                               højesterets dom
                        afsagt onsdag den 19. december 2012
sag 189/2012
(2. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat kåre pihlmann, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 20. december 2011 og af østre
landsrets 11. afdeling den 16. februar 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, marianne
højgaard pedersen, henrik waaben og kurt rasmussen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse for overtrædelse af straffelovens § 245,
stk. 1, jf. § 21, subsidiært frifindelse for overtrædelse af straffelovens § 252, stk. 1, og i øvrigt
formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
anbringender
t har navnlig anført, at hun enten havde forsæt til at volde nærliggende fare for forurettedes
liv eller førlighed, jf. straffelovens § 252, stk. 1, eller forsæt til at realisere faren, jf.
straffelovens § 245. det savner mening at hævde, at hun havde forsæt til samtidig at begå
begge forbrydelser, når der er tale om én kørsel over for samme forurettede.
da der er tale om en farlig situation opstået i trafikken under anvendelse af et køretøj, bør
forholdet henføres under straffelovens § 252, stk. 1, i overensstemmelse med fast retspraksis
på området.
                                                - 2 -
hvis højesteret finder, at t har haft forsæt til forsøg på vold, skal der ske frifindelse for
overtrædelse af straffelovens § 252, stk. 1, da straffelovens § 245 er et skadedelikt, og
skadedelikter fortrænger konkrete faredelikter.
under alle omstændigheder bør straffen nedsættes, da der var tale om en enkeltstående spon-
tan handling, hvor forurettede ikke kom til skade. hertil kommer, at t er ustraffet og har gode
personlige forhold.
anklagemyndigheden har navnlig anført, at det ikke er udelukket at straffe i sammenstød for
overtrædelse af et skadedelikt og et konkret faredelikt i forbindelse med samme handling ret-
tet mod samme person. forholdet er ikke reguleret af straffelovens § 88, og det er overladt til
domstolene at træffe afgørelse herom. der er i retspraksis en række eksempler på, at der er
straffet i sammenstød mellem straffelovens §§ 119, 241, 245 eller 249 på den ene side og
straffelovens § 252 på den anden side. det afhænger af en konkret vurdering – herunder af
tilregnelsen – om der kan straffes i sammenstød, og det kan f.eks. forekomme, at en person
har forsæt til både at forvolde fare og skade ved den samme handling og i relation til samme
person eller personer. i den foreliggende sag har landsretten efter bevisførelsen fundet, at t
havde forsæt til både at udsætte forurettede for fare og til at forvolde skade på hende.
efter landsrettens bevisbedømmelse kan det lægges til grund, at t kørte bilen op på fortovet
med en hastighed på 30-50 km/t og kørte frem mod forurettede, som var nødt til at springe til
side for at undgå at blive påkørt. som følge af forholdets alvorlige karakter bør straffen
skærpes, og der er ikke grundlag for at gøre straffen betinget.
højesterets begrundelse og resultat
t er efter anklageskriftets forhold 1 tiltalt for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, jf. §
21, og § 252, stk. 1, ved ”at have forsøgt at udøve et legemsangreb af særlig rå, brutal eller
farlig karakter og ved grov kådhed eller på lignende hensynsløs måde at have voldt nær-
liggende fare for as liv eller førlighed, idet tiltalte den 30. juni 2011 ca. kl. 14.30 ud for x-
vej, 2730 herlev, førte personbil med reg. nr. zz… op på et fortov med en hastighed af 30-50
km/t og kørte frem mod a, der kom gående på fortovet få meter fra køretøjet således, at a var
nødsaget til at springe til siden for at undgå at blive påkørt.”
                                                 - 3 -
i byrettens dom er om den bevismæssige bedømmelse anført, at retten ”lægger til grund, at
forurettede var blevet påkørt, hvis hun ikke var hoppet til siden, og at tiltalte måtte have ind-
set, at der var nærliggende risiko for, at hun ved sin kørsel kunne ramme forurettede”. lands-
retten fandt, at t også efter bevisførelsen for landsretten var skyldig efter anklageskriftet af de
grunde, der var anført af byretten.
det fremgår ikke af anklageskriftets beskrivelse af de faktiske omstændigheder, at t ved sin
kørsel forsøgte at ramme forurettede, og det fremgår heller ikke af landsrettens præmisser for
bevisresultatet, at landsretten har fundet dette bevist. landsrettens bevisresultat er derimod
dækkende for den situation, at t blot har villet forskrække forurettede, idet hun forlod sig på,
at forurettede ville springe til side, således som det også skete.
højesteret kan ikke efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse vedrørende skyld-
spørgsmålet, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 4, modsæt-
ningsvis. højesteret kan imidlertid tage stilling til, om landsretten har anvendt forsætsbegre-
bet rigtigt, og om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund af landsretten, herunder
vedrørende ts subjektive forhold, kan begrunde, at der foreligger forsæt, jf. retsplejelovens §
933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 3.
da landsrettens bevisresultat ikke siger noget om, hvorvidt det er lagt til grund, at t under
kørslen forsøgte at ramme forurettede, og da dette heller ikke kan udledes af landsrettens
henvisning til anklageskriftet, hvis gerningsbeskrivelse ikke nævner noget herom, finder
højesteret, at det ikke med den fornødne sikkerhed kan lægges til grund, at landsretten har
fundet det bevist, at t havde forsæt til at ramme forurettede. da der herefter ikke kan ske
domfældelse for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 21, tager højesteret ts
påstand om frifindelse for overtrædelse af denne bestemmelse til følge.
landsrettens bevisresultat er som nævnt dækkende for overtrædelse af straffelovens § 252,
stk. 1, og straffen fastsættes herefter til fængsel i 30 dage, som af de grunde, der er anført af
byretten, gøres betinget bl.a. på vilkår om samfundstjeneste som nedenfor bestemt.
således som sagen har været procederet for højesteret, finder højesteret i øvrigt anledning til
at bemærke følgende om muligheden for at straffe i sammenstød med straffelovens § 252, stk.
1:
                                                - 4 -
hvis en fører af et motorkøretøj med en ikke ubetydelig hastighed kører frem mod en bestemt
person, må der efter højesterets opfattelse foretages en konkret bedømmelse af, om føreren af
bilen havde forsæt til at ramme personen, eller om den pågældende kun havde forsæt til at
forvolde nærliggende fare. der er i denne situation som udgangspunkt ikke grundlag for at
straffe efter straffelovens § 252, stk. 1, hvis der kan straffes efter § 245. har handlingen også
rummet anden fare, f.eks. fare for andre end den eller dem, som blev påkørt eller forsøgt på-
kørt, kan der efter omstændighederne straffes efter begge bestemmelser.
tilhører den forurettede den personkreds, som straffelovens § 119 tilsigter at give et særligt
strafferetligt værn, vil der ved en fareforvoldelse omfattet af straffelovens § 252, stk. 1, tillige
kunne straffes efter straffelovens § 119, hvis gerningsindholdet i denne bestemmelse er reali-
seret. der vil endvidere kunne straffes i sammenstød mellem straffelovens § 252, stk. 1, og
straffelovens § 241 eller § 249 i situationer, hvor der ud over forsæt til fareforvoldelse tillige
foreligger tilregnelse i form af uagtsomhed i forhold til den forvoldte død eller betydelige le-
gemsbeskadigelse.
                                      thi kendes for ret:
t straffes med fængsel i 30 dage, der gøres betinget, idet fuldbyrdelse af straffen udsættes og
bortfalder efter en prøvetid på 1 år fra denne dom på betingelse af,
at hun i prøvetiden ikke begår strafbart forhold,
at hun i prøvetiden undergiver sig tilsyn af kriminalforsorgen, og
at hun udfører ulønnet samfundstjeneste i 30 timer efter kriminalforsorgens bestemmelse in-
den for en længstetid på 6 måneder.
prøvetiden ophører, når længstetiden er udløbet.
landsrettens afgørelse om frakendelse af førerretten stadfæstes.
                                            - 5 -
t skal betale sagens omkostninger for byretten. statskassen skal betale sagens omkostninger
for landsretten og højesteret.
