                                              dom
afsagt den 28. juni 2016 af østre landsrets 16. afdeling
(landsdommerne michael kistrup, malou kragh halling og nikolaj aarø-hansen).
16. afd. nr. b-713-15:
1) john hejlesen
2) inger kristensen
3) edvind kristensen
4) mogens skibsted
5) gert grube
6) arne heilsen
biintervenient: foreningen med grundlov skal land bygges
(advokat nikolaj nikolajsen for alle)
mod
1) kirkeministeren
2) social- og indenrigsministeren
(tidligere ministeren for børn, ligestilling,
integration og sociale forhold)
(kammeradvokaten v/advokat sune fugleholm for begge)
denne sag, der er anlagt ved københavns byret, er ved kendelse af 23. marts 2016 henvist til
behandling ved østre landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
   1) kirkeministeren tilpligtes at anerkende, at den af kirkeministeren udstedte kongelige
       resolution af 12. juni 2012 om autorisation af et vielsesritual for 2 personer af samme
       køn er ugyldig.
   2) social- og indenrigsministeren tilpligtes at anerkende, at lov nr. 532 af 12. juni 2012
       (ægteskab mellem to personer af samme køn) om ændring af lov om ægteskabs ind-
       gåelse og opløsning, lov om ægteskabets retsvirkninger og retsplejeloven og om op-
                                                - 2 -
       hævelse af lov om registreret partnerskab, er ugyldig for så vidt angår den i loven
       iboende bemyndigelse til præster i den danske folkekirke til at indstifte et ægteskab for
       to personer af samme køn.
de sagsøgte har påstået frifindelse.
sagsfremstilling
denne sag vedrører prøvelse af, om lov nr. 532 af 12. juni 2012 om ændring af lov om
ægteskabs indgåelse og opløsning, lov om ægteskabets retsvirkninger og retsplejeloven og om
ophævelse af lov om registreret partnerskab (ægteskab mellem to personer af samme køn), er
i strid med grundlovens §§ 4 og 66, i det omfang loven giver præster i folkekirken
kompetence til at foretage vielse mellem to personer af samme køn. sagen vedrører endvidere
prøvelse af, om den af kirkeministeren udvirkede kongelige resolution af 12. juni 2012 om
autorisation af et vielsesritual for to personer af samme køn er i overensstemmelse med
grundlovens §§ 4 og 66.
ægteskab som betegnelse har indtil indførelsen af mulighed for vielse mellem to personer af
samme køn i juni 2012 været forbeholdt vielse af par af forskelligt køn.
ved lov nr. 372 af 7. juni 1989 om registreret partnerskab fik to personer af samme køn
mulighed for at indgå registreret partnerskab med retsvirkninger, der i vidt omfang svarede til
retsvirkningerne af ægteskab.
registreret partnerskab kunne dog i modsætning til ægteskab ikke indgås ved en kirkelig
handling, men kun ved en borgerlig handling. muligheden for at indgå registreret partnerskab
blev ophævet i juni 2012.
siden 1997 har registrerede par haft mulighed for at få en gudstjenestelig markering i for-
bindelse med registreringen af deres partnerskab, og siden 2005 har folkekirken haft et
vejledende ritual for velsignelse af registrerede partnerskaber, som blev udarbejdet af 7 af
folkekirkens biskopper.
                                                  - 3 -
i april 2010 nedsatte den daværende kirkeminister et udvalg for at belyse, hvordan folke-
kirken burde forholde sig til ønsket om, at partnerskab mellem to personer af samme køn
skulle kunne indgås ved en kirkelig handling. de daværende biskopper afgav alle høringssvar
om rapporten.
af kirkeministeriets referat af et bispesamråd den 8. december 2011 fremgår blandt andet:
       ”ad 1. regeringsbeslutningen
       ministeren bød velkommen og konstaterede, at baggrunden for samrådet var, at
       regeringen har besluttet, at homoseksuelle fremover skal kunne indgå ægteskab.
       formålet med samrådet var at få afstemt forventninger til det videre arbejde.
       ministeren understregede, at regeringens beslutninger handler om det civilretlige:
       hvad der skal stå i lovgivningen. regeringens beslutninger handler ikke om
       indholdet af ritualer.
       ministeren opsummerede situationen med hensyn til ritualer:
           •   udvalget om folkekirken og registreret partnerskab skitserede i sin rapport
               forslag til ritualer til brug ved henholdsvis velsignelse og indgåelse af
               partnerskab. udvalgets forslag blev derefter af en arbejdsgruppe suppleret
               med forslag til bønner og tekstlæsninger. både i udvalget og i ar-
               bejdsgruppen deltog biskopper i arbejdet.
           •   efter anmodning fra per stig møller forholdt biskopperne sig til ritualfor-
               slagene. tilbagemeldingen i august og igen ved samråd den 14. november
               var, at forslagene var et godt grundlag, og et tilsagn fra biskopperne om at
               gå ind i arbejdet med den endelige justering, når folketinget har afklaret
               det juridiske grundlag, som folkekirken skal handle på.
       ministeren konstaterede, at regeringen har afklaret sin holdning til det juridiske
       grundlag. han var klar over, at der blandt biskopperne er forskellige holdninger til
       det, der er blevet resultatet af denne afklaring. men han udtrykte håb, om at bi-
       skopperne fortsat står ved tilsagnet om at gå ind i arbejdet med at færdiggøre
       ritualerne.
       karsten nissen pegede på, at da biskopperne sagde ja til det videre arbejde med
       ritualerne, lå det i luften, at tilspørgslen skulle handle om livsfæller. han kunne
       ikke gå ind for at stifte et homoseksuelt ægteskab i kirken. det er ikke kun et
       spørgsmål om en sproglig term, men om at ægteskab mellem mand og kvinde er
       bibelsk begrundet.
       lise-lotte rebel fastholdt, at hun og steen skovsgaard af teologiske grund ikke
       ønsker et ritual.
       peter skov-jakobsen mente, at biskopperne må tage debatten om de teologiske
       holdninger internt. biskopperne må arbejde med ritualet, til de er enige. to-tre
                                                 - 4 -
      biskopper er imod ritualer, men har tilkendegivet, at de ikke vil modsætte sig, at
      der udarbejdes ritualer.
      elisabeth dons christensen var blevet chokeret, da hun hørte om regeringens
      beslutning. men biskopperne skal selvfølgelig arbejde videre med ritualer, så
      langt samvittigheden kan bære.
      der blev tilkendegivet forskellige holdninger til hvilke ord, der bør bruges i
      ritualet.
      malene vestergaard orienterede om gyldighedsbetingelserne for en vielse i
      henhold til ægteskabslovens § 20, stk. 2.
      karsten nissen bad om en pause i mødet.
      efter pausen foreslog karsten nissen, at ministeren efter mødet kan sige: at bi-
      skopperne vil gerne samarbejde – ministeren og biskopperne erkender, at ægte-
      skab og partnerskab er to forskellige ordninger med hver sin ret – at biskopperne
      gerne vil komme med et ritual på den baggrund.
      flere biskopper tilkendegav, at de ikke var enige i karsten nissens opfattelse af
      ægteskab og partnerskab.
      efter meningsudveksling om dette præsenterede ministeren biskopperne for et
      udkast til de meldinger, som ministeren ville give til medierne efter samrådet.
      udkastet blev drøftet, og der blev enighed om følgende formulering af konklu-
      sionerne på samrådet:
          •    regeringen har besluttet, at par af samme køn kan indgå ægteskab. bi-
               skopperne konstaterer, at det er folketingets kompetence at bestemme den
               juridiske betegnelse for parforhold mellem to af samme køn.
          •    der er blandt biskopperne uenighed om den teologiske forståelse af hen-
               holdsvis ægteskab mellem mand og kvinde og mellem par af samme køn.
               til trods for denne uenighed er biskopperne indstillet på at indgå i det
               videre arbejde med udarbejdelse af ritualer.
          •    det er fortsat regeringens plan at fremsætte de nødvendige forslag til lov-
               ændringer efter nytår.
          •    biskopperne har tilkendegivet, at deres arbejde med ritualforslag vil være
               afsluttet, så ritualet kan være klar til brug, når folketinget har afsluttet sit
               arbejde med lovgivningen.”
forud for fremsættelsen af lovforslaget bag den omtvistede ændringslov afgav biskoppen over
lolland-falsters stift, steen skovsgaard, et høringssvar af 20. februar 2012 til et udkast hertil.
heraf fremgår blandt andet:
                                          - 5 -
”…
som det fremgår af nedenstående kan jeg ikke anbefale lovforslaget.
jeg fastholder mit synspunkt, som kom til udtryk i min udtalelse af den 20.
september 2010 til rapporten ”folkekirken og registreret partnerskab” – hvor jeg
blandt andet skrev:
jeg kan … hverken gå ind for rapportens forslag til ritual for kirkelig velsignelse
af registreret partnerskab eller for ritualet for indgåelse af partnerskab, og
konstaterer som sagt med glæde, at det af et enigt udvalg betragtes som et legitimt
synspunkt indenfor folkekirkens bekendelsesgrundlag.
samtidig vil jeg gøre opmærksom på udtalelsen fra bispemødet den 13. april
2010, hvor der står flg.:
”biskopperne konstaterer, at der i folketinget og i den danske befolkning er et
flertal for, at der skal være en ligestilling imellem hetero- og homoseksuelle par.
efter biskoppernes opfattelse er folkekirkens stilling til dette spørgsmål, og den
praksis folkekirken skal følge, imidlertid et indre kirkeligt anliggende. folketinget
er folkekirkens lovgivende forsamling, og har folketinget lovgivet således, at
ægteskabet skal være for såvel hetero- som homoseksuelle par, er folkekirken
forpligtet til efterfølgende at udarbejde ritualer der gør dette muligt.
her skal jer understrege, at forudsætningen for ovennævnte udtalelse var en
forståelse fra mine bispekollegers side for, at undertegnede af samvittigheds-
grunde hverken kunne eller ville bidrage til det efterfølgende udvalgsarbejde,
ligesom jeg heller ikke kan eller vil være med til udformningen eller autorise-
ringen af et evt. kommende ritual.
i lovforslaget står der, at det ikke har miljømæssige konsekvenser. det er sikkert
rigtigt. men til gengæld mener jeg ikke, at det i tilstrækkeligt omfang og i
overbevisende grad er blevet godtgjort, at en sidestilling af ægteskab mellem to
personer af forskelligt køn og to personer af samme køn ikke har bekendelses-
mæssige konsekvenser.
til slut skal jeg tillade mig at gentage min opfordring fra mit høringssvar af den
20. september 2010:
som sagt er jeg overbevist om, at rapportens forslag næppe vil kunne tilgodese
folketingets flertal, hvilket da også fremgår allerede i kristeligt dagblad den
16.9., hvor toneangivende politikere udtrykker skuffelse over rapportens kon-
klusioner. derfor vil jeg til slut opfordre kirkeministeren til at overveje – i tilfælde
af at en eventuel folketingsbeslutning skulle gøre det muligt at indgå registreret
partnerskab/vielse i kirken – om det overhovedet er nødvendigt at udarbejde et
fuldt og færdigt autoriseret ritual. vielsesritualet/erne kunne efter min mening
udmærket stilles frit for præsterne, ligesom f.eks. begravelsesritualet, hvor kun
jordpåkastelsesordene er autoriseret. det mener jeg ville kunne være en både
mindelig, rimelig og ordentlig løsning på et vanskeligt spørgsmål.”
                                              - 6 -
endvidere afgav biskoppen over helsingør stift, lise-lotte rebel, den 20. februar 2012 et
høringssvar. heri hedder det blandt andet:
      ”indledning
      i forlængelse af vedtagelsen af lov om registrerede parforhold 1989 har
      spørgsmålet om folkekirkens forhold hertil flere gange været genstand høringer og
      udtalelser. de danske biskopper tog stilling i en udtalelse fra 1997, hvori bi-
      skopperne, bl.a. undertegnede, betoner ægteskabets bibelske begrundelse og in-
      stitutionelle karakter. dette udelukkede imidlertid ikke, at indgåelse af registre-
      rede parforhold kunne gøres til genstand for en kirkelig markering eller fejring,
      hvilket biskopperne var enige om at anbefale. senere, i forbindelse med kom-
      missionsarbejde og efterfølgende høring 2010 om et eventuelt ritual for regi-
      strerede parforhold, blev distinktionen mellem ægteskab og en kirkelig ceremoniel
      markering af et indgået registreret parforhold også fastholdt af flertallet i
      kommissionen.
      i overensstemmelse med biskoppernes udtalelse fra 1997 har der i samtlige stifter
      været muligheder for kirkelig markering af indgåelse af registreret parforhold ved
      en særgudstjeneste eller anden form for kirkelig ceremoni. det er en mulighed,
      som et antal homoseksuelle par har benyttet sig af.
      disse hidtidige diskussioner, biskoppelige udtalelser, kommissionsarbejdet,
      høringer og kirkelige arrangementer i forbindelse med indgåelse af registreret
      parforhold har således alle haft deres primære baggrund i ønsket om en rituel eller
      ceremoniel markering af et borgerligt indgået parforhold. samtidig har
      høringssvar og et flertal i kommissionen fastholdt, at ægteskabet som historisk,
      kulturel og teologisk bestemt institution blev ladt uantastet.
      lovforslaget
      af det tilsendte udkast fremgår af bemærkningerne s 3, at lovforslaget delvist
      ønsker at udmønte et punkt i regeringsgrundlaget, hvori det hedder: regeringen
      vil give alle medlemmer af den danske folkekirke mulighed for at blive gift i kirken
      – uanset deres seksuelle orientering. regeringen vil derfor fjerne forbuddet mod
      vielser af homoseksuelle i folkekirken og i øvrigt undersøge yderligere tiltag i
      retningen (sic) af en kønsneutral ægteskabslovgivning.
      det fremgår ikke, hvad der tænkes på med udtrykket ’forbuddet mod vielser af
      homoseksuelle i folkekirken’. jeg er ikke bekendt med eksistensen af et sådant
      forbud. hvad der menes må vel være, at et ægteskab efter hidtidig retlig og kir-
      kelig praksis består af et forhold mellem en mand og en kvinde, hvorfor en vielse
      af et homoseksuelt par af indlysende årsager ikke har kunnet finde sted i kirken,
      ligesom det heller ikke har kunnet finde sted på rådhuset.
      så meget synes dog at være klart, at der i regeringsgrundlaget først og fremmest
      tænkes på mulighederne for en kirkelig vielse- dvs. på ceremonielle fejring ved
      ægteskabs (eller parforholds?) indgåelse.
                                          - 7 -
i det konkrete forslag, ’udmøntningen’, hedder det s. 4: det overordnede formål
med lovforslaget er at give personer af samme køn mulighed for at indgå
ægteskab. i forhold til den gældende retstilstand får personer af samme køn
mulighed for at indgå ægteskab ved en kirkelig handling i stedet for som i dag at
kunne indgå registreret partnerskab ved en borgerlig handling.
hermed udtrykker regeringen et ejerskab til folkekirken og dens liturgiske prak-
sis, ifølge hvilken et ’overordnet formål’ af politisk-moralsk karakter søges
gennemført blandt andet med den folkekirkelige ritualpraksis som instrument.
samtidig indføres en skelnen mellem rettighederne hos borgerne, alt efter hvilket
religiøst trossamfund de måtte tilslutte sig. lovens intentioner kommer ikke til at
udstrække sig til at omfatte f.eks. medlemmer af islamisk trossamfund, den
romersk-katolske kirke, mormonkirken og andre trossamfund. med ønsket om at
skabe lighed mellem mennesker med forskellig seksuel orientering indfører
lovforslaget således en helt ny forskel mellem menneskers rettigheder, beroende
på kirketilhørsforhold.
dette problem udspringer af, at landets politiske ledelse i denne sag optræder som
indehaver af ejerskabet til folkekirken, mens andre trossamfund behandles som
autonome i deres trosgrundlag og liturgiske praksis. samtidig kortsluttes ved
denne tilgang de ’indre’ linjer i den gængse folkekirkelige beslutningsproces, og
de folkekirkelige embeder søges bragt i spil som led i den ’overordnede’ politisk-
moralske agendas ’udmøntning’.
…
om ægteskabets teologi
ægteskabet er netop i dets egenskab af social og kulturel institution, der i vor
kulturkreds omfatter et forhold mellem en mand og en kvinde, genstand for en
specifik teologisk og kirkelig bestemmelse. denne forståelse har konfessionel
karakter, idet en evangelisk-luthersk kirke forvalter et ægteskabssyn, der markant
adskiller sig fra andre trossamfunds og religioners forståelse. et eventuelt indgreb
i den evangelisk-lutherske kirkes ægteskabsteologi og vielsespraksis berører
således potentielt kirkens konfessionelle identitet. dette har vide konsekvenser
også for folkekirkens økumeniske og religionsretlige forhold.
i mit høringssvar af dec. 2010 i forbindelse med den tidligere kirkeministerielle
høring har jeg redegjort for nogle hovedtræk i denne teologisk motiverede og
kirkeligt gældende forståelse af ægteskabet. dette skal ikke gentages her. men jeg
gør opmærksom på følgende:
1.    reformatoren martin luther hævdede med vægt, at netop ægteskabets verds-
     lige karakter, dvs. ægteskabet som social og kulturel ordning på sam-
     fundsmæssigt plan, er genstand for en ganske særlig teologisk og kirkelig
     bestemmelse. i kirkeministeriets betænkning nr. 943 dåb og brudevielse af
     1983, s 62, gengives dette synspunkt præcist og loyalt bl.a. i følgende sætning:
     ’luther siger på den ene side, at ægteskabet er en verdslig stand, på den anden
     side, at det har guds ord for sig, at det ikke er opdigtet eller stiftet af
     mennesker.’ dette er hovedbegrundelsen for, at en luthersk kirke overhovedet
                                       - 8 -
   beskæftiger sig med en ’verdslig ting’, som ægteskabet er. hvis ikke denne
   teologiske begrundelse fastholdes, så er det ingenlunde givet på luthersk
   grund, at ægteskabet som institution overhovedet ville angå kirken. i så fald
   ville ægteskabet kunne betragtes på lige fod med andre samfundsinstitutioner,
   som kirken ikke har adkomst til at forholde sig til gennem påmindelse om
   skriftens ord, med forbøn og forkyndelse. fjernes eller negligeres denne
   begrundelse, så forandres med andre ord kirkens rolle ved ægteskabs
   indgåelse fra at udtrykke en strengt teologisk begrundet kirkelig praksis. i
   stedet tildeles kirken rollen som en institution, der garnerer menneskelivet
   med religiøse ceremonier alt efter behov og tilskyndelse.
2.  denne lutherske forståelse af ægteskabet er forudsat og indskrevet i folkekir-
   kens bekendelsesskrifter. den forudsættes således i luthers lille katekismus,
   og den er direkte udtalt i den augsburgske konfessions artikler 16, 23 og 27.
   allerede herved må ægteskabet som et forhold mellem en mand og en kvinde
   formelt siges at have en status, som gør, at disse konfessionelle bestemmelser
   ikke uden videre kan forbigås i en aktuel stillingtagen til spørgsmål
   vedrørende folkekirke og ægteskab. folkekirken har aldrig på officielt plan
   tilbagekaldt eller problematiseret denne ægteskabsteologi, men hævder den
   tværtimod aktuelt i sin liturgiske praksis (pkt. 3), hvorfor der intet grundlag er,
   for ikke stadig at anse den som hørende til folkekirkens lære.
3.  denne lutherske forståelse kan ikke blot betragtes som et historisk relikt, der
   er uden gyldighed i nutiden. en gennemgang af de senest autoriserede
   liturgiske bøger (ritualbog 1992, alterbog 1992, salmebog 2002) doku-
   menterer entydigt, at den lutherske ægteskabsforståelse er indskrevet i og
   forudsættes uantastet som aktuelt gældende også i nuværende kirkelig praksis.
   a. ritualbogen. flere af de skriftsteder, som martin luther brugte til at for-
       tolke ægteskabet med teologisk, og som begrunder, hvorfor kirken
       overhovedet har et anliggende i forhold til den borgerlige ordning, som
       ægteskabet grundlæggende er, genfindes således i det nugældende æg-
       teskabsritual. med tydelig reference til 1. mosebogs skabelsesberetning
       hedder det i bønnen for ægteparret: ’almægtig gud, som skabte mand og
       kvinde til at leve sammen i ægteskab og velsignede dem’. i slut-
       ningskollekten takker vi gud ’for ægteskabet, og vi beder dig, at du vil
       bevare denne ordning og velsignelse urokket iblandt os.’ alterbogen gør
       med sine formuleringer en klart konfessionelt defineret forståelse af
       ægteskabet som en verdslig stand, ’der har guds ord for sig’ og som
       omfatter en mand og en kvinde, gældende. det er en teologisk forståelse,
       som adskiller sig markant både fra andre kristne kirkesamfunds
       ægteskabsteologi og andre religiøse traditioner. f.eks. anser den romersk-
       katolske kirke ægteskabet for at være et sakramente, mens biblicistiske
       kirkesamfund ser det som en religiøst kvalificeret samlivsform.
       lutherdommen ser det som en social institution, der er forordnet til
       samfundets og menneskets bedste, det omfatter en mand og en kvinde, og
       det er velsignet af gud selv.
                                         - 9 -
      b. salmebogen. i salmebogens vielsessalmer fastholdes den samme forståelse
         af ægteskabet, hvilket er genstand for menighedens taknemmelighed og
         lovprisning. således rummer en af de salmer, som kom ind i salmebogen
         ved den seneste revision i 2002, og som har opnået en betydelig folkelig
         accept, en klar forkyndelse, når det hedder med allusion til
         skabelsesberetningen: ’i blev skabt som mand og kvinde.’ dds 706
      c. alterbogen. siden peder palladius i 1550 udgav lutherske kollekter til
         søndagsgudstjenesten, har disse kollekter været medvirkende til at fast-
         holde den anden søndag i hellig tre kongertiden som ’ægteskabets
         søndag’. gennem århundreder har der på denne søndag været prædiket og
         forkyndt om ægteskabet som en af gud velsignet ordning. trods utallige
         revisioner fastholder alterbogen stadig på denne søndag i ind-
         gangskollekten bønnen: ’vi takker dig, fordi du nådigt har skabt os som
         mand og kvinde og lader os høre sammen i ægteskab.’
i dette høringssvar gør jeg således gældende, at folkekirken som evangelisk-
luthersk kirke har en vel defineret og konfessionelt bestemt teologi og aktuel
kirkelig liturgisk praksis vedrørende ægteskabet. således har det forholdt sig lige
siden den lutherske reformation blev gennemført i danmark, hvor konsekvenserne
heraf blev trukket i form af kirkelige og liturgiske bestemmelser.
ægteskabsforståelsen kan ikke betragtes som noget, der blot angår fortidige
bestemmelser, således at disse eventuelt skulle kunne tilsidesættes med
henvisning til tidernes skiften. det kan heller ikke betragtes som blotte personlige
meninger, eller som et felt, hvis udformning helt og holdent er overladt til det til
enhver tid siddende politiske styre, idet de indgår i folkekirkens samlede lære og
er integreret heri med aktuel liturgisk gyldighed. tidligere tiders
kommissionsarbejde vedrørende vielse og vielsesritualer har da også været
særdeles opmærksom på betydningen af disse konfessionelt og traditionelt givne
forhold, hvilket kommer tydeligt frem i ovennævnte kirkeministerielle
kommissionsarbejde fra 1983. den evangelisk-lutherske kirkes syn på ægteskabet
har dermed en status, som ikke uden videre lader sig annullere. problemstillingen
angår i sidste instans den evangelisk-lutherske kirkes teologiske og konfessionelle
egenart.
konklusion
med disse redegørelser ønsker jeg at påpege, at den nuværende høringsrunde
markerer et helt andet niveau og perspektiv for problemstillingen, end det, der har
været gældende ved tidligere udtalelser, høringer og debatter. det fremsendte
lovforslag angår forhold, som kalder på en dybtgående undersøgelse af
retsteologisk, forfatningsmæssig og religionsretlig art. disse forhold kan på ingen
måde siges at være belyst tilstrækkeligt gennem tidligere offentlige debatter eller
høringer. folketinget har ubestridt retten til at lovgive angående det danske
samfund, inklusive samlivs- og ægteskabsforhold. som tidligere nævnt hilser jeg
det velkommen, at folketinget varetager et ansvar også i forhold til
homoseksuelles forhold, og at også folkekirken er sig sit ansvar bevidst i forhold
hertil. men en lovgivning på et så komplekst område bør ikke overse farerne for at
overskride grænsen mellem det politiske liv og så de forhold, der angår kirker og
trossamfund, herunder folkekirkens konfessionelle bestemmelser. i nærværende
                                               - 10 -
      sammenhæng er folkekirken at betragte som et trossamfund, hvorfor den som
      trossamfund må kræve statens beskyttelse og værn om den nødvendige frihed til
      egen teologisk begrundet stillingtagen.
  • hvis lovgiverne vælger at se bort fra disse problemstillinger, så bringes den deli-
      kate balance mellem stat og kirke, udtrykt i grundlovens § 4, i fare. det er efter
      min mening ingenlunde indlysende, at folkekirken ene af alle trossamfund skulle
      kunne pålægges at udforme ritualer for homoseksuelles vielser. folkekirken
      unddrages i så fald den samme respekt for egen tradition og trosgrundlag, som
      andre trossamfund og religioner nyder.
  • endvidere finder jeg, at den påtænkte frihedslovgivning, som giver den enkelte
      præst ret til at nægte at deltage i vielseshandlingen for homoseksuelle, ikke imø-
      dekommer den retssikring, folkekirken som helhed har krav på som et trossam-
      fund, der har den fulde ret til at varetage sine egne legitime teologiske interesser.
  • udkastets bemærkning s. 6: en konsekvens af lovforslaget bliver således, at de ek-
      sisterende vielsesritualer for vielse af mand og kvinde bliver suppleret med et
      vielsesritual for vielse af to personer af samme køn vil medføre, at der kommer til
      at eksistere flere vielsesritualer side om side. disse vil imidlertid komme til at
      modsige hinanden, idet det nugældende vielsesritual i realiteten udtrykker en
      eksklusivitet vedrørende ægteskabet mellem mand og kvinde. indførelsen af
      ’supplerende’ vielsesritualer betyder derfor en fordunkling af kirkens lære og
      praksis med derpå følgende forvirring og uklarhed.
  • inden den påtænkte lovgivning eventuelt gennemføres, bør det undersøges, om
      processen vedrørende lovgivningen bringer den danske stat i modstrid med in-
      ternationale konventioner vedrørende krænkelsen af religiøse samfunds krav på
      beskyttelse af deres konfessionelle autonomi. hvis den danske stat gennemfører
      en revision af ægteskabslovgivningen med det formål at pålægge ét enkelt tros-
      samfund pligten til at udforme et nyt religiøst ritual, hvis indhold afviger både fra
      trossamfundets læregrundlag og fra 475 års tradition, og hvis indhold dikteres af
      det politiske styres ’overordnede formål’, så er der tale om en form for
      lovgivningsmæssigt tiltag, der må forventes også at ville tiltrække sig opmærk-
      somheden fra overnational jurisdiktion.
      jeg vil således stærkt fraråde den påtænkte lovgivning og anbefaler, at indsigterne
      fra de tidligere høringer og kommissionsarbejder, som alle fastholder egenarten af
      ægteskabet som et forhold mellem en mand og en kvinde, danner grundlag for alle
      videre tiltag vedrørende folkekirkens involvering.”
københavns biskop peter skov-jakobsens notat af 21. februar 2012 er den 29. februar
2012 tilsendt folketingets kirkeudvalg, kirkeudvalget 2011-12 kiu alm. del, endeligt
svar på spørgsmål 16.
i biskoppens notat af 21. februar 2012 er blandt andet anført:
            ”indtil nu har det været en udbredt opfattelse i vores evangelisk-lutherske
            tradition, at der kun var et ægteskab. jeg formoder, at der med »kirkeligt
                                  - 11 -
ægteskab« menes kirkelig vielse eller kirkelig velsignelse af borgerligt
indgået ægteskab. at der i danmark består den mulighed, at ægteskabet kan
indgås for den borgerlige eller den kirkelige myndighed, har dog indtil nu
ikke afstedkommet teologiske overvejelser over, hvorvidt det i kirken
indgåede ægteskab eller det i kirken velsignede ægteskab skulle have særlig
status.
en sådan tænkning ville være ny i en evangelisk-luthersk tradition, hvor et
ægteskab altid har været opfattet som »ein weltlich ding«. hvis et ægteskab
i kirken skulle være noget særligt, ville det problematisere den borgerlige
myndighed, ligesom det i høj grad ville problematisere den teologisk-etiske
eftertanke over ægteskabet.
den evangelisk-lutherske ægteskabsetik er blot antydet i bekendelsesskriftet
ca.
i artikel 16 læres der således, at lovlige borgerlige ordninger er guds gode
værk, bl.a. kan mand og kvinde tage til ægte, ligesom den troende kan slutte
handel efter loven, være soldat, føre retfærdig krig og beklæde
øvrighedsposter.
i artikel 23 om præsternes ægteskab redegøres der for det lovlige ved, at
præster kan bryde traditionen for cølibat. der henvises til, at præsterne var
gifte i den tidlige kirke, og desuden gøres der opmærksom på paulus'
holdning i 1. korintherbrev 7, 2-9, at ægteskabet er et middel mod den
menneskelige svaghed (begær og ukyskhed).
i artikel 27 argumenteres der mod munkeløfter og i den forbindelse forsøger
artiklen at berolige de klosterbundne, som har brudt deres løfter om
kyskhed, lydighed og fattigdom, og har ladet sig ægtevie, idet der igen
henvises til paulus' råd om, at ægteskabet er et middel mod menneskets
svaghed.
nogle finder, at disse få bemærkninger i ca udgør en solid bund for det,
man nyligt hører omtalt som ægteskabsteologi.
i ca få bemærkninger om ægteskabet ser jeg intet grundlag for andet end
antydninger af en ægteskabs-etik. bemærkningerne gøres blot for at trøste
de mange præster og klosterbundne, som har brudt deres løfter om cølibat
og er kommet i tvivl og lever med plagede samvittigheder. melanchton, som
udfærdigede ca, forsøger med sine bemærkninger at skabe rolige
bevidstheder i de evangeliske menigheder.
ægteskabet ansås på luthers tid for at være en aftale mellem mand og
kvinde.
jeg finder det relevant at nævne, at vi i vores teologiske tradition lever med
en høj bevidsthed om, at et bekendelsesskrift har en historisk karakter,
hvilket medfører, at fortolkningen af bekendelsesskriftet fordrer såvel en
                                               - 12 -
            afklaring af nutidens problemstilling som en viden om reformationstidens
            situation.”
den danske folkekirke hviler på følgende bekendelsesskrifter: bibelen, den apostolske
trosbekendelse, den nikænske trosbekendelse, den athanasianske trosbekendelse, den
augsburgske bekendelse og luthers lille katekismus.
social- og integrationsministeren fremsatte den 14. marts 2012 forslag om ændring af lov om
ægteskabs indgåelse og opløsning, lov om ægteskabets retsvirkninger og retsplejeloven og om
ophævelse af lov om registreret partnerskab (ægteskab mellem to personer af samme køn), der
blev vedtaget af folketinget som lov nr. 532 af 12. juni 2012. med loven fik to personer af
samme køn mulighed for at indgå ægteskab, herunder mulighed for at indgå ægteskabet ved
en kirkelig handling for en præst i folkekirken.
ministeren for ligestilling og kirke indstillede den 11. juni 2012 et forslag til to nye ritualer,
henholdsvis et ritual for vielse (bryllup) af to af samme køn og et ritual for kirkelig
velsignelse af borgerligt indgået ægteskab mellem to af samme køn, til autorisation af hendes
majestæt dronningen, hvilke blev gennemført ved bekendtgørelse nr. 544 af 13. juni 2012.
den daværende minister for ligestilling og kirke, manu sareen, har i samarbejde med
niels ditlev i 2015 udgivet bogen ”manu” på politikens forlag. af bogens kapitel 10
om ”homovielser og kirkehysteri” fremgår blandt andet:
      ”i regeringsgrundlaget skrev vi følgende:
      ”regeringen vil give alle medlemmer af den danske folkekirke mulighed for at
      blive gift i kirken – uanset deres seksuelle orientering.”
      så var den ged barberet! næh. kampen var lige begyndt. jeg havde kun været
      minister i tre uger, da en mindre delegation af topembedsmænd fra ministeriet
      troppede op på mit kontor.
      departementchef henrik nepper førte ordet, og denne gang var han meget al-
      vorlig:
      ”du kan ikke få dine bøsser gift, manu. du er færdig, hvis du gør det,” sagde han
      alvorligt med sin bornholmske accent.
      han var ellers en meget rolig mand, men nu dirrede hans stemme. af en lille
      smule ophidselse og af stor bekymring. nepper er af den gamle skole. han vil
      gøre alt for at beskytte sin minister. men også sig selv og ministeriet, det er klart.
      ”tove fergo døde på det, da hun blandede sig i kirkens arbejde. du må ikke gå
      mod biskopperne på den måde.”
      som alle nybagte ministre havde jeg fået indprentet den første og vigtigste lov
      som minister: du skal lytte til embedsmændene. du er 100 procent afhængig af
      deres støtte.
                                               - 13 -
      de advarede mig mod at tvinge biskopperne til at lave et vielsesritual for ho-
      moseksuelle. jeg syntes ellers, at det var den logiske konsekvens af en ny regering
      og regeringsgrundlaget, og hvor svært kunne det være? biskopperne var
      statsansatte og fik ligesom embedsmændene løn af skatteyderne, så de måtte da
      bare i arbejdstøjet og lave et ritual. ritualet ville betyde, at bøsser og lesbiske
      kunne blive gift, nøjagtig som alle andre i den danske folkekirke, og kalde sig
      ægtefolk.
      så langt ville embedsværket på ingen måde gå. deres vurdering var, at sagen
      skulle ordnes ved, at de homoseksuelle i fremtiden kunne komme i kirken og blive
      velsignet og til nød få læst en tekst op – og så kalde sig livsfæller.
      …
      biskopperne foretrak bestemt, at homoseksuelle kun kaldte sig livsfæller, ikke
      ægtefolk. et mindretal på to ville slet ikke deltage. de øvrige var skeptiske og
      afventende. biskop kjeld holm og biskop peter skov-jakobsen var tydeligvis
      med mig, men alle de andre var samlet i en modstand mod, at der nu skulle
      komme en indisk minister og diktere noget i deres folkekirke. i huj og hast.
      min eneste mulighed for at få dem med var at give dem medejerskab til projekt
      homovielser. det lykkedes på et møde den 7. december 2011 i ministeriet. på
      forhånd havde jeg besluttet, at der skulle laves en pressemeddelelse efter mødet
      med biskopperne, så alle kunne se, hvad vi fandt frem til.
      tanken med pressemeddelelsen var, at den også skulle binde de kritiske biskopper
      sammen. i slutningen af mødet den 7. december læste jeg pressemeddelelsen op.
      jeg sad på den ene side af det lange sorte bord i kirkeministeriet, og på den anden
      side sad biskopperne side om side. de kiggede intenst på mig og fulgte
      koncentreret med i alt, hvad jeg sagde. jeg læste højt og gjorde mig meget umage
      for at gøre det i et roligt tempo, så alle vidste, hvad de sagde ja til. jeg kiggede
      rundt, efter at jeg havde læst pressemeddelelsen højt, og fik dem til at nikke. det
      skulle i al ydmyghed vise sig at være en genistreg. i slutningen hed det:
      ”der er blandt biskopperne uenighed om den teologiske forståelse af henholdsvis
      ægteskab mellem mand og kvinde og mellem par af samme køn.
      til trods for denne uenighed er biskopperne indstillet på at indgå i det videre
      arbejde med udarbejdelse af ritualer.”
      meget uskyldigt, men fælden klappede. nu var der ingen vej tilbage. de to sidste
      linjer var min livsforsikring på, at det blev til noget, og de to første linjer var deres
      forklaring til deres respektive menigheder på at være med.
      …”
forklaringer
der er for landsretten afgivet vidneforklaring af tidligere ligestillings- og kirkeminister manu
sareen.
                                                - 14 -
manu sareen har blandt andet forklaret, at han skrev bogen ”manu” sammen med niels
ditlev, der nærmest var et førstehåndsvidne til hans liv. samarbejdet foregik på den måde, at
de havde en lang række samtaler gennem en del år, og at ditlev på den baggrund skrev
teksten til bogen. han kan stå inde for indholdet i bogens kapitel 10. homoseksuelles adgang
til at indgå ægteskab var, så vidt han husker, en mærkesag for såvel de radikale og sf, og
vist nok også for socialdemokraterne i forbindelse med partiernes forhandling af deres
regeringsgrundlag. det var ikke et initiativ, der kom fra biskoppernes side. der var ganske
vist allerede igangsat et arbejde, men han syntes, at dette, der alene sigtede på, at
homoseksuelle par alene skulle kunne kalde sig for ”livsfæller”, var utilfredsstillende og gik
for langsomt.
når han igangsatte arbejdet med det omtvistede lovforslag, skyldtes det både, at det stod i
regeringsgrundlaget, og at han gik ind for det. der var stor modstand fra nogle af biskopperne.
retsgrundlag
grundlovens § 4, § 66 og § 67 lyder som følger:
        ”§ 4. den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke og understøttes som
        sådan af staten.”
        ”§ 66. folkekirkens forfatning ordnes ved lov.”
        ”§ 67. borgerne har ret til at forene sig i samfund for at dyrke gud på den måde,
        der stemmer med deres overbevisning, dog at intet læres eller foretages, som
        strider mod sædeligheden eller den offentlige orden.”
af beretningen om forhandlingerne på rigsdagen, den foreløbige behandling af
grundlovsudkastet, §§ 2 og 64, sp. 2506-2508, blandt andet:
        ”…
        comiteens ordfører for det 7de afsnit, hall, oplæste derefter udkastets § 2, der
        lyder saaledes:
        ”den evangelisk-lutherske kirke er, som den, hvori den den overveiende deel af
        folket befinder sig, at ansee som den danske folkekirke og nyder, som saadan,
        understøttelse af staten.”
        derpaa oplæste ordføreren udvalgets bemærkninger til denne paragraph i den
        første deel af dets betænkning, saalydende:
        ”udvalget har anseet det for afgjorte, at den i kongeloven begrundede opsattelse
        af den evangelisk-lutherske kirke som statskirke maatte opgives i en grundlov,
                                               - 15 -
      som vedkjendte sig religionsfrihedsprincipet. udvalget maatte fremdeles med
      udkastet erkjende, at man ikke i selve grundloven kunde paatage sig løsningen
      af alle de kirkelige reformspørgsmaal, som endnu i høi grad dele gemytterne.
      men ligesaa lidt kunde man finde det passende, aldeles at forbigaae det hele
      spørgsmaal om kirken.”…
      ”…men naar grundloven saaledes hævder religionsfrihedens grundsætning,
      medfører den en forandring i den hidtilværende statskirkes hele retlige stilling i
      statssamfundet, der paa den ene side skjenkede denne kirke statens høieste
      beskjærmelse og forsorg, men paa den anden side ogsaa gav den øverste
      statsmagt en saagodtsom uindskrænket magt og myndighed over dens indre og
      ydre anliggender. om end derfor den hidtilværende statskirke i grundloven
      kaldes og i vvirkeligheden bliver den danske folkekirke, og om end staten just
      paa grund deraf maa ansee sig særlig forpligtet imod den, saa formener udvalget
      dog, at det er nødvendigt, at dens fremtidige forsatning bliver ordnet ved en
      særegen kirkelov, der navnlig maatte gaae ud paa at bestemme formerne og
      grændferne for den medvirkning, som kirkesamfundet selv bør have ved
      sammes bestyrelse, saavelsom ved afgjørelsen af kirkelige sager, ved siden af
      den forholdsviis større myndighed, som statsmagten for ovrigt forudsættes at
      ville komme til at udøve over denne kirke frem for over de øvrige religi-
      onssamfund i landet.
      …”
den europæiske menneskerettighedskonventions art. 9, lyder som følger:
      ”art. 9
      stk 1. enhver har ret til at tænke frit og til samvittigheds- og religionsfrihed;
      denne ret omfatter frihed til at skifte religion eller tro samt frihed til enten alene
      eller sammen med andre, offentligt eller privat at udøve sin religion eller tro
      gennem gudstjeneste, undervisning, andagt og overholdelse af religiøse skikke.
      stk. 2. frihed til at udøv sin religion eller tro skal kun kunne underkastes sådanne
      begrænsninger, som er foreskrevet ved lov og er nødvendige i et demokratisk
      samfund af hensyn til den offentlige tryghed, for at beskytte den offentlige orden,
      sundheden eller sædeligheden eller for at beskytte andres rettigheder og friheder.”
ved lov nr. 532 af 12. juni 2012 om ændring af lov om ægteskabs indgåelse og opløsning, lov
om ægteskabets retsvirkninger og retsplejeloven og om ophævelse af lov om registreret
partnerskab (ægteskab mellem to personer af samme køn) blev den hidtidige § 1 i lov om
ægteskabs indgåelse og opløsning ophævet, og i stedet blev blandt andet indsat følgende
bestemmelse:
      ”§ 1. loven finder anvendelse på ægteskab mellem to personer af forskelligt køn
      og mellem to personer af samme køn.”
                                              - 16 -
af bekendtgørelse nr. 544 af 13. juni 2012 om autorisation for ritualer for vielse (bryllup) af
to af samme køn og kirkelig velsignelse af borgerligt indgået ægteskab mellem to af samme
køn fremgår de to autoriserede ritualer til brug i den danske folkekirke.
ved lov nr. 531 af 12. juni 2012 om ændring af lov om medlemskab af folkekirken, kirkelig
betjening og sognebåndsløsning, blev der i loven indsat en bestemmelse (§ 7a), hvorefter en
præst kan undlade at vie og meddele kirkelig velsignelse af et ægteskab mellem to personer af
samme køn.
af de almindelige bemærkninger i lovforslag nr. l 105 af 14. marts 2012 til denne lov frem-
går blandt andet:
       ”…
       3. hovedpunkterne i lovforslaget
       3. 1. gældende ret
       …
       3.1.3. ritualer for kirkelige handlinger
         ritualer for kirkelige handlinger hører sammen med gudstjenesteordningen,
       bibeloversættelse og salmebog til det, der ofte betegnes som indre kirkelige
       anliggender. til de indre kirkelige anliggender regnes også tilsynet med de
       specifikt gejstlige dele af præsternes embedsførelse i form af forkyndelse og
       forvaltning af sakramenterne.
         siden 1849 har regeringen i kraft af en forfatningssædvane ved vedkommende
       minister stået for reguleringen af de indre kirkelige anliggender i det omfang, det
       er nødvendigt at regulere dem. reguleringen sker gennem kongelige anordninger
       eller resolutioner, der udstedes efter ministerens indstilling og på ministerens
       ansvar.
         som eksempler på den retlige regulering i medfør af den nævnte retssædvane
       kan nævnes, at der ved kongelig resolution er autoriseret bibeloversættelser,
       salmebog og ritualer for dåb, nadver i hjemmet, vielse og jordpåkastelse samt for
       bispevielse, kirkeindvielse, præstevielse og provsteindsættelse. der er også ved
       kongelig anordning fastsat bestemmelser om dåb, konfirmation og indledende
       konfirmationsforberedelse (minikonfirmander).
         kompetencen til at foretage den retlige regulering af anliggender, der betragtes
       som indre kirkelige, tilkommer ministeren for ligestilling og kirke. fra lovgivers
       side anses det for en forudsætning, at ministeren gør brug af sin kompetence, idet
       folketinget hidtil har afstået fra at lovgive for disse områder, og idet en retlig
       regulering af de indre anliggender er nødvendig, for at folkekirken kan fungere.
         siden 1849 har skiftende kirkeministre generelt udvist stor skønsomhed og
       været tilbageholdende med at regulere de indre kirkelige anliggender. ministerens
                                          - 17 -
kompetence til at udstede anordninger på disse områder er derfor blevet udøvet på
grundlag af indstillinger fra biskopper eller i form af rådgivning i form af
betænkninger fra udvalg, arbejdsgrupper eller kommissioner med deltagelse af
biskopper og andre teologisk sagkyndige.
   der er sket autorisation af vielsesritualer ved kongelig resolution af 22. marts
1897, 18. juli 1912 og ved kongelig resolution af 12. juni 1992 er der autoriseret
ritual for vielse (bryllup), og senest ved kongelig resolution af 12. juni 1992 er der
autoriseret ritual for kirkelig velsignelse af borgerligt indgået ægteskab.
   vielsesritualet skal ses i sammenhæng med ægteskabslovens bestemmelser. i
ægteskabsloven § 20, stk. 3, er det bestemt, »at nærmere regler om frem-
gangsmåden ved vielse i folkekirken fastsættes af kirkeministeren« (ministeren
for ligestilling og kirke). i bekendtgørelse nr. 547 af 15. december 1969 om
kirkelig vielse inden for folkekirken er der i § 3, stk. 3, fastsat følgende be-
stemmelse:
   »stk. 3. vielsen, der skal foregå i overværelse af mindst 2 vidner, foretages i
overensstemmelse med et af de autoriserede ritualer for brudevielse i folkekirken.
(…).«
   i bekendtgørelsens § 5, stk. 4, er følgende fastsat:
   »stk. 4. kirkelig velsignelse meddeles i kirken i overensstemmelse med det
autoriserede ritual.«
   vielsesritualet indeholder tilspørgslen og forkyndelsen og regulerer i øvrigt den
kirkelige handlings forløb.
   ægteskabslovens § 20, stk. 2, er rammen om tilspørgelsens og forkyndelsens
indhold:
   »stk. 2. parterne skal ved samtidigt møde på spørgsmål af vielsesmyndigheden
erklære at ville ægte hinanden og derpå af denne forkyndes at være ægtefolk.«
   det er en forudsætning for vielsens gyldighed, at vielsen er foregået under
iagttagelse af bestemmelsen i ægteskabslovens § 20, stk. 2. folkekirkens viel-
sesritualer er derfor udformet i overensstemmelse med ægteskabslovens § 20,
stk. 2.
3.2 overvejelser og lovforlagets udformning
   social- og integrationsministeren har samtidig med fremsættelsen af dette
lovforslag fremsat forslag til ændring af ægteskabsloven, som bl.a. betyder, at to
personer af samme køn får mulighed for at blive viet ved en præst i folkekirken.
   et medlem af folkekirken har ret til kirkelig betjening af præsten eller præsterne
for den menighed, som medlemmet hører til, jf. medlemskabslovens § 6, stk. 1.
retten til kirkelig betjening indebærer, at et medlem blandt andet har ret til at få
foretaget en vielse eller velsignelse af et borgerligt indgået ægteskab. hertil
kommer medlemmets ret til kirkelig betjening i den kirke, medlemmet har særlig
tilknytning til, jf. ovenfor i afsnit 3.1.1.
   der er blandt folkekirkens præster forskellige opfattelser af, hvorvidt samliv
mellem to personer af samme køn kan accepteres inden for de rammer, som
fastsættes af bibelen og folkekirkens bekendelsesgrundlag.
   det fremgår af grundlovens § 4, at den evangelisk-lutherske kirke er den danske
folkekirke og understøttes som sådan af staten. det indebærer, at lovgiv-
ningsmagten skal respektere evangelisk-luthersk lære, således at der blandt andet
                                                     - 18 -
       ikke lovgives eller administreres i modstrid hermed. den evangelisk-lutherske
       lære er ikke nævnt, men er forudsat som de skrifter, der er opregnet i danske lov
       2. bog, kapitel 1. herefter er bekendelsesskrifterne: bibelen, tre trosbekendelser,
       der er formuleret i oldkirken, den augsburgske bekendelse fra 1530 og luthers
       lille katekismus fra 1529. grundloven siger intet om bekendelsesskrifternes
       nærmere forståelse. i kirkeret almindelig del (preben espersen, kirkeret
       almindelig del, 2. reviderede og forøgede udgave 1999, s. 75) anføres følgende:
       »en anden sag er, at grundloven naturligvis ikke fastslår noget om
       bekendelsesskrifternes nærmere forståelse, altså om de skal udlægges bogstaveligt
       eller ud fra en friere fortolkning.
          matzen og timm (henning matzen og johannes timm, haandbog i den danske
       kirkeret, 1891, s. 120) anfører således, at udfindelsen af den rette læsemåde af de
       bibelske skrifter »er den kirkelige videnskabs sag«, og berlin udtaler, at der,
       ligesom det allerede var tilfældet før grundloven, må være plads for en opfattelse,
       »der stemmer med tidsånden«« i en note (15) anfører preben espersen blandt
       andet: »berlin henviser i denne forbindelse til, at det fx i den augsburgske
       konfession art. 18 (skal være 17. p. e. ’s bem. ) fastslås, at de vantro eller
       ugudelige mennesker skal »pines uden ende«, og i art. 9, at børn, som forældrene
       ikke har fået døbt, er evig fordømte. berlin karakteriserer disse udsagn som
       »sætninger, som vel de færreste af folkekirkens præster i nutiden opfatter helt
       bogstaveligt««.
          folketingets kirkeudvalg stillede den 7. februar 2012 (omtrykt den 8. februar
       2012) kiu alm. del samrådsspørgsmål a til ministeren for ligestilling og kirke:
       »grundlovens § 4 forpligter staten til at understøtte folkekirken som evangelisk-
       luthersk. ministeren bedes redegøre for, i hvilket omfang denne forpligtelse
       begrænser folketingets mulighed for at lovgive om kirkelige anliggender –
       herunder det kirkelige ægteskab.« på baggrund af samrådsspørgsmålet bad
       ministeren københavns biskop om en vurdering af, hvorvidt der er formuleringer i
       den augsburgske bekendelse, som gør, at det må anses for at være i strid med
       bekendelsesskrifterne, hvis der foretages kirkelig vielse til ægteskab af et par af
       samme køn. biskoppens notat af 21. februar 2012 er den 29. februar 2012 tilsendt
       folketingets kirkeudvalg, kirkeudvalget 2011-12 kiu alm. del, endeligt svar på
       spørgsmål 16.
          …[1]
          på den baggrund er det ministeriet for ligestilling og kirkes vurdering, at en
       lovgivning, der giver mulighed for indgåelse af ægteskab mellem to personer af
       samme køn ved en præst i folkekirken, ikke er i strid med folkekirkens beken-
       delsesgrundlag.
          da der som nævnt er forskellige opfattelser af dette spørgsmål blandt folke-
       kirkens præster, får folkekirkens præster i overensstemmelse med den friheds-
       tradition, der allerede eksisterer i folkekirken, ifølge lovforslagets § 1, nr. 1, en ret
       til at undlade at vie to personer af samme køn. hermed gives der plads til disse
       opfattelser.
          tilsvarende foreslås det, at en præst, der ikke ønsker at medvirke til en kirkelig
       velsignelse af et borgerligt indgået ægteskab mellem et par af samme køn, får ret
       til at undlade at medvirke hertil.
1
  notatet er gengivet ovenfor under sagsfremstillingen.
                                               - 19 -
        lovforslaget medfører ingen ændringer i den ret, som medlemmer af folke-
     kirken har til at få stillet kirken i bopælssognet til rådighed til en kirkelig handling
     ved en præst i folkekirken, som ikke er ansat ved den pågældende kirke, jf.
     bestemmelserne herom i lov om bestyrelse og brug af folkekirkens kirker m.m.
     denne ret indebærer, at et menighedsråd ikke kan modsætte sig, at der fx fore-
     tages vielse af to personer af samme køn i kirken. tilsvarende kan den lokale
     præst heller ikke modsætte sig det, uanset at præsten ikke selv vil foretage
     handlingen.
        som nævnt i afsnit 3.1.1. har et medlem også krav på kirkelig betjening i en
     kirke som medlemmet har en særlig tilknytning til. præsten ved kirken kan ikke
     med henvisning til sin adgang til at afslå at medvirke ved vielsen af medlemmet
     forhindre, at en anden præst i folkekirken forestår denne. tilsvarende kan
     menighedsrådet ikke blokere for, at handlingen finder sted i kirken, jf. også afsnit
     3.1.2.
        de ved kongelig resolution autoriserede ritualer for henholdsvis vielse (bryllup)
     og kirkelig velsignelse af borgerligt indgået ægteskab forudsætter, at ægteskabet
     indgås mellem mand og kvinde.
        de foreslåede ændringer i ægteskabsloven, hvorefter ægteskab kan indgås
     mellem to personer af samme køn forudsætter således, at der tilvejebringes et
     ritual for vielse af to personer af samme køn.
        en konsekvens af lovforslaget bliver således, at de eksisterende vielsesritualer
     for vielse af mand og kvinde bliver suppleret med et vielsesritual for vielse af to
     personer af samme køn.
        …”
af betænkning 1544/2014 om folkekirkens styre fremgår side 149 ff blandt andet:
     ”6.1 folkekirken som evangelisk-luthersk kirke
     folkekirken er, som nævnt i grundloven, en evangelisk-luthersk kirke. det in-
     debærer, at folkekirken har et bestemt grundlag i form af en række bekendel-
     sesskrifter11. nogle af disse bekendelsesskrifter har de evangelisk-lutherske kirker
     fælles med andre kristne kirker. andre af dem er særegne for de evangelisk-
     lutherske kirker. det har betydning for den forkyndelse, som lyder i folkekirken.
     det har også betydning for den måde, som folkekirken er organiseret på.
     kirken er ifølge de særlige evangelisk-lutherske bekendelsesskrifter et fællesskab
     af mennesker, hvor evangeliet bliver forkyndt, og hvor sakramenterne dåb og
     nadver bliver forvaltet12.
     det betyder, at menigheden, som samles om forkyndelsen af evangeliet og om dåb
     og nadver, er central i forståelsen af folkekirken.
     …
     folkekirken forstås som et rummeligt fællesskab, hvor enhver, der er døbt, har ret
     til at være med, og hvor enhver, der er med, har mulighed for at tage del i et fælles
     ansvar. det er formentlig medvirkende til, at et stort flertal af danmarks
     befolkning er med i folkekirken. den er dermed også en kulturbærende faktor, der
     er med til at skabe folkelig sammenhæng og fortolkning af livsmening ind i det
     enkelte menneskes liv og det danske samfund.
                                          - 20 -
…
6.2 syv pejlemærker
6.2.1 folkekirken og folket
…
selv om der blandt danskerne har været og fortsat er mange forskellige opfattelser
af, hvordan evangelisk-luthersk kristendom bør forstås, og hvilke konsekvenser
det har for den enkelte, er folkekirken blevet holdt sammen som ét trossamfund.
det er bl.a. muligt i kraft af en tradition for kirkelig frihedslovgivning, som giver
plads for, at de forskellige opfattelser har mulighed for at udfoldes inden for
folkekirken.
…
9 folkekirkens indre anliggender
9.1 indre anliggender – hvad er det, og hvem har
kompetencen?
9.1.1 gældende ret
…
traditionelt anses ritualer, gudstjenesteordningen, bibeloversættelse og salme-
bøger for at høre til det, der ofte betegnes som folkekirkens indre anliggender. til
de indre anliggender regnes også tilsynet med de specifikt gejstlige dele af
præsternes embedsførelse i form af forkyndelse og forvaltning af sakramenterne.
på baggrund heraf og med folkekirkens bekendelsesskrifter som ramme fører
biskopperne tilsyn med præsternes embedsførelse. det vil bl.a. sige forkyndelsen,
herunder gudstjenestetilrettelæggelse med salmevalg og kirkelige handlinger,
forvaltningen af sakramenterne, sjælesorg og konfirmandundervisning m.v.
i gældende ret har der ikke traditionelt været sondret mellem folkekirkens indre
og ydre anliggender. det skal bl.a. forstås således, at det i almindelighed har været
antaget, at folkekirkens indre anliggender ikke er unddraget lovgivningsmagtens
kompetence. folketinget og regeringen er således folkekirkens øverste
beslutningsorgan og fastlægger de retlige rammer for folkekirkens virksomhed.
folketingets adgang til at vedtage love om kirkelige anliggender er dog begrænset
af den udtrykkelige og normative bestemmelse i grundlovens § 4:
"§ 4. den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke og understøttes som
sådan af staten."
den evangelisk-lutherske lære er ikke nævnt i grundloven, men er forudsat på
grundlag af de skrifter, der er opregnet i danske lov 2. bog, kapitel 1: bibelen, de
tre oldkirkelige trosbekendelser, den augsburgske konfession og luthers lille
katekismus.
folketinget og regeringen er bundet af grundlovens § 4, 1. led, og kan således
ikke regulere folkekirkens forhold på en måde, der er i strid med den evangelisk-
lutherske bekendelse. grundloven siger intet om bekendelsesskrifternes nærmere
forståelse, dvs. om de skal udlægges bogstaveligt eller ud fra en friere fortolkning.
                                        - 21 -
henset til bekendelsesskrifternes historiske karakter sker den nærmere fortolkning
på baggrund af såvel en (rummelig) kirkelig og teologisk tradition som den
aktuelle kontekst.
af grundlovens § 66 fremgår:
"§ 66. folkekirkens forfatning ordnes ved lov."
i sammenhæng med indførelsen af religionsfriheden var det under forberedelserne
af grundloven af 1849 tanken at indføre en vis frihed for folkekirken i forhold til
statsmyndighederne. dette skulle ske ved en kirkeforfatning, hvor folkekirken
skulle etableres med et vist niveau af repræsentativt selvstyre angående
folkekirkens egne forhold.
grundlovens § 66 er imidlertid ikke blevet udmøntet i en samlet forfatning for
folkekirken, men der er lovgivet på en række områder. i dag har bestemmelsen
næppe andet retligt indhold end et krav om, at folkekirkens styrelsesforhold skal
reguleres ved lov.
i praksis er der lovgivet om medlemskab, om styrelse og kompetence for me-
nighedsråd, provstiudvalg og stiftsråd, om ansættelse af præster, provster og
biskopper og om disses kompetencer samt om ansættelse af kirkefunktionærer.
der er også lovgivet om de uddannelsesmæssige krav m.v., der stilles som for-
udsætning for at være ansat som præst i folkekirken. disse krav er fastsat i lov om
ansættelse i stillinger i folkekirken m.v. samt i bekendtgørelser og cirkulærer, der
er udstedt med hjemmel i denne lov.
der er dog også enkeltstående eksempler på, at der er lovgivet om forhold, der må
siges at falde ind under begrebet folkekirkens indre anliggender.
et eksempel er den såkaldte ”lex vaalse” fra 1917, hvorefter en sognepræst blev
indsat i et embede uden kollats fra biskoppen, og hvor tilsynet med præsten for så
vidt angik præsteembedet, sakramenternes forvaltning og sjælesorgen blev
overført fra biskoppen til kirkeministeren.
lovgivningen fra 1947/1948 om kvinders adgang til at søge præstestillinger og
om adgang for biskopper til fritagelse i visse tilfælde for at føre tilsyn med en
menighed og dennes præster er et andet eksempel.
et tredje eksempel er loven om domstolsbehandling af gejstlige læresager fra
1992.
…
lovgiver har imidlertid udvist betydelig tilbageholdenhed over for at tage stilling
til liturgiske spørgsmål, gudstjenesteordning m.v. folketinget har således aldrig
lovgivet herom.
siden 1849 har regeringen således i kraft af en sædvane ved vedkommende
minister stået for reguleringen af disse indre kirkelige anliggender i det omfang,
det har været nødvendigt at regulere dem.
                                        - 22 -
reguleringen sker gennem kongelige anordninger eller resolutioner, der udstedes
efter ministerens indstilling og på ministerens ansvar. ministeren kan uden at
inddrage folketinget udstede bindende retsregler om disse indre kirkelige
anliggender.
denne sædvane har ikke grundlovskraft, hvilket indebærer, at den principielt ikke
afskærer folketinget fra til enhver tid at beslutte at lovgive på disse områder.
som eksempler på den retlige regulering i medfør af den nævnte sædvane kan
nævnes, at der ved kongelig resolution er autoriseret gudstjenesteordning, bi-
beloversættelse, salmebog og ritualer for dåb, nadver i hjemmet, konfirmation,
vielse og jordpåkastelse samt for bispevielse, kirkeindvielse, præstevielse og
provsteindsættelse.
…
det er kirkeministeren, som i medfør af en sædvane har kompetencen til at fo-
retage den retlige regulering af disse anliggender, uanset om de betegnes som
folkekirkens indre kirkelige anliggender.
det er kun ministeren, som kan anmode om en kongelig resolution eller kongelig
anordning, og der er hverken ved lovgivning, der er vedtaget af folketinget, eller
på anden måde fastsat regler om, hvilken fremgangsmåde ministeren skal anvende
i forbindelse med regulering af indre anliggender.
fra lovgivers side anses det for en forudsætning, at ministeren gør brug af sin
kompetence, idet en vis retlig regulering af de indre anliggender er nødvendig for,
at folkekirken kan fungere. ministeren skal naturligvis handle inden for
grundlovens rammer, herunder grundlovens § 4, der fastslår, at det er den
evangelisk-lutherske kirke, som er den danske folkekirke.
9.1.2 praksis
ministerens kompetence til at regulere folkekirkens indre anliggender udøves i
praksis ved, at ministeren forelægger indstillinger til dronningens underskrift.
indstillingen indeholder en kort sagsfremstilling underskrevet af ministeren med
forslag til en ekspedition, som underskrives af dronningen. for kongelige
anordningers vedkommende vil disse være forsynet med ministerens kontra-
signatur.
der er ikke fastlagt regler om proceduren, som fører frem til en indstilling, idet
fremgangsmåden hviler på en tradition.
i praksis vil sager om folkekirkens indre anliggender, der afgøres ved kongelig
resolution eller kongelig anordning, have været drøftet med biskopperne og -
forinden disse drøftelser finder sted - oftest også have været genstand for et
udvalgsarbejde. og ofte vil sager have været genstand for omfattende høringer.
der er ikke fastlagt regler om, at nogen kirkelig instans, f.eks. en særligt udpeget
biskop, biskopperne i fællesskab eller andre, formelt har krav på at medvirke ved
udformningen af regler på disse områder, eller selv kan udstede, ændre eller
                                        - 23 -
dispensere fra egentlige retsregler. realiteten er dog, at ministeren orienterer sig
bredt inden for folkekirken, og at ministeren altid rådfører sig med biskopperne.
der findes ingen regler om, at ministeren er forpligtet til helt eller delvis at følge
forslag fra udvalg, arbejdsgrupper og kommissioner.
de skiftende ministre siden 1849 har imidlertid generelt udvist stor skønsomhed
og været tilbageholdende med selvstændigt at regulere de indre kirkelige
anliggender. ministerens kompetence til at udstede anordninger på disse områder
er derfor oftest blevet udøvet på grundlag af indstillinger fra biskopper eller
rådgivning i form af betænkninger fra udvalg, arbejdsgrupper eller kommissioner
med deltagelse af biskopper og andre teologisk sagkyndige samt efter om-
stændighederne lægfolk og eventuelt anden sagkundskab end den teologiske.
enhver minister forvalter sin kompetence i lyset af den aktuelle kontekst, her-
under den konkrete sags karakter.
ministerens nedsættelse af kommissioner, arbejdsgrupper og udvalg sker på
baggrund af en problemstilling, der ønskes belyst. problemstillingen beskrives i et
kommissorium, og udpegning af medlemmerne til et udvalg sker bl.a. under
hensyntagen til de interesser, som må antages at blive umiddelbart berørt af
kommissoriets indhold, og de nødvendige fagkyndige bidrag.
i relation til de udvalgsarbejder, som ministeren sætter i gang med henblik på en
nærmere undersøgelse af en sag, har ministeren lejlighed til at bedømme og
kommentere arbejdet, når det er afsluttet, og der skal tages stilling til, hvad der
videre skal ske, og ministeren er ikke bundet af de forslag, som et udvalg
fremlægger.
som medlem af regeringen er ministeren underlagt de parlamentariske regler og
principper, hvilket bl.a. indebærer, at det stående folketingsudvalg (kirke-
udvalget) og folketingsmedlemmerne kan stille spørgsmål til ministeren. indenfor
ministerens ressort kan der stilles spørgsmål til ministeren om såvel indre som
ydre anliggender. det juridiske grundlag for folketingets kontrol med regeringen
er parlamentarismen, som er fastlagt i grundlovens § 15. bestemmelsen
indebærer, at ministeren må gå af, hvis folketinget udtaler sin mistillid til
ministeren. og regeringen må gå af eller udskrive valg, hvis folketinget udtrykker
sin mistillid til statsministeren.
…
9.1.3 sondringen mellem indre og ydre anliggender
som anført ovenfor har der i gældende ret traditionelt set ikke været sondret
mellem folkekirkens indre og ydre anliggender.
august roesen anfører således i ”dansk kirkeret”, 3. udgave, 1976, side 19,
følgende om indre og ydre anliggender:
                                        - 24 -
”rent bortset fra, at det ville være overordentligt vanskeligt at finde en pålidelig
afgrænsning af ’indre’ og ’ydre’ anliggender, er der ikke noget retligt grundlag for
opstilling af sådan en sondring.”
preben espersen anfører i ”kirkeret i grundtræk”, 1. udgave, 2000, side 41 f., bl.a.
følgende:
”der kan […] ikke af den kirkelige lovgivning umiddelbart udledes en be-
stemmelse af begrebet ’indre anliggender’. der er da også både i den hidtidige
juridiske og teologiske teori overvejende enighed om, at en retlig sondring mellem
kirkens ydre og indre anliggender ikke kan udledes af den gældende retsordning.”
det udelukker dog ikke, at der meningsfuldt kan tales om folkekirkens indre
anliggender.
grundlovens § 67, der beskytter religionsfriheden, har følgende ordlyd:
"§ 67. borgerne har ret til at forene sig i samfund for at dyrke gud på den måde,
der stemmer med deres overbevisning, dog at intet læres eller foretages, som
strider mod sædeligheden eller den offentlige orden."
hans gammeltoft-hansen anfører i årbog for århus stift, 2002, side 64 ff., om
grundlovens § 67, at:
”[d]en særlige beskyttelse [efter bestemmelsen] først og fremmest tager sigte på
de egentligt kultiske handlinger og deres rammer (bøn, gudstjeneste m.v.). hertil
kommer en række aktiviteter, som efter omstændighederne kan udgøre de
nødvendige praktiske forudsætninger for de kultiske og rituelle handlingers
udøvelse, f.eks. opførelse af kirker, templer, klostre m.v., uddannelse og ud-
pegning af præster og andre religiøse embedsindehavere, udformning af salme-
bøger eller tilsvarende, etc.
…
emrk artikel 9, stk. 1, kan opdeles i en indre frihed (retten til at tænke frit og tro)
og en ydre frihed (”udøve”), dvs. afholdelse af gudstjeneste, kostregler,
beklædning, overholdelse af ritualer og bestemte forskrifter. mens den indre
frihed er absolut, kan den ydre frihed begrænses efter artikel 9, stk. 2, hvis be-
tingelserne er opfyldt. det indebærer, at en begrænsning af friheden til at udøve
sin religion eller tro skal have hjemmel i lovgivningen og være ”nødvendig i et
demokratisk samfund” (relevant, tilstrækkeligt og proportionalt) og forfølge et af
de hensyn, der er nævnt i artikel 9, f.eks. at beskytte ”andres rettigheder og
friheder”. på den baggrund har den hidtidige regulering af de såkaldte ”indre
anliggender”, som på dette punkt adskiller sig fra den ”indre frihed” i konven-
tionens artikel 9’s forstand, været i overensstemmelse med emrk artikel 9.
der kan i den forbindelse også henvises til jens elo rytter, der i ”individets
grundlæggende rettigheder”, 2013, side 292, anfører følgende om folkekirkens
religionsfrihed:
                                                - 25 -
      ”nogle mener, at folkekirkens religionsfrihed er det virkelige problem, navnlig
      fordi folkekirken ikke nyder samme beskyttelse mod indgreb i indre anliggender
      som andre trossamfund. folketinget og kirkeministeren kan – kun begrænset af
      grl. § 4, som beskytter selve folkekirkens lære – træffe beslutning om f.eks.
      formerne for gudstjeneste, salmebog etc. dette sker i praksis. her kunne ligge et
      problem, eftersom artikel 9 principielt beskytter folkekirken på linje med andre
      trossamfund i danmark. det forekommer imidlertid nærliggende, at emd inden
      for ret vide rammer vil acceptere en sådan regulering af statskirkens anliggender
      som en naturlig konsekvens af selve statskirkeordningen.”
      …”
procedure
sagsøgerne har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 21.
marts 2016, hvoraf fremgår blandt andet:
      ”til støtte for den nedlagte påstand gøres det gældende, at den kongelige reso-
      lution af 12. juni 2012 om autorisation af et ritual for vielse af 2 personer af
      samme køn er grundlovstridigt og mangler hjemmel i danmarks riges grundlov,
      tillige gøres det gældende, at den forfatningsmæssige sædvane, som kirkemi-
      nisteren har påberåbt sig i forbindelse med den pågældende kongelige resolution,
      ikke er af en sådan karakter, at den kan påberåbes i forhold til indførelsen af retlig
      regulering af folkekirkens indre forhold af teologisk omtvistet karakter i strid
      med folkekirkens bekendelsesgrundlag, med henblik på at gennemføre en klart
      politisk motiveret ligestillingspolitik – også på det religiøse område i danmark.
      det gøres gældende, at grundlovens § 66 indebærer et lovgivnings- og delega-
      tionsforbud – for så vidt angår folkekirkens indre anliggender kun gennemskåret
      af den forfatningsmæssige retssædvane, der efter sagsøgernes opfattelse er af
      nødretlig karakter.
      endeligt gøres det gældende, at lov nr. 532 af 12. juni 2012 er ugyldig, idet
      omfang, at den giver præster i folkekirken vielsesmyndighed i forbindelse med
      vielse af to personer af samme køn, idet loven i den henseende strider imod
      danmarks riges grundlov.
      det gøres gældende, at der ikke kan lovgives om folkekirkens indre forhold i strid
      med ordlyden af kirkens bekendelsesskrifter ud fra den løsere teologiske
      fortolkning fra københavns biskop.
      det bestrides, at der er plads til at følge en teologisk opfattelse, som stemmer
      overens med tidsånden, såfremt denne teologiske forståelse strider mod ordlyden
      af bekendelsesskrifterne.
      det gøres gældende, at det i den af tidligere kirkeminister, manu sareen, i
      samarbejde med niels ditlev, udgivne foreløbige selvbiografi, ”manu” anførte –
                                        - 26 -
særligt i kapitel 9 og 10 – alene gør, at ritualet og lovgivningen er uforenelig med
grundlovens princip om selvstyre for folkekirken i dens indre anliggender.
initiativet er klart kommet fra regeringens side – ikke fra folkekirkens – og
reguleringen er blevet presset og manipuleret igennem.
sagsøgerne gør gældende, at grundlovens § 66 – i en samlet forståelse af
danmarks riges grundlovs bestemmelser om folkekirken, herunder særligt
grundlovens § 4 – skal fortolkes og forstås i overensstemmelse med tilkende-
givelser, der blev afgivet i den grundlovsgivende rigsdagsforsamling i 1849,
således grundlovens § 66 må forstås således, at folketinget og regeringen af-
skæres fra at lovgive om folkekirkens indre forhold.
sagsøgerne gør gældende, at spørgsmålet om, hvorvidt et forhold mellem to
personer af samme køn kan indgå et ægteskab i en kirkelig-religiøs forstand,
henhører under kirkens indre forhold. dette støttes på at de sagsøgte i forarbej-
derne til lovene nr. 531 og nr. 532, begge af 12.juni 2012, har lagt dette til grund i
forbindelse med fremsættelsen af lovforslagene.
folkekirkens retlige regulering
kirkens retlige regulering har rødder langt tilbage i tiden. ved grundlovens
vedtagelse i 1849 var det springende punkt – det afvigende moment i forhold til
de øvrige kirkeretninger – den augsburgske bekendelse.
det var denne bekendelse, der adskilte den kirkeordning, som den grundlovgi-
vende rigsdagsforsamling forholdte sig til, fra katolske kirke, den roman-katolske
kirke, den ”papiftiske” og den reformerte kirke og baptisterne, jf. referatet fra den
grundlovsgivende rigsdagsforsamling af 1849, spalte 3360.
man var vant til den kirkeordning, der var blevet indført ved frederik den 3.’s
kongelov fra 1665, hvor den augsburgske bekendelse, tillige med de øvrige
bekendelsesskrifter for den danske kirke: bibelen, bilag 1, den apostolske tros-
bekendelse, bilag 2, den nikæno-konstantinopolitanske trosbekendelse, bilag 3,
den athanasianske trosbekendelse, bilag 4, den augsburgske bekendelse, bilag 5
og luthers lille katekismus, bilag 6, var opregnet som det ”vedtægtsmæssige
grundlag” for den danske kirke.
der findes ikke grundlag i den grundlovgivende rigsdagsforsamlingers drøftelser
for at antage, at det var den grundlovsgivende rigsdagsforsamlings vilje, at det
”vedtægtsmæssige grundlag”, der ved den udførlige opregning af, hvilke
bekendelsesskrifter i frederik den 3.’s kongelov af 1665, der var bestemt som
fundamentet for kirken i danmark, skulle ændres. på den baggrund må det klart
antages, at det bekendelsesmæssige fundament til stadighed er det samme.
det skal i den forbindelse særligt bemærkes, at denne kongelov var af konsti-
tutionel karakter som et enestående eksempel i det senmiddelalderlige europa.
såfremt det havde været den grundlovsgivende rigsdagsforsamlings vilje, at det
vedtægtsmæssige grundlag for kirken skulle ændres, var det nødvendigvis
fremgået af referaterne af drøftelserne i forsamlingen.
                                          - 27 -
den kirke, som medlemmerne af den grundlovsgivende rigsdagsforsamling
kendte, og som man besluttede skulle ”... være den danske folkekirke og under-
støttes som sådan af staten ”, havde et klart og entydigt defineret bekendelses-
grundlag. det blev der på intet tidspunkt sat spørgsmålstegn ved under de meget
omfangsrige og langvarige drøftelser.
det er sagsøgernes anbringende, at dette vedtægtsmæssige grundlag for den
danske folkekirke, der etableres ved grundlovens vedtagelse i 1849, har forfat-
ningskarakter og forfatningsmæssig retskraft, der ikke kan fraviges ved ministeriel
bestemmelse i kraft af anordning eller kongelig resolution, endsige almindelig lov.
sagsøgerne gør gældende, at den retssædvane, som den kongelige resolution af
12. juni 2012 er støttet på, i kraft af legalitetsprincippet og den retlige trinfølge,
ikke uden bemyndigelse kan ændre på noget, der har karakter af lov eller for-
fatning.
det er endvidere sagsøgernes opfattelse, at den grundlovsgivende rigsdagsfor-
samling ville adskille kirke og stat således, at der ikke længere skulle være
mulighed for, at staten – personificeret i den enevældige konge – skulle kunne
råde over kirkens bekendelsesgrundlag eller det vedtægtsmæssige grundlag for
kirken.
det er sagsøgernes opfattelse, at det var den grundlovsgivende rigsdagsfor-
samlings klare hensigt, at der med grundlovens § 66, sammenholdt med
grundlovens § 4, skulle skabes et grundlag for, at kirken selv – uden mulighed for
indgriben fra lovgivningsmagten; det være sig en enevældig konge eller en
regering og et folketing i forening – skulle have mulighed for at regulere sine
indre forhold selv.
det er også den praksis, der har været ført fra vedtagelsen af grundloven til
vedtagelsen af lovforslag l 105 og l 106, folketingssamlingen 2011-12.
dette bestyrkes endvidere af det af kirkeministerens fremførte i bemærkningerne
til lovforslag l105, under punkt 3.1.3. ritualer for kirkelige handlinger, hvor det
anføres:
       ”siden 1849 har regeringen i kraft af en forfatningsmæssig sædvane ved
       vedkommende minister stået for reguleringen af de indre kirkelige anlig-
       gender i det omfang, der er nødvendigt at regulere dem. (min under-
       stregning) reguleringen sker gennem kongelige anordninger eller reso-
       lutioner, der udstedes efter ministerens indstilling og på ministerens ansvar.
       som eksempler på den retlige regulering i medfør af den nævnte retssæd-
       vane kan nævnes, at der ved kongelig resolution er autoriseret bibelover-
       sættelser, salmebog og ritualer for dåb, nadver i hjemmet, vielse og jord-
       påkastelse samt for bispevielse, kirkeindvielse, præstevielse og provste-
       indsættelse. der er også ved kongelig anordning fastsat bestemmelser om
       dåb, konfirmation og indledende konfirmationsforberedelse (minikonfir-
       mander).
                                         - 28 -
       kompetencen til at foretage den retlige regulering af anliggender, der
       betragtes som indre kirkelige, tilkommer ministeren for ligestilling og kirke.
       fra lovgivers side anses det for en forudsætning, at ministeren gør brug af
       sin kompetence, idet folketinget hidtil har afstået fra at lovgive for disse
       områder, og idet en retlig regulering af de indre anliggender er nødvendig,
       for at folkekirken kan fungere. (min understregning)
       siden 1849 har skiftende kirkeministre generelt udvist stor skønsomhed og
       været tilbageholdende med at regulere de indre kirkelige anliggender.
       ministerens kompetence til at udstede anordninger på disse områder er
       derfor blevet udøvet på grundlag af indstillinger fra biskopper (min un-
       derstregning) eller i form af rådgivning i form af betænkninger fra udvalg,
       arbejdsgrupper eller kommissioner med deltagelse af biskopper og andre
       teologisk sagkyndige. ”
det gøres endvidere gældende, at den retlige regulering, der er sket ved den
kongelige resolution af 12. juni 2012, lov nr. 531 af 12. juni 2012 og lov nr. 532
af 12. juni 2012, ikke var nødvendig for, at folkekirken kunne fungere, hvorfor
den kongelige resolution af 12. juni 2012 ikke støttes på den pågældende
retssædvane, og derfor strider mod legalitetsprincippet, da indgreb i borgeres
retsforhold kræver hjemmel.
det må dertil antages, at et sådant indgreb i borgernes retsforhold af den omtvi-
stede karakter har så en intensiv og indgribende virkning, at der må kræves en klar
hjemmel.
retssædvanens retlige karakter
det skal i den forbindelse bemærkes, at retssædvanen har haft en nødretlig ka-
rakter – set i lyset af den manglende vedtagelse af en forfatning for folkekirken jf.
grundlovens § 66.
folkekirken har fungeret siden 1849 til 2012 uden et ritual for vielse af to per-
soner af samme køn – og kan også fungere uden.
det gøres samtidigt gældende, at den kongelige resolution af 12. juni 2012 ikke
var noget, der var ønsket af folkekirken eller af folkekirkens biskopper. det
samme gælder muligheden for, at folkekirkens præster skulle have adgang til at
indstifte et ægteskab for to personer af samme køn.
det gøres i den forbindelse gældende, at der – efter sagsøgernes opfattelse – end
ikke har været tale om, at et flertal af biskopperne i folkekirken har ønsket et
ritual, som det, der blev autoriseret ved den kongelige resolution af 12. juni 2012.
dette støttes på artikel af 9. december 2011 fra kristeligt dagblad… artikel af 23.
februar 2012 fra kristelig dagblad… artikel af 17. marts 2012 fra kristeligt
dagblad… samt debatindlæg af 17. marts 2012 forfattet af biskopperne henning
toft bro, elisabeth dons christensen og karsten nissen...
der henvises endvidere til … høringsskrivelse fra biskop lise-lotte rebel, og …
høringsskrivelse fra biskop steen skovsgaard.
                                         - 29 -
der til kommer, at biskop kresten drejergaard ville foretrække, at folkekirken
selv skulle kunne afgøre, hvorvidt man vil bruge muligheden for at vie to personer
af samme køn, jf. høringsskrivelse af 16. februar 2012...
endvidere udtaler biskop niels henrik arendt i sin høringsskrivelse af 22. februar
2012… at han ville foretrække, at vielsesmyndigheden blev gjort rent borgerlig,
og han anfører, at det er uhensigtsmæssigt at iværksætte ordningen. endeligt
anfører biskop niels henrik arendt, at han ville foretrække, at man havde
fastholdt ægteskab som begreb for det heteroseksuelle parforhold, og partnerskab
som begreb for det homoseksuelle parforhold.
endeligt henvises til manu sareens bog…, hvoraf det fremgår, at der var 8 bi-
skopper, der var imod et vielsesritual for homoseksuelle i folkekirken.
sagsøgerne har hermed dokumenteret, at de danske biskopper på daværende
tidspunkt var modstandere af, at det skulle være muligt for to personer af samme
køn at blive viet som ægtefolk i folkekirken.
sagsøgerne gør på baggrund af ovenstående gældende, at retssædvanen kun
hjemler det absolut nødvendige indgreb.
biskoppernes deltagelse i udarbejdelsen af ritualet
en del af biskopperne, der deltog ved udformningen af ritualet – de, som var mod
en ændring af lovgivningen – har efter sagsøgernes formening deltaget med
henblik på ”damage control” for at afværge, at kirkeministeren autoriserede et
ritual, udarbejdet uden deltagelse af biskopperne, eller med deltagelse af et
mindretal af biskopperne. sagsøgerne gør gældende, at biskopperne ikke ved
deres blotte deltagelse herved har approberet eller ratihaberet ritualet.
det synes tillige at forholde sig således, at den kongelige resolution af 12. juni
2012, l 105, folketingssamlingen 2011-12 og l 106 folketingssamlingen 2011-12
bygger på den grundlæggende misforståelse, at folkekirken er en etat under
kirkeministeriet, som kirkeministeren efter forgodtbefindende kan forholde sig
til, eller en offentlig serviceudbyder, som borgerne har et ubetinget retskrav på at
få leveret serviceydelser fra.
det er ikke tilfældet. det er et trossamfund med et forfatningsmæssigt beskyttet
bekendelsesgrundlag.
det forholder sig ikke således, at de i folkekirken ansatte præster, provster og
biskopper er – eller skal være – forpligtede til at forrette alle de borgerligt for-
ordnede handlinger, som borgerne i danmark måtte have interesse i. der er intet
til hindre for at få foretaget en borgerlig vielse uden en præsts medvirken, hvis en
præst af samvittigheds- eller teologiske grunde ikke vil forestå en kirkelig vielse.
det teologiske grundlag
tillige gøres det gældende, at det teologiske grundlag – som kirkeministeren
støttede sig på i forhold til, om det var i strid med folkekirkens bekendelses-
                                          - 30 -
grundlag at betragte et samliv mellem 2 personer af samme køn som et ægteskab –
var meget spinkelt.
på trods af den næsten 500-årige lutherske-reformerte tradition besluttede kir-
keministeren – også i strid med 2 tusinde års kirkelig tradition om det modsatte –
at ændre på den teologiske opfattelse af ægteskabet.
det eneste, der er forskelligt i den danske kirkes bekendelsesgrundlag i forhold til
den romerskkatolske og den græsk katolske kirkes bekendelsesgrundlag
vedrørende ægteskabet, er den augsburgske bekendelse, luthers lille katekismus,
der ikke på nogen måder synes at tilskynde til en opfattelse af det betimelige og
retsmæssige i et ægteskabeligt samliv mellem 2 personer af samme køn.
overfor dette massiv af kirkelig teologisk tradition lægger regeringen en rapport
fra et udvalg, nedsat af kirkeministeren, fra 2010, bilag 15, og en ganske kort
redegørelse fra biskoppen over københavns stift, der er gengivet i be-
mærkningerne til lovforslaget 105, folketingssamlingen 2011-12, til grund for en
ny reformation.
over for dette teologiske grundlag var kirkeministeren senest ved høringsfasen
afslutning opmærksom på, at der var 2 andre biskopper, der grundlæggende var
uenige med københavns biskop; nemlig steen skovsgaard, lolland-falsters stift
og lise-lotte rebel, helsingør stift.
det gøres gældende, at den af kirkeministerens udstedte kongelige resolution af
12. juni 2012, folketingets vedtagelse af l 105, folketingssamlingen 2011-12 og
l 106, folketingssamlingen 2011-12, må betragtes som en så voldsom redaktion
af bekendelsesgrundlaget for den evangelisk - lutherske kirke, at det må betragtes
som en anden reformation.
sagsøgerne gør gældende, at den kirke, der formelt består, ikke længere er den
evangeliske- lutherske kirke, som den grundlovsgivende rigsdagsforsamling i
1849 besluttede skulle understøttes af staten som folkekirke, men i realiteten er
en humanistisk radikal ligestillingsforsamling.
det bestrides ikke, at staten er berettiget til at understøtte en sådan forsamling.
det er bare ikke den evangeliske-lutherske kirke, som staten danmark er for-
pligtet til at understøtte i henhold til grundlovens § 4.
det gøres i den forbindelse gældende, at der med vedtagelsen af lovforslag l 105,
folketingssamlingen 2011-12, lovforslag l 106, folketingssamlingen 2011-12 og
ved udstedelsen af den kongelige resolution af 12 juni 2012 var tale om et politisk
indgreb i trosfriheden, der er sikret både ved grundlovens § 67 og den
europæiske menneskerettigheds konventions artikel 9; et overgreb mod et
trossamfund – imod dets vilje – af en stat, der havde en ganske anden dagsorden
end det pågældende trosamfunds bedste; nemlig at indføre humanistiske
standarder – og ikke kirkelige standarder, evangeliske eller lutherske standarder –
for, hvordan samliv mellem 2 personer kan være.
                                                - 31 -
      sagsøgerne bestrider ikke, at det danske kongerige i henhold til den danske
      grundlov kan give de samme borgerlige rettigheder til 2 personer af samme køn,
      der ønsker at leve sammen, som de borgerlige rettigheder, der tilkommer 2
      personer af hvert sit køn, der ønsker at leve sammen i et ægteskab.
      det er i god overensstemmelse med luthers princip og lære om de 2 regimenter.
      sagsøgerne bestrider derimod, at regeringen og folketinget lovligt ved be-
      kendtgørelse og almindelig lov kan voldføre et trossamfund, hvis bekendelses-
      grundlag er beskyttet af regulering af forfatningsretlig karakter, til at anerkende
      forhold, som det selvsamme bekendelsesgrundlag betragter som noget syndigt;
      som et forhold, der er gud velbehageligt, og som kan danne grundlag for guds
      velsignelse.
      sagsøgerne er enig med sagsøgte i …, at bestemmelsen i grundlovens § 4 in-
      debærer, at der ikke om folkekirkens forhold kan lovgives eller administreres i
      strid med evangelisk-luthersk lære. man er endvidere enig i, at den evangelisk-
      lutherske lære ikke er beskrevet i grundloven, men er forudsat som de skrifter,
      der er opregnet i danske lov 2. bog, kapitel 1.
      sagsøgerne er enig med sagsøgte i, at grundloven intet siger om bekendelses-
      skrifternes nærmere forståelse men gør gældende, at der ikke kan lovgives om
      folkekirkens indre forhold i strid med ordlyden af kirkens bekendelsesskrifter ud
      fra den løsere teologiske fortolkning for københavns biskop.
      det bestrides, at der er plads til at følge en teologisk opfattelse, som stemmer
      overens med tidsånden, såfremt denne teologiske forståelse strider mod ordlyden
      af bekendelsesskrifterne.”
sagsøgerne har under hovedforhandlingen endvidere gjort gældende, at kirkeministerens
regulering af folkekirkens indre anliggender i henhold til den gældende forfatningssædvane
kun kan ske, såfremt der blandt biskopperne er enighed om indholdet af den pågældende
regulering.
de sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 22.
marts 2016, hvoraf fremgår blandt andet:
      ” folkekirkens retlige regulering
      grundlovens § 4 indebærer, at der ikke om folkekirkens forhold kan lovgives eller
      administreres i strid med evangelisk-luthersk lære. den evangelisk-lutherske lære
      er ikke beskrevet i grundloven, men er forudsat som de skrifter, der er opregnet i
      danske lov 2. bog, kapitel 1. bekendelsesskrifterne er i henhold hertil: bibelen,
      tre oldkirkelige trosbekendelser, den augsburgske bekendelse fra 1530 og
      luthers lille katekismus fra 1529. grundloven siger intet om be-
      kendelsesskrifternes nærmere forståelse.
                                          - 32 -
i sammenhæng med indførelsen af religionsfriheden var det under forberedelserne
af grundloven af 1849 tanken at indføre en vis frihed for folkekirken i forhold til
statsmyndighederne. dette skulle ske ved en kirkeforfatning, jf. grundlovens § 66,
hvorefter folkekirken skulle etableres med et vist niveau af repræsentativt
selvstyre angående folkekirkens egne forhold.
grundlovens § 66 er imidlertid ikke blevet udmøntet i en samlet forfatning for
folkekirken, men der er lovgivet om folkekirken på en række områder. i dag har
bestemmelsen næppe andet retligt indhold end et krav om, at folkekirkens
styrelsesforhold skal reguleres ved lov.
beskyttelsen i grundlovens § 67 omfatter frihed til alene eller sammen med andre
at manifestere sin tro gennem gudstjeneste, undervisning og andagt, og en frihed
til at overholde religiøse skikke.
folkekirken er organisatorisk en del af den statslige forvaltning, og alle kirkelige
anliggender er underlagt regeringens og folketingets almindelige lovgiv-
ningskompetence.
folkekirkens anliggender opdeles ofte i ydre og indre anliggender. de ydre an-
liggender omfatter de overordnede organisatoriske rammer for folkekirken. de
indre anliggender omfatter de forhold, som direkte vedrører folkekirkens kultus
og ritus som evangelisk-luthersk kirke (området for grundlovens § 67). traditi-
onelt anses ritualer, gudstjenesteordningen, bibeloversættelse, salmebøger og
tilsynet med de specifikt gejstlige dele af præsternes embedsførelse i form af
forkyndelse og forvaltning af sakramenterne for at høre til folkekirkens indre
anliggender.
retligt sondres der imidlertid ikke mellem folkekirkens ydre og indre anliggender,
hvilket bl.a. giver sig udslag i, at folkekirkens indre anliggender ikke er unddraget
lovgivningsmagtens kompetence. folketing og regering er folkekirkens øverste
beslutningsorgan og fastlægger de retlige rammer for folkekirkens virksomhed.
der er enkeltstående eksempler på, at der er lovgivet om forhold, der falder ind
under folkekirkens indre anliggender. lovgiver har imidlertid udvist betydelig
tilbageholdenhed over for at tage stilling til liturgiske spørgsmål og gudstjene-
steordningen. folketinget har således aldrig lovgivet herom.
kirkens indre anliggender er siden 1849 med hjemmel i sædvane reguleret af
kirkeministeren ved kongelig resolution eller anordning, der udstedes efter mi-
nisterens indstilling og på ministerens ansvar. der er hverken ved lovgivning
vedtaget af folketinget, eller på anden måde, fastsat regler om, hvilken frem-
gangsmåde ministeren skal anvende ved regulering af de indre anliggender.
kirkeministeren kan således, uden at inddrage folketinget, udstede bindende
retsregler om de indre kirkelige anliggender. denne sædvane har ikke grund-
lovskraft, hvilket indebærer, at den principielt ikke afskærer folketinget fra til
enhver tid at lovgive på disse områder.
                                         - 33 -
kirkeministeren vil normalt rådføre sig med biskopperne inden udarbejdelse af
indstilling til kongelig resolution eller anordning, men der er ikke fastlagt regler
om proceduren frem til en indstilling. skiftende kirkeministre har dog generelt
været tilbageholdende med selvstændigt at regulere de indre kirkelige an-
liggender, og ministerens kompetence på området er derfor oftest blevet udøvet på
grundlag af indstillinger fra biskopper, eller rådgivning i form af betænkninger fra
udvalg, arbejdsgrupper eller kommissioner med deltagelse af biskopper og andre
teologisk sagkyndige.
der er imidlertid ikke nogen kirkelig instans, som har krav på at medvirke ved
udformningen af regler på disse områder, og der findes ingen regler om, at kir-
keministeren er forpligtet til at høre biskopperne eller helt eller delvis at følge
forslag fra udvalg, arbejdsgrupper og kommissioner.
det teologiske grundlag
folketingets adgang til at lovgive om kirkelige anliggender er kun begrænset af
bestemmelsen i grundlovens § 4 om, at det er den evangelisk-lutherske kirke, der
er den danske folkekirke, og at den som sådan understøttes af staten. folketinget
og regeringen er derfor afskåret fra at administrere eller lovgive om folkekirken
på en måde, der er i strid med den evangelisk-lutherske bekendelse.
den evangelisk-lutherske lære er ikke nævnt i grundloven, men det er fast antaget,
at den evangelisk-lutherske lære er forudsat som de skrifter, der er opregnet i
danske lov 2. bog, kapitel 1. efter denne bestemmelse er bekendelsesskrifterne:
bibelen, de tre trosbekendelser, der er formuleret i oldkirken (den apostolske
trosbekendelse, den nikæno-konstantinopolitanske trosbekendelse og den
athanasianske trosbekendelse), den augsburgske bekendelse fra 1530 og luthers
lille katekismus fra 1529.
grundloven siger intet om bekendelsesskrifternes nærmere forståelse og fastslår
ikke, om de skal udlægges bogstaveligt eller ud fra en friere fortolkning. det er
derfor en teologisk opgave at fastsætte, hvordan de bibelske skrifter skal læses.
der er samtidig plads til at følge en teologisk opfattelse, som stemmer overens
med tidsånden, hvilket også var tilfældet før grundloven.
forud for fremsættelsen af lovforslaget om ægteskab mellem to personer af
samme køn bad kirkeministeren på baggrund af et samrådsspørgsmål københavns
biskop om en vurdering af, hvorvidt der er formuleringer i den augsburgske
bekendelse (confessio augustana), som gør, at det må anses for at være i strid
med bekendelsesskrifterne at foretage kirkelig vielse til ægteskab af et par af
samme køn. københavns biskop er traditionelt blevet anset for rådgiver for
ministeren i teologiske spørgsmål.
selv om københavns biskop ikke ser teologiske hindringer for vielser af personer
af samme køn i folkekirken, er der blandt folkekirkens præster og biskopper
forskellige opfattelser af, hvorvidt ægteskab mellem to personer af samme køn
kan accepteres inden for de rammer, som fastsættes af folkekirkens
bekendelsesgrundlag.
…
                                                 - 34 -
       det forhold, at der mellem biskopper og præster er divergerende opfattelse af
       ægteskabets teologiske betydning og hensigtsmæssigheden af at give mulighed for
       vielse af personer af samme køn i folkekirken, betyder imidlertid ikke, at
       folketinget eller ministeren er afskåret fra at regulere folkekirkens forhold.
       …
       anbringender
       til støtte for den nedlagte påstand gøres det gældende, at lov nr. 532 af 12. juni
       2012 om ændring af lov om ægteskabs indgåelse og opløsning, lov om ægte-
       skabets retsvirkninger og retsplejeloven og om ophævelse af lov om registreret
       partnerskab (ægteskab mellem to personer af samme køn) er i overensstemmelse
       med grundlovens §§ 4 og 66, når den giver præster i den danske folkekirke
       kompetence til at foretage vielse mellem to personer af samme køn.
       den af kirkeministeren udvirkede kongelige resolution af 12. juni 2012 om
       autorisation af et vielsesritual for to personer af samme køn er ligeledes i over-
       ensstemmelse med grundlovens §§ 4 og 66.
       hverken reglerne om vielse mellem to personer af samme køn eller den af kir-
       keministeren udvirkede kongelige resolution af 12. juni 2012 om autorisation af et
       vielsesritual for to personer af samme køn strider imod det evangelisk-lutherske
       bekendelsesgrundlag, som det er forudsat i danske lov 2. bog, kapitel 1.
       reglerne om vielse mellem to personer af samme køn strider heller ikke på nogen
       måde imod medlemmer af folkekirkens absolutte ret til at tænke frit og til
       samvittigheds- og religionsfrihed efter den europæiske menneskerettigheds-
       konventions artikel 9 eller ret til at forene sig i samfund for at dyrke gud på den
       måde, der stemmer med deres overbevisning efter grundlovens § 67.
       den skriftlige vidneafhøring af de daværende biskopper under sagens forberedelse
       har, som antaget, ikke tilført sagen relevant nyt.”
de sagsøgte har for landsretten endvidere bestridt det af sagsøgerne hævdede synspunkt om,
at kirkeministerens regulering af folkekirkens indre anliggender i henhold til den gældende
forfatningssædvane kun kan ske, såfremt der blandt biskopperne er enighed om indholdet af
den pågældende regulering.
landsrettens begrundelse og resultat
grundlovens § 4 forudsætter, at folkekirken hviler på et evangelisk-luthersk bekendelses-
grundlag. det er i den forbindelse ubestridt, at folkekirkens bekendelsesgrundlag er de i dan-
                                               - 35 -
ske lov 2-1 anførte bekendelsesskrifter. fortolkningen af folkekirkens bekendelsesgrundlag
er ikke reguleret i grundloven. spørgsmålet om, hvorvidt en lovgivning, der giver mulighed
for indgåelse af ægteskab mellem to personer af samme køn ved en præst, er foreneligt med
folkekirkens bekendelsesgrundlag, og herunder den eksisterende uenighed herom blandt
folkekirkens præster, blev nærmere omtalt i pkt. 3.2 i de almindelige bemærkninger til
lovforslag nr. l 105 af 14. marts 2012 om lov om ændring af lov om medlemskab af
folkekirken, kirkelig betjening og sognebåndløsning (præsters ret til at nægte at vie to
personer af samme køn), der blev fremsat samtidig med fremsættelsen af den omtvistede
ændring af ægteskabsloven. ministeriet for ligestilling og kirke vurderede heri efter
indhentelse af et notat fra københavns biskop, at en sådan lovgivning ikke er i strid med
folkekirkens bekendelsesgrundlag. det er ikke ved det, der er fremkommet for landsretten,
herunder høringssvarene fra biskopperne over helsingør og lolland-falsters stifter af 20.
februar 2012, godtgjort, at en lovgivning, der giver mulighed for indgåelse af ægteskab
mellem to personer af samme køn ved en præst skulle være i strid med folkekirkens
bekendelsesgrundlag, i den forstand, at den ikke legitimt skulle kunne rummes inden for dette
grundlag.
som sagen er forelagt, er der allerede herefter ikke grundlag for at anse den omtvistede æn-
dringslov – lov nr. 532 af 12. juni 2012 om ændring af lov om ægteskabs indgåelse og
opløsning, lov om ægteskabets retsvirkninger og retsplejeloven og om ophævelse af lov om
registreret partnerskab (ægteskab mellem to personer af samme køn) – for at være i strid med
bestemmelserne i grundlovens § 66 og § 4 for så vidt angår den i loven iboende bemyndigelse
til præster i den danske folkekirke til at indstifte et ægteskab for to personer af samme køn.
der er ikke efter ordlyden af bestemmelsen i grundlovens § 66 eller de af sagsøgerne påbe-
råbte citater fra forhandlingerne på rigsdagen grundlag for den af sagsøgerne hævdede
opfattelse, hvorefter regulering af folkekirkens indre anliggender kun kan ske i medfør af ”en
forfatningssædvane af nødretlig karakter”. der er – uanset den skønsomhed og
tilbageholdenhed, som skiftende kirkeministre hidtil har udvist med hensyn til reguleringen af
folkekirkens indre anliggender – heller ikke grundlag for den af sagsøgerne hævdede
opfattelse om, at udnyttelse af den eksisterende retssædvane, der danner grundlag for
kirkeministerens regulering af folkekirkens indre anliggender, forudsætter, at der er enighed
                                               - 36 -
mellem biskopperne om indholdet af en sådan regulering. de nævnte opfattelser er i øvrigt
heller ikke forudsat i forarbejderne til lov nr. 531 og lov nr. 532 af 12. juni 2012.
efter den anførte ændring i ægteskabsloven var der som også forudsat i de ovennævnte
lovbemærkninger pkt. 3.2 behov for et tillæg til det eksisterende vielsesritual, således at det
også kunne omfatte vielse af to personer af samme køn. allerede derfor er der heller ikke
grundlag for at anse den kongelige resolution af 12. juni 2012 om autorisation af et
vielsesritual for to personer af samme køn for at være uhjemlet i henhold til den retssædvane,
som siden 1849 har dannet grundlag for vedkommende ministers regulering af folkekirkens
indre anliggender.
folkekirken anses for at være en særlig forgrening af den offentlige forvaltning, og den ved-
tagne lovændring og den kongelige resolution er således vedtaget af de i relation til folke-
kirken kompetente organer. det er ikke godtgjort, at den omtvistede regulering skulle være
vedtaget i strid med folkekirkens ”vilje” som anført af sagsøgerne. sagsøgerne er endvidere
ikke ved vedtagelsen af den omtvistede lovændring eller udstedelsen af den kongelige
resolution afskåret fra at udøve deres religion, herunder uden for folkekirken, og der er
allerede derfor ikke sket et indgreb i sagsøgernes tros- og religionsfrihed i strid med
grundlovens § 67 eller den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 9.
landsretten tager på den baggrund de sagsøgtes frifindelsespåstand til følge.
efter sagens udfald, forløb og omfang skal sagsøgerne betale sagsomkostninger for lands-
retten til kirkeministeren og social- og indenrigsministeren med 50.000 kr. til udgifter til
advokatbistand. beløbet er inkl. moms, da ministrene ikke er momsregistrerede.
                                   thi kendes for ret:
kirkeministeren og social- og indenrigsministeren frifindes.
i sagsomkostninger for landsretten skal john hejlesen, inger kristensen, edvin kristensen,
mogens skibsted, gert grube og arne heilsen in solidum betale 50.000 kr. til kirkemini-
steren og social- og indenrigsministeren.
                                          - 37 -
de idømte sagsomkostninger, der forrentes efter rentelovens § 8 a, skal betales inden 14 dage
efter denne doms afsigelse.
