                         højesterets dom
                        afsagt mandag den 20. maj 2019
sag bs‐36187/2018‐hjr
(2. afdeling)
boet efter a
ved b
(advokat karsten høj, beskikket)
mod
ankenævnet for patienterstatningen
(advokat sanne h. christensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 20. afdeling den 16. marts
2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, vibeke
rønne, jens peter christensen, hanne schmidt og kurt rasmussen.
påstande
boet efter a har nedlagt påstand om, at ankenævnet for patienterstatningen
skal anerkende, at boet er berettiget til en godtgørelse svarende til varigt mén
på 85 procent uden fradrag for mellemkommende død med 2/3, subsidiært med
et mindre fradrag end 2/3 og mere subsidiært hjemvisning til ankenævnet.
ankenævnet for patienterstatningen har påstået stadfæstelse.
boet efter a har for højesteret frafaldet påstanden om, at der ikke skal ske
reduktion af méngodtgørelsen med 15 procent.
                                           2
supplerende sagsfremstilling
af egen læges notater vedrørende a fremgår af en journaltilførsel den 15.
februar 2010 bl.a.:
        ”hovedklage er trykken i brystkassen, spec i liggende, det piver og
        skratter i lungerne fik pc i nov, det hjalp ikke rigtig ryger stadig på
        trods af verificeret atherosklerotisk sygdom fev 1 på godt halvdelen af
        forv ekg ia
        rp rygeophør er topmotiveret. ikke interesseret i inhalationsmedi‐
        cin nu (spiriva).”
af udtalelse fra professor, overlæge, dr.med. mikael rørth af 1. marts 2013, der
er udarbejdet til brug for ankenævnets afgørelse, fremgår bl.a.:
        ”resumé af sygehistorie
        a (…) fik den 5.07.2007 foretaget ct scanning af brysthulen pga
        mistanke om hjertesygdom. ved undersøgelsen fandt man
        åreforkalkning ved hjertet og behandling med ”blodfortyndende”
        medicin blev indledt. ved ct‐scanningen fandtes yderligere forandrin‐
        ger i højre lunge, et mindre infiltrat. på grund af fortsatte symptomer
        blev der den 23.09.2007 foretaget røntgenundersøgelse af brysthulen
        (thorax). herved påvistes infiltrat i højre lunges mellemlap. forandrin‐
        gerne blev vurderet som værende godartede følger efter lungebetæn‐
        delser, og der blev derfor blot planlagt kontrol med nyt røntgen af tho‐
        rax. denne blev foretaget 29.10.2007 – og den viste uændrede forhold.
        a konsulterede egen læge 15.02.2010 pga trykken af brystet. den
        05.08.2011 var a atter hos egen læge pga pressende fornemmelse og
        trykken i højre side af brysthulen. ved røntgenundersøgelse af lungerne
        den 12.08.2011 fandt man, at de tidligere påviste forandringer i højre
        lunge var taget til. der blev derfor foretaget ct scanning, pet scanning
        og bronkoskopi. herved konstateredes at forandringerne skyldtes kræft
        i lungerne af typen adenocarcinom. der blev påvist spredning til lymfe‐
        knuder, og der var mistanke om spredning til ribben. sidstnævnte
        kunne ikke bekræftes ved biopsi. på denne baggrund var operation af
        lungekræften med helbredende sigte ikke mulig. det videre behand‐
        lingsforløb fremgår ikke af det fremsendte journalmateriale, men det er
        oplyst, at a er afgået ved døden.
        kommentarer
        a var mangeårig storryger, havde været udsat for asbest og have gen‐
        nem årene haft flere lungebetændelser – og havde desuden hjerte‐kar‐
        sygdom med forhøjet cholesterol og åreforkalkning. i det fremsendte er
        oplysninger fra indlæggelse i 2004, hvor røntgenundersøgelse af thorax
        skal have vist normale forhold. påvisning af infiltrat ved ct scanning i
                                             3
         juli 2007 og siden ved røntgen af thorax september og oktober 2007
         burde have udløst yderligere undersøgelser for at af‐ eller bekræfte en
         malign diagnose. udredningen og den efterfølgende kontrol var således
         ikke i overensstemmelse med erfaren specialiststandard. diagnosen
         lungekræft blev stillet ca 4 år senere, på hvilket tidspunkt operation og
         dermed helbredende behandling ikke var mulig. på grund af den for‐
         sinkede diagnose er prognosen, dvs den statistiske overlevelse mulig‐
         hed forringet. var diagnosen stillet var radikal operation en mulighed i
         2007. givet at en sådan kunne gennemføres er det min vurdering at 5
         års overlevelses‐prognosen i lyset af betydelig ko‐morbiditet ville være
         omkring 50%. med det aktuelle diagnosetidspunkt, hvor sygdommen
         var progredieret og frembød lymfeknude metastaser og muligvis knog‐
         leinvolvering reduceres denne til højst 10%.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens spørgsmål
sagen angår fastsættelse af méngodtgørelse i en situation, hvor en person er
blevet påført en patientskade som følge af en forsinket diagnose.
hovedspørgsmålet i sagen er, om ankenævnet for patienterstatningen i sin af‐
gørelse af 8. juni 2015 med rette har foretaget fradrag for mellemkommende
død på 2/3 i det krav på méngodtgørelse, som ankenævnet har anerkendt ved
sin afgørelse af 29. januar 2014.
ankenævnet har vurderet, at de fund, der blev gjort i forbindelse med en ct‐
skanning af a i juli 2007 og røntgen i september og oktober 2007, burde have
udløst yderligere undersøgelser for at af‐ eller bekræfte en kræftdiagnose. da
diagnosen først blev stillet i september 2011, blev den forsinket med ca. 4 år. a
blev efter ankenævnets vurdering herved påført en væsentligt forringet
overlevelsesprognose, inoperabel lungekræft og deraf følgende død.
det er uomtvistet, at der i overensstemmelse med ankenævnets praksis ikke
skal foretages fradrag for mellemkommende død, såfremt as levetid med
skaden må vurderes at have haft en længde af 3‐4 år eller mere.
spørgsmålet for højesteret er herefter, hvorledes levetiden med skaden skal be‐
regnes. boet efter a har til støtte for sin principale påstand anført, at levetiden
med skaden skal beregnes fra det tidspunkt i 2007, hvor a burde være blevet
undersøgt nærmere, således at en korrekt diagnose kunne være blevet stillet.
ankenævnet har anført, at levetiden med skaden skal beregnes fra det
tidspunkt, hvor følger af den forsinkede diagnose i form af gener fra
kræftsygdommen viste sig.
                                          4
såfremt levetiden med skaden skal beregnes fra det tidspunkt, hvor gener fra
kræftsygdommen viste sig, er der uenighed mellem parterne om, hvornår dette
tidspunkt var.
levetiden med skaden
i medfør af erstatningsansvarslovens § 4 skal godtgørelse for varigt mén fast‐
sættes under hensyn til skadens medicinske art og omfang og de forvoldte
ulemper i skadelidtes personlige livsførelse. godtgørelse for varigt mén skal så‐
ledes kompensere for de varige gener, som en skade har medført, og som ska‐
delidte skal leve med resten af livet.
ved vurderingen af, hvilke ulemper i skadelidtes personlige livsførelse, en for‐
sinket eller mangelfuld diagnose har medført, må der efter højesterets opfat‐
telse sondres mellem det tidspunkt, hvor den fejl, der har forvoldt skaden, er
begået (forårsagelsestidspunktet), og det tidspunkt hvor ulemperne i skadelid‐
tes personlige livsførelse som følge af den begåede fejl viser sig (virkningstids‐
punktet).
ved fastlæggelsen af den periode, hvor a levede med følgerne af
patientskaden, må der således som anført af landsretten lægges vægt på det
tidspunkt, hvor a som følge af den udiagnosticerede kræftsygdom begyndte at
opleve gener eller ulemper i sin personlige livsførelse.
den konkrete vurdering
det beror herefter på en konkret vurdering, hvornår a begyndte at opleve
gener eller ulemper i sin personlige livsførelse som følge af kræftsygdommen
og dermed hvor længe, han må anses for at have levet med følgerne af
patientskaden.
ankenævnet har ved sin afgørelse af 8. juni 2015 vurderet, at a først fik gener
fra kræftsygdommen i midten af 2011, hvor han konsulterede egen læge med
smerter i højre side af brystet gennem et par uger.
højesteret finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte ankenævnets læge‐
lige vurdering. det bemærkes herved, at oplysningen om, at a gik til egen læge
i februar 2010 på grund af trykken i brystkassen mv. – en oplysning der er
indgået i ankenævnets beslutningsgrundlag – ikke kan føre til en anden
bedømmelse.
højesteret tiltræder på denne baggrund, at ankenævnet i sin afgørelse af 8. juni
2015 foretog fradrag i godtgørelsen med 2/3 som følge af, at a døde i august
2012, og således kun nåede at leve med generne fra sin kræftsygdom i ca. et år.
                                          5
konklusion
højesteret stadfæster landsrettens dom.
                          thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal retshjælpsforsikringen, subsidiært stats‐
kassen, betale 50.000 kr. til ankenævnet for patienterstatningen.
sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage efter denne højesterets‐
doms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
