                        højesterets dom
                        afsagt tirsdag den 30. april 2019
sag bs‐35199/2018‐hjr
(1. afdeling)
a
(advokat mikkel holm nielsen, beskikket)
mod
ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg
(advokat karsten hagel‐sørensen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i sønderborg den 2. oktober 2017 og
af vestre landsrets 11. afdeling den 6. april 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, marianne
højgaard pedersen, poul dahl jensen, michael rekling og lars apostoli.
påstande
appellanten, a, har nedlagt påstand om stadfæstelse af byrettens dom, således
at indstævnte, ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg, skal anerkende, at han
siden den 28. september 2012 har været ophørt mere end midlertidigt med drift
af selvstændig virksomhed som hovedbeskæftigelse med z a/s.
ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg har nedlagt påstand om stadfæstelse af
landsrettens dom.
anbringender
a har anført navnlig, at han siden den 28. september 2012, hvor han afgav
erklæring til ase om ophør med selvstændig virksomhed, har været berettiget
til at modtage arbejdsløshedsdagpenge. fra dette tidspunkt var han således
                                            2
endeligt ophørt med driften af sin selvstændige virksomhed, jf. den
dagældende bestemmelse i arbejdsløshedsforsikringslovens § 57, stk. 3, jf. den
dagældende ophørsbekendtgørelse (bekendtgørelse nr. 678 af 22. juni 2011) § 7,
stk. 1.
han og hans bror havde i mange år arbejdet i virksomheden z a/s, som de
ejede via deres holdingselskaber v aps og x aps. driften af denne virksomhed
var indstillet allerede i 2010, og driftsselskabet z blev opløst i 2011. personalet i
bogbindervirksomheden blev afskediget og driftsmateriellet blev solgt i 2010,
hvor ejendommen, som havde været anvendt i denne virksomhed, også blev sat
til salg. ejendommen tilhørte interessentskabet y i/s, som de to
holdingselskaber var ejer af. ejendommen har aldrig været anvendt til andet
end bogbindervirksomheden, og den har stået tom efter virksomhedsophøret.
der har således ikke været lejeindtægter siden dette tidspunkt.
den 28. september 2012 ophørte interessentskabet med at drive erhvervsvirk‐
somhed, og det blev afmeldt fra moms og skat pr. 30. september 2012. der har
herefter ikke været andre aktiviteter i interessentskabet end forsøget på at sælge
den tomme ejendom. arbejdet med salgsbestræbelserne og administrationen af
ejendommen blev ikke foretaget af brødrene selv, men derimod af ejendoms‐
mægleren og advokaten. holdingselskaberne trådte i solvent likvidation den
30. september 2012, men da det ikke lykkedes at få ejendommen solgt, gik sel‐
skaberne konkurs i 2014, og ejendommen endte med at blive solgt på tvangs‐
auktion i 2015.
selv om erhvervsvirksomheden var endeligt ophørt den 28. september 2012, har
ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg givet afslag på anmodningen om dag‐
penge alene med den begrundelse, at det på dette tidspunkt endnu ikke var
lykkedes brødrene at få solgt den ejendom, som havde været anvendt af bog‐
bindervirksomheden. afgørelsen er derfor udtryk for skøn under regel, og den
er i strid med højesterets dom ufr 2017.1308. også landsrettens dom er i strid
med højesteretsdommen, bl.a. fordi der efter højesterets dom og praksis i øvrigt
ikke er grundlag for den tilbageholdenhed ved domstolsprøvelsen, som
landsrettens dom er udtryk for.
ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg har anført navnlig, at sagen angår prø‐
velse af ankestyrelsens beskæftigelsesudvalgs afgørelse af 10. januar 2014, og at
landsretten med rette har udvist tilbageholdenhed ved domstolsprøvelsen. til‐
sidesættelse af ankestyrelsens afgørelse bør kun komme på tale, hvis det godt‐
gøres, at den lider af retlige mangler eller en forkert eller utilstrækkelig bedøm‐
melse af faktum. derimod er det ikke tilstrækkeligt til tilsidesættelse af afgørel‐
sen, hvis retten eventuelt måtte være uenig i det af ankestyrelsen udøvede sag‐
lige skøn.
                                             3
tilbageholdenhed ved domstolsprøvelsen er en naturlig konsekvens af sam‐
mensætningen af klageorganet, der har indgående kendskab til forholdene på
arbejdsmarkedet, og som administrerer et regelsæt, som er udarbejdet under
inddragelse af arbejdsmarkedets parter og særligt sagkyndige i beskæftigelses‐
rådet. retspraksis er også i overensstemmelse hermed.
a har ikke løftet bevisbyrden for endeligt ophør af sin erhvervsvirksomhed pr.
28. september 2012. ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg har inddraget alle de
oplysninger i grundlaget for sin afgørelse, som a har henvist til, herunder også
oplysningerne om opsigelse af medarbejdere, salg af maskiner, likvidation af
selskaber og om udbud til salg af den faste ejendom. som udgangspunkt er det
en betingelse for endeligt virksomhedsophør, at det dokumenteres, at
virksomhedens lokaler er solgt eller udlejet. dette fremgår bl.a. af
ankestyrelsens praksis, og der er ikke grundlag for at tilsidesætte denne
praksis – heller ikke efter højesterets dom ufr 2017.1308. i modsætning til
situationen i sagen, der blev afgjort ved denne dom, blev virksomheden i den
foreliggende sag ikke drevet fra lokaler i tilknytning til brødrenes privatboliger.
der er ikke grundlag for indsigelsen om, at ejendommen ikke kunne sælges.
det er alene et spørgsmål om rette pris. først efter salget af ejendommen op‐
hørte muligheden for erhvervsmæssig virksomhed, herunder drift af erhvervs‐
mæssig udlejningsvirksomhed. derfor var a ikke endeligt ophørt med
selvstændig virksomhed den 28. september 2012.
retsgrundlag
de dagældende bestemmelser i § 57, stk. 1, 1. pkt., og stk. 3, i arbejdsløshedsfor‐
sikringsloven (lovbekendtgørelse nr. 1101 af 12. september 2013) var sålydende:
       ”§ 57. dagpenge kan kun udbetales til et medlem, som er ledigt, jf. dog
       kapitel 11 b.
       …
       stk. 3. en selvstændig erhvervsdrivende anses for ledig, når hans
       personlige arbejde i virksomheden er ophørt mere end midlertidigt.
       nærmere regler om, hvornår en selvstændig erhvervsdrivendes
       personlige arbejde i virksomheden anses for ophørt mere end midlertidigt,
       fastsættes af beskæftigelsesministeren efter forhandling med
       beskæftigelsesrådet.”
§ 57, stk. 3, 1. pkt., blev indsat ved lov nr. 311 af 10. juni 1976. i bemærkningerne
til lovforslaget hedder det bl.a. (folketingstidende 1975‐76, tillæg a, sp. 4040‐
41):
       ”ved den foreslåede affattelse præciseres det imidlertid, at det ikke alene
       er en nødvendig, men også tilstrækkelig betingelse for, at en selvstændig
                                              4
       kan betragtes som ledig, at hans personlige arbejde i virksomheden er
       ophørt. det kan således ikke uden videre kræves, at virksomheden som
       sådan er ophørt, idet personlig udtræden kan tænkes, selv om
       virksomheden videreføres, f.eks. af et konkursbo.
       herudover foreslås det udtrykkeligt tilkendegivet, at ophøret af den
       pågældendes beskæftigelse i virksomheden skal være af mere end
       midlertidig karakter. arbejdsophørt som følge af sæsonmæssig eller
       anden midlertidig lukning af virksomheden – f.eks. sæsonmæssig lukning
       af sommeretablissementer – medfører ikke, at den erhvervsdrivende kan
       betragtes som ledig. denne begrænsning må anses for nødvendig for at
       hindre, at dagpengene kommer til at virke som støtte til virksomheden.
       …
       medens der ikke er nogen begrebsmæssig forskel mellem selvstændiges
       og lønmodtageres ledighed, vil der i praksis ofte være specielle
       vanskeligheder ved at konstatere, hvornår ledigheden er indtrådt for en
       selvstændig.
       udgangspunktet er i begge tilfælde medlemmets ”ledighedserklæring”,
       der forudsættes afgivet på tro og love. en lønmodtagers egne oplysninger
       om ledigheden vil sædvanligvis kunne kontrolleres gennem oplysninger
       fra arbejdsgiveren. med hensyn til de selvstændige må udgangspunktet
       være den pågældendes egen skriftlige redegørelse for omstændighederne
       ved ophøret af virksomheden. der vil imidlertid ofte foreligge
       oplysninger, der lader sig konstatere objektivt, f.eks. afhændelse af
       virksomheden eller af bygninger, maskiner, varelager m.v. eller afmelding
       af momsregistret o.lign.”
§ 57, stk. 3, 2. pkt., blev indsat i arbejdsløshedsforsikringsloven ved lov nr. 197
af 9. april 1986. i bemærkningerne til lovforslaget hedder det bl.a. (folketingsti‐
dende 1985‐86, tillæg a, lovforslag nr. l 172, sp. 4277‐4278):
       ”direktoratet for arbejdsløshedsforsikring er i gang med en sanering af
       blandt andet reglerne for medlemmer, der er selvstændige
       erhvervsdrivende. i den forbindelse foreslås det, at direktøren for
       arbejdsløshedsforsikring får bemyndigelse til efter forhandling med
       landsarbejdsnævnet at fastsætte nærmere regler for, hvornår et medlem,
       der er selvstændig erhvervsdrivende, kan anses for ledig.
       …
       efter § 57, stk. 3, anses en selvstændig erhvervsdrivende for ledig, når
       pågældendes personlige arbejde i virksomheden er ophørt mere end
       midlertidigt. de nærmere regler herom fremgår af en række cirkulærer og
                                            5
       af vejledningen til en bekendtgørelse om bibeskæftigelse ved selvstændig
       virksomhed.
       forslaget medfører, at de nærmere regler om ophør af selvstændig
       virksomhed fremover vil kunne samles i én bekendtgørelse.”
de nærmere regler om mere end midlertidigt ophør af personligt arbejde i selv‐
stændig erhvervsvirksomhed fremgik af den dagældende bekendtgørelse nr.
678 af 22. juni 2011 om ophør med drift af selvstændig virksomhed (ophørsbe‐
kendtgørelsen). denne bekendtgørelse havde afløst den tidligere gældende op‐
hørsbekendtgørelse fra 2002 (bekendtgørelse nr. 850 af 16. oktober 2002). § 7 i
ophørsbekendtgørelsen fra 2011 svarede til § 3 i ophørsbekendtgørelsen fra
2002. i ophørsbekendtgørelsen fra 2011 hedder det bl.a.:
       ”kapitel 3
       mere end midlertidigt ophør med selvstændig virksomhed som hovedbeskæftigelse
       overdragelse eller lukning
       § 7. et medlem anses for ophørt mere end midlertidigt, når medlemmet
       dokumenterer, at virksomheden endeligt er overdraget eller lukket.
       stk. 2. et medlem kan anses for ophørt fra et tidligere tidspunkt end den
       endelige overdragelse eller lukning, hvis medlemmet dokumenterer at
       være afskåret fra fortsat at drive virksomheden.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om as personlige arbejde i den selvstændige erhvervsvirksomhed
var ophørt mere end midlertidigt den 28. september 2012 med den virkning, at
han var ledig i arbejdsløshedsforsikringslovens forstand fra dette tidspunkt.
efter arbejdsløshedsforsikringslovens § 57, stk. 1, kan dagpenge kun udbetales
til et medlem, som er ledigt. det fremgår af den dagældende bestemmelse i §
57, stk. 3, at en selvstændig erhvervsdrivende anses for ledig, når hans person‐
lige arbejde i virksomheden er ophørt mere end midlertidigt. nærmere regler
herom var fastsat i den dagældende bekendtgørelse nr. 678 af 22. juni 2011 om
ophør med drift af selvstændig virksomhed (ophørsbekendtgørelsen). det frem‐
går af bekendtgørelsens § 7, stk. 1, at den selvstændige anses for ophørt mere
end midlertidigt, når den pågældende dokumenterer, at virksomheden er ende‐
ligt overdraget eller lukket. efter § 7, stk. 2, kan den pågældende anses for op‐
hørt fra et tidligere tidspunkt end den endelige overdragelse eller lukning af
virksomheden, hvis vedkommende dokumenterer at være afskåret fra fortsat at
drive virksomheden.
                                               6
som fastslået ved højesterets dom af 27. januar 2017 (ufr 2017.1308) følger det
af ordlyden og sammenhængen mellem bestemmelserne i ophørsbekendtgørel‐
sens § 7, stk. 1 og stk. 2 (§ 3, stk. 1 og stk. 2, i den dagældende ophørsbekendt‐
gørelse), at det ikke er en betingelse for, at en selvstændig virksomhed kan an‐
ses for endeligt lukket, at den pågældende dokumenterer at være afskåret fra
fortsat at drive selvstændig virksomhed. endvidere fremgår det af dommen, at
der ikke kan opstilles faste generelle dokumentationskrav til, hvornår vedkom‐
mende kan anses for ophørt mere end midlertidigt med det personlige arbejde i
virksomheden. afgørelsen beror på en konkret vurdering af sagens omstændig‐
heder.
efter det anførte kan det således ikke gøres til en generel betingelse for at anse
det for dokumenteret, at en selvstændig erhvervsdrivendes personlige arbejde i
virksomheden er endeligt ophørt, at den faste ejendom, hvorfra udøvelsen af
virksomheden har fundet sted, er solgt eller udlejet. der skal som nævnt foreta‐
ges en konkret vurdering af sagens omstændigheder, og resultatet beror på en
bevisbedømmelse i forhold til lovens kriterier. denne bedømmelse er undergi‐
vet sædvanlig domstolsprøvelse.
af de grunde, der er anført af landsrettens mindretal, finder højesteret, at a har
dokumenteret, at hans personlige arbejde i virksomheden var ophørt mere end
midlertidigt den 28. september 2012.
højesteret stadfæster herefter byrettens dom.
efter sagens udfald skal ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg betale i alt 96.000
kr. i sagsomkostninger for landsret og højesteret til statskassen, heraf 90.000 kr.
til dækning af udgifter til advokat og 6.000 kr. til dækning af den retsafgift, som
skulle have været betalt af a, hvis han ikke havde haft fri proces.
                            thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal ankestyrelsens beskæftigel‐
sesudvalg betale 96.000 kr. til statskassen.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne høje‐
steretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
