af straffen for ægtefælle- og samleverdrab skal der – som ved andre drab –
med et udgangspunkt på 12 år ganske meget til for, at straffen kan nedsættes eller forhøjes
med 2 år til henholdsvis 10 år og 14 år. der bør derfor efter en konkret bedømmelse også
kunne ske nedsættelse eller forhøjelse til henholdsvis 11 år eller 13 år, når der foreligger ikke
                                               - 17 -
uvæsentlige formildende eller skærpende omstændigheder, som kan begrunde en sådan mel-
lemposition.
i den foreliggende sag er t fundet skyldig i i november 2007 at have dræbt a, som han havde
kendt i fire år og levet sammen med siden 2006. der er ikke grundlag for at antage, at drabet
er begået under indflydelse af en sådan særlig følelsesmæssig belastning, som kan begrunde
en lempelse af straffen i forhold til udgangspunktet på fængsel i 12 år. der er heller ikke i
øvrigt oplyst omstændigheder, som kan begrunde en lempelse.
fem dommere – poul sørensen, peter blok, asbjørn jensen, niels grubbe og jens peter chri-
stensen – udtaler herefter:
af de grunde, der er anført af landsrettens flertal, finder vi ikke fuldt tilstrækkeligt grundlag
for at forhøje straffen til fængsel i 13 år. vi stemmer derfor for at stadfæste landsrettens dom.
fire dommere – børge dahl, poul søgaard, jon stokholm og henrik waaben – udtaler:
det må efter landsrettens bevisbedømmelse lægges til grund, at t skød a på klods hold og
derved tilføjede hende en dødelig hjernelæsion for nogle timer senere, mens hun stadig var i
live, at dræbe hende ved at sætte ild til ejendommen. vi finder, at t herved har handlet med et
sådant fast forsæt og udvist en sådan kynisme, at dette i forening med domfældelsen for
brandstiftelse i forhold 2 medfører, at straffen bør forhøjes med et år til fængsel i 13 år. vi
stemmer derfor for at stadfæste landsrettens dom med denne ændring.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet, og højesteret stadfæster derfor landsrettens dom.
tiltalte har fortsat været fængslet under anken.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
