                       højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 2. november 2017
sag 57/2017
(2. afdeling)
danske medier som mandatar for jp/politikens hus a/s
(advokat martin dahl pedersen)
mod
politiets efterretningstjeneste
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 8. oktober 2016 og af østre
landsrets 3. afdeling den 9. december 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, oliver
talevski, jens kruse mikkelsen og lars apostoli.
procesbevillingsnævnet har den 2. februar 2017 meddelt kærende, jp/politikens hus a/s,
tilladelse til kære af landsrettens kendelse begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt
jp/politikens hus er rette adressat for et forbud.
danske medier er indtrådt som mandatar for jp/politikens hus under kæresagen.
kæremålet har været mundtligt forhandlet.
påstande
danske medier som mandatar for jp/politikens hus har nedlagt påstand om, at forbudsken-
delsen af 8. oktober 2016 som stadfæstet ved landsrettens kendelse af 9. december 2016 op-
hæves.
                                              - 2 -
indkærede, politiets efterretningstjeneste, har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
sagsfremstilling
sagen angår bogen ”syv år for pet, jakob scharfs tid”, der er skrevet af morten skjoldager,
som er journalist og nyhedsredaktør på dagbladet politiken. bogen er skrevet på baggrund af
bl.a. interviews med jakob scharf, der er forhenværende chef for politiets efterretningstjene-
ste. det var oprindeligt planlagt, at bogen skulle udgives den 17. oktober 2016.
forlaget udsendte inden den planlagte udgivelsesdato anmeldereksemplarer af bogen til bl.a.
redaktionerne på politiken og ekstra bladet.
på baggrund af foromtalen af bogen på forlagets hjemmeside rettede politiets efterretnings-
tjeneste henvendelse til jakob scharf og forlaget og anmodede om at få forelagt manuskriptet
for at afklare, om bogen indeholdt fortrolige oplysninger. da denne anmodning ikke blev
imødekommet, indgav politiets efterretningstjeneste anmodning til københavns byret om
bl.a. at nedlægge forbud mod offentliggørelse af hele eller dele af bogen over for forlaget og
morten skjoldager. anmodningen blev imødekommet ved byrettens kendelse af 6. oktober
2016.
den 7. oktober 2016 nedlagde byretten forbud mod offentliggørelse og omtale af bogens ind-
hold over for radiokanalen radio24syv samt en række boghandlere.
på baggrund af udtalelser fra ekstra bladets ansvarshavende chefredaktør fremsatte politiets
efterretningstjeneste den 8. oktober 2016 anmodning om, at der også blev afsagt kendelse om
bl.a. forbud over for jp/politikens hus.
jp/politikens hus er en medievirksomhed, som bl.a. udgiver de landsdækkende dagblade eks-
tra bladet, politiken og morgenavisen jyllands-posten. selskabet ejes af jyllands-posten hol-
ding a/s og a/s politiken holding, som ejes af henholdsvis jyllands-postens fond og politi-
ken-fonden. jp/politikens hus er etableret ved en fusion i 2003, og det fremgår af en aktio-
næroverenskomst mellem holdingselskaberne, at aviserne bevarer deres uafhængige, selv-
stændige redaktionelle grundlag og integritet under ledelse af deres respektive chefredaktører.
det fremgår endvidere af aktionæroverenskomsten, at vedkommende ejerfond har kompeten-
                                                - 3 -
cen til at ansætte og afskedige en chefredaktør i et samarbejde med selskabsbestyrelsen og
direktionen.
i byrettens kendelse af 8. oktober 2016 hedder det bl.a.:
       ”det forbydes sagsøgte, jp/politikens hus a/s, direkte eller via de trykte, digitale eller
       mobile medier, som sagsøgte udgiver, herunder landsdækkende dagblade og lokalaviser
       i danmark, at offentliggøre indholdet af bogen ”syv år for pet, jakob scharfs tid”
       skrevet af morten skjoldager (isbn: 9788771594690) eller på anden måde omtale ind-
       holdet af hele eller dele af bogen eller hele eller dele af manuskriptet til bogen.”
samme dag kærede jp/politikens hus kendelsen til landsretten og gjorde bl.a. gældende, at
jp/politikens hus ikke var rette adressat for et forbud.
den 9. oktober 2016 offentliggjorde politiken hele bogen bortset fra efterskrift, kildeangivel-
ser og noter i en særsektion. det førte til, at byretten den 11. oktober 2016 efter anmodning
fra politiets efterretningstjeneste ophævede de tidligere forbud.
den 9. december 2016 stadfæstede landsretten byrettens forbudskendelse af 8. oktober 2016. i
landsrettens begrundelse hedder det bl.a.:
       ”er jp/politikens hus a/s rette adressat for et forbud
       jp/politikens hus a/s udgiver blandt andet de tre landsdækkende dagblade ekstra bla-
       det, morgenavisen jyllands-posten og politiken samt en række lokalaviser i danmark.
       jp/politikens hus a/s har gjort gældende, at medieansvarslovens regler – i forhold til
       disse dagblade mv. – fører til, at et forbud ikke kunne rettes mod jp/politikens hus a/s.
       højesteret har ved kendelse af 11. november 2013 i sag 187/2013 (u 2014.462 h) fast-
       slået, at medieansvarslovens regler afgrænser kredsen af ansvarssubjekter i straffe- og
       erstatningsretlig henseende, men ikke indeholder nogen regulering af, hvem en forbuds-
       begæring skal rettes mod. et forbud kan rettes mod den, der har den undladelsesforplig-
       telse, som med forbuddet ønskes overholdt. højesteret fandt i den pågældende sag, at
       denne forpligtelse for danmarks radios vedkommende påhviler danmarks radio ved
       selskabets øverste ledelse.
       en ved et forbud pålagt forpligtelse til ikke at offentliggøre den omhandlede bog på-
       hviler herefter den øverste ledelse af de medier, der nedlægges forbud overfor.
                                              - 4 -
       ledelsen af jp/politikens hus a/s må efter de fremkomne oplysninger anses for at være
       øverste ledelse af de indenlandske periodiske skrifter, som jp/politikens hus udgiver.
       landsretten finder herefter, at forbuddet har kunnet rettes mod jp/politikens hus a/s.”
anbringender
danske medier som mandatar for jp/politikens hus har anført navnlig, at medieansvarslovens
ansvarsordning indebærer, at et forbud over for et dagblad skal rettes mod den ansvarshaven-
de chefredaktør og ikke mod udgiveren af dagbladet.
det er alene chefredaktøren, der er ansvarlig for bladets indhold. en fravigelse af mediean-
svarslovens ansvarssystem i forbudssager ville indebære, at udgiveren ville være nødsaget til
at føre øget tilsyn og kontrol med indholdet af det pågældende medie, og det ville være i strid
med de hensyn, som ligger bag den særlige ansvarsordning efter medieansvarsloven. der er
tale om hensyn til væsentlige samfundsværdier i form af den redaktionelle frihed og ytrings-
friheden.
efter retsplejelovens § 425 skal et forbud følges op af en hovedsag. det følger af mediean-
svarsloven, at denne sag skal anlægges mod den ansvarlige redaktør og/eller journalist. hvis
medieansvarslovens ansvarssystem fraviges i forbudssager, vil konsekvensen være, at der
ikke er overensstemmelse mellem parterne i forbudssagen og den efterfølgende hovedsag.
situationen i den foreliggende sag er ikke sammenlignelig med den, der forelå i sagen, der
blev afgjort ved højesterets kendelse ufr 2014.462, og som angik danmark radio. det skyl-
des, at jp/politiken hus er en virksomhed, som udgiver flere medier, men ikke selv er et me-
die, og de enkelte chefredaktører udgør ikke en del af selskabets ledelse. danmarks radio er
derimod selv et medie, og hos danmarks radio er der sammenfald mellem den øverste
ansvarlige for den forretningsmæssige drift og den øverste redaktionelle ledelse. danmarks
radios generaldirektør er således den øverste ansvarlige for begge dele. på baggrund af disse
forskelle fører ufr 2014.462 ikke til, at jp/politikens hus skal anses for rette adressat for det
omhandlede forbud.
politiets efterretningstjeneste har anført navnlig, at rette adressat for et forbud efter retspleje-
lovens § 411 er den, som har undladelsesforpligtelsen – i dette tilfælde jp/politikens hus, som
                                                - 5 -
udgiver politiken, ekstra bladet og morgenavisen jyllands-posten. disse medier er ikke selv-
stændige juridiske personer, og de pågældende blades chefredaktører indgår ikke i ledelsen af
det selskab, som udgiver bladene.
højesteret har allerede ved kendelsen ufr 2014.462 fastslået, at medieansvarsloven ikke in-
deholder nogen regulering af, hvem en forbudsbegæring skal rettes mod. det følger således
ikke af ansvarsreglerne i denne lov, at et forbud skal nedlægges over for chefredaktøren for
det medie, der er tale om.
i øvrigt afskærer reglerne i medieansvarsloven heller ikke udgiveren af det pågældende medie
fra at give sine medarbejdere – herunder chefredaktøren – instruktion om mediets princip-
grundlag og overordnede redaktionelle linje, herunder at de skal arbejde inden for rammerne
af gældende love og retsafgørelser.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om jp/politikens hus a/s er rette adressat for et midlertidigt forbud efter rets-
plejelovens § 411, eller om et sådant forbud alene kan rettes mod den ansvarshavende chefre-
daktør.
tre dommere – lene pagter kristensen, oliver talevski og jens kruse mikkelsen – udtaler:
et forbud efter retsplejelovens § 411 skal rettes mod den person, som vil være ansvarlig for
den krænkelse, som ønskes forhindret gennem forbuddet. ved bedømmelsen af, hvem denne
person er, må den relevante lovgivning undersøges. er der tale om en juridisk person, f.eks. et
aktieselskab, er det normalt tilstrækkeligt at nedlægge forbuddet mod den juridiske person
som sådan.
ønskes der nedlagt forbud mod offentliggørelse af oplysninger i et medie, f.eks. et dagblad,
finder vi, at der ved bedømmelsen af, hvem der er rette adressat for forbuddet, skal ses på me-
dieansvarslovens regler om bl.a. ansvaret for indholdet i et skrift eller indholdet af en radio-
eller fjernsynsudsendelse. det skyldes, at det ikke følger af retsplejelovens regler om forbud
eller forarbejderne til reglerne, at der i sådanne tilfælde skal ses bort fra de regler, der er fast-
sat i medieansvarsloven.
                                               - 6 -
presseloven fra 1938 byggede på den forudsætning, at udgiveren, eller hvis udgiveren er en
juridisk person, bestyrelsen for denne, fastlagde skriftets principielle grundlag og overordnede
redaktionelle linjer, mens den ansvarshavende redaktør inden for disse rammer fra udgiverens
side selvstændigt havde kompetencen til at træffe endelig bestemmelse om skriftets konkrete
indhold, jf. betænkning nr. 1205/1990 om medieansvar s. 193. denne ansvarsordning var bl.a.
begrundet i ønsket om at sikre den redaktionelle frihed, der er en forudsætning for en fri pres-
se, jf. betænkningen s. 194.
presselovens ovennævnte forudsætning er videreført i medieansvarsloven, der pr. 1. januar
1992 afløste presseloven. medieansvarsloven gælder for en række nærmere angivne medier,
herunder for indenlandske periodiske skrifter og lyd- og billedprogrammer, der spredes via
bl.a. dr og tv 2, jf. nærmere lovens § 1 sammenholdt med § 8.
efter medieansvarslovens § 3, stk. 2, er det redaktøren (dvs. den ansvarshavende chef-
redaktør) for et indenlandsk periodisk skrift, der er beføjet til at træffe endelig afgørelse om
skriftets indhold. tilsvarende gælder for bl.a. dr og tv 2, jf. § 5, stk. 2. i tråd hermed er det
redaktøren for et indenlandsk periodisk skrift, der har bl.a. det straffe- og erstatningsretlige
ansvar for unavngivne artikler, ligesom redaktøren er medansvarlig for navngivne artikler,
hvis artiklen er skrevet efter opfordring af eller under anden medvirken af redaktøren, jf.
nærmere § 11 og § 13 sammenholdt med § 29. noget tilsvarende gælder med hensyn til re-
daktørens straffe- og erstatningsretlige ansvar for indholdet af en radio- eller fjernsyns-
udsendelse, jf. nærmere §§ 16-21 sammenholdt med § 31.
medieforetagendet som sådant (udgiveren eller radio- og fjernsynsforetagendet) er derimod
kun straffe- og erstatningsretligt ansvarligt for indholdet af skriftet eller indholdet af radio-
eller fjernsynsudsendelsen i helt særlige tilfælde, jf. § 15 sammenholdt med § 29 samt § 23
sammenholdt med § 31. dette gælder, hvis ansvar ikke kan gøres gældende mod redaktøren
på grund af manglende eller ukorrekt angivelse af redaktøren, redaktørens manglende tilknyt-
ning til riget eller manglende tilregnelighed.
konsekvensen af de nævnte regler er, at en sag om straf eller erstatning på grund af indholdet
af et indenlandsk periodisk skrift eller indholdet af en radio- eller fjernsynsudsendelse i bl.a.
                                                 - 7 -
dr og tv 2 som udgangspunkt skal anlægges mod den ansvarshavende chefredaktør person-
ligt – og ikke mod medieforetagendet som sådant.
medieansvarsloven regulerer ikke udtrykkeligt, hvem en anmodning om forbud mod offent-
liggørelse i et medie skal rettes imod. efter de regler, som er beskrevet ovenfor, hører det
imidlertid som udgangspunkt under den ansvarshavende chefredaktørs kompetence at sørge
for, at forbuddet opfyldes. den ansvarshavende chefredaktør er derfor som udgangspunkt og-
så straffe- og erstatningsretligt ansvarlig, hvis forbuddet ikke opfyldes.
vi finder herefter, at det er bedst stemmende med medieansvarslovens regler, at et forbud
mod offentliggørelse i et medie omfattet af medieansvarsloven, herunder i et indenlandsk pe-
riodisk skrift eller i en radio- eller fjernsynsudsendelse i dr eller tv 2, som udgangspunkt
rettes mod den ansvarshavende chefredaktør personligt og ikke mod medieforetagendet som
sådant. dette udgangspunkt kan kun fraviges i de helt særlige tilfælde, hvor det er mediefore-
tagendet som sådant, der efter medieansvarsloven bærer det straffe- og erstatningsretlige an-
svar for indholdet af skriftet eller indholdet af radio- eller fjernsynsudsendelsen.
højesteret har i kendelse af 11. november 2013 (ufr 2014.462) fastslået, at det var danmarks
radio ved selskabets øverste ledelse, der havde den undladelsesforpligtelse, som med forbud-
det ønskedes opretholdt, og at anmodningen om nedlæggelse af fogedforbud derfor kunne
rettes mod dr som angivet i fogedbegæringen. den ansvarshavende chefredaktør og den
øverste ledelse i danmarks radio var en og samme person. efter præmisserne har dette imid-
lertid ikke været bærende for resultatet, og det er med rette, at politiets efterretningstjeneste
og landsretten har forstået kendelsen således, at undladelsesforpligtelsen generelt påhvilede
den øverste ledelse af de medier, der nedlægges forbud over for. under hensyn hertil og til
den forudsigelighed om den gældende retstilstand, der bør gælde i et retssamfund, finder vi
ikke grundlag for at ophæve forbuddet i den foreliggende sag med henvisning til, at
jp/politikens hus ikke er rette adressat.
for så vidt angår forbud, der nedlægges efter afsigelsen af kendelsen i denne sag, følger det
imidlertid af det foran anførte, at forbuddet skal rettes mod den ansvarshavende chefredaktør
personligt, medmindre medieforetagendet som sådant er ansvarligt efter medieansvarslovens
regler.
                                                - 8 -
vi stemmer med denne begrundelse for at stadfæste landsrettens kendelse.
dommerne jon stokholm og lars apostoli udtaler:
højesteret har ved sin kendelse af 11. november 2013 (ufr 2014.462) fastslået, at mediean-
svarslovens regler afgrænser kredsen af ansvarssubjekter i straffe- og erstatningsretlig hen-
seende, men ikke indeholder nogen regulering af, hvem en forbudsbegæring skal rettes mod. i
kendelsen, som angår rette adressat for et fogedforbud efter de dagældende regler i retspleje-
lovens § 641, er det endvidere fastslået, at et sådant forbud kan rettes mod den, der har den
undladelsesforpligtelse, som med forbuddet ønskes overholdt. i den pågældende sag påhvile-
de forpligtelsen dr ved institutionens øverste ledelse, og det var derfor ikke en fejl, at for-
buddet ikke var rettet mod generaldirektøren personligt som ansvarshavende redaktør.
den foreliggende sag angår pligten til at hemmeligholde oplysninger, som er fortrolige af
hensyn til statens sikkerhed eller rigets forsvar. pligten til at undlade at offentliggøre sådanne
oplysninger gælder for alle fysiske og juridiske personer – også for selskaber, som ejer eller
driver medievirksomhed. et forbud kan derfor også rettes mod enhver fysisk eller juridisk
person, der truer med at offentliggøre sådanne oplysninger, når de almindelige betingelser for
forbud i øvrigt er opfyldt, jf. retsplejelovens § 413.
i overensstemmelse med højesterets kendelse af 11. november 2013 finder vi, at undladelses-
pligten for et selskab, der ejer eller driver medievirksomhed, ikke er ophævet eller begrænset
ved medieansvarslovens regler om straf- og erstatningsansvar. et forbud kan således medde-
les medieselskabet som sådant. vi tiltræder derfor den retsopfattelse, som højesterets kendel-
se af 11. november 2013 er udtryk for, og finder, at forbuddet med rette er meddelt
jp/politikens hus. efter vores opfattelse er der ikke grundlag for at ændre retstilstanden, såle-
des at der ikke fremover skulle være adgang til at rette et forbud mod et medieselskab som
sådant.
efter vores opfattelse kan det ikke føre til et andet resultat, at en medievirksomheds overtræ-
delse af undladelsesforpligtelsen alene ville kunne begrunde straf- eller erstatningsansvar efter
                                               - 9 -
de særlige regler i medieansvarsloven, hvis der ikke inden overtrædelsen var afsagt kendelse
om forbud.
det indebærer ikke en krænkelse af princippet om redaktørens selvstændige kompetence til
uden indblanding fra medievirksomhedens ejer at træffe endelig beslutning om det konkrete
indhold af mediet, at en domstol kan meddele medievirksomheden som sådan et forbud efter
retsplejelovens regler herom, og at medievirksomheden efter reglerne i retsplejelovens § 430
vil kunne pådrage sig straf- eller erstatningsansvar for overtrædelse af sådant forbud. vi be-
mærker herved, at straf- eller erstatningsansvar efter reglerne i medieansvarsloven ikke er til
hinder for straf- eller erstatningsansvar for overtrædelse af forbud, jf. retsplejelovens § 430.
med denne begrundelse stemmer vi også for at stadfæste landsrettens kendelse.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
efter sagens principielle karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for højeste-
ret til den anden part.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
