                             højesterets dom
                        afsagt torsdag den 8. november 2018
sag 27/2018
(1. afdeling)
hjørring vandselskab a/s
(advokat arne møllin ottosen)
mod
skatteministeriet
(advokat steffen sværke og advokat sune riisgaard)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 24. afdeling den 16. januar 2018.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: thomas rørdam, jon stokholm, vibeke rønne,
jens peter christensen, lars hjortnæs, lars apostoli og kristian korfits nielsen.
påstande
appellanten, hjørring vandselskab a/s, har bortset fra påstanden om, at skats afgørelse af
21. september 2011 er ugyldig, gentaget følgende påstande:
principalt: skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes
som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af danvas værdian-
sættelsesmodel til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på henholdsvis 509.726.604 kr. og
2.740.103.855 kr. for spildevandsforsyningen samt 70.565.458 kr. og 607.593.321 kr. for
vandforsyningen.
subsidiært: skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsæt-
tes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af de regulatoriske
indgangsværdier godkendt af forsyningssekretariatet til henholdsvis 352.335.458 kr. og
                                              - 2 -
2.644.193.468 kr. for spildevandsforsyningen samt 71.183.205 kr. og 669.843.222 kr. for
vandforsyningen.
mere subsidiært: skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal
fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af den korri-
gerede værdiansættelse fra orbicon a/s til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på hen-
holdsvis 2.865.184.419 kr. for ledningsnettet og 170.893.581 kr. for produktionsanlægget
samlet for både vand- og spildevandsforsyningen.
mest subsidiært: hjemvisning af sagen til fornyet behandling hos skattestyrelsen.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
hjørring vandselskab har anført navnlig, at de overdragne aktivers handelsværdi, jf. lignings-
lovens § 2, må fastsættes til den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller til den regulatoriske
indgangsværdi baseret på det pris- og levetidskatalog, som er godkendt af forsyningssekreta-
riatet i henhold til vandsektorlovgivningen (den såkaldte polka-værdi, der er gennemsnittet
af den samlede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den samlede nedskrevne anskaffelses-
værdi).
skatteministeriet må godtgøre, at der findes en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet til
at fastsætte handelsværdien end en af disse to værdiansættelsesmetoder. det må tages i be-
tragtning, at det efter lovgivningen på området ikke er muligt at tjene penge på vandforsy-
nings- og spildevandsvirksomhed, jf. ”hvile i sig selv”-princippet, og at der derfor ikke findes
et almindeligt frit marked, som handelsværdien af de overdragne aktiver kan fastsættes på
baggrund af. det savner således mening, når det i forarbejderne til vandsektorlovgivningen er
anført, at handelsværdien er afgørende, i hvert fald hvis det er i et almindeligt frit marked.
den handelsværdi, som ifølge lovgiver skal finde anvendelse ved opgørelse af den skatte-
mæssige indgangsværdi, må derfor tilnærmes på anden måde.
der er ikke grundlag for at anvende dcf-modellen (”discounted cash flow”), heller ikke i
tillempet form, sådan som skat har gjort. den anvendte tillempede dcf-model er ikke eg-
                                                - 3 -
net til at fastsætte handelsværdien. dette har skønsmanden fastslået i sit svar på spørgsmål e,
hvor det er anført, at de regulatoriske krav i vandsektorlovgivningen ikke muliggør, at der
skabes et frit ”cash flow” i et vandselskab. de midler, der tilvejebringes ved hjælp af effekti-
visering, skal enten geninvesteres i selskabets anlæg mv. eller anvendes til at sænke priserne.
da det ikke tillades at skabe et frit ”cash flow”, kan man heller ikke med mening operere med
en diskonteringsfaktor, som skal omfatte bl.a. det risikofrie afkast i den investerede virk-
somhed og en risikopræmie. den anvendte dcf-model er således – som anført af skønsman-
den – ikke egnet til at fastsætte handelsværdien af de overdragne aktiver. modellen fører end-
videre til et åbenbart urimeligt resultat, og skats skøn skal også af den grund tilsidesættes.
anvendelse af modellen fører reelt til, at aktiverne ingen handelsværdi havde på overdragel-
sestidspunktet. dette er uforeneligt med lovgivers forudsætning om, at vandsektorens aktiver
havde betydelig værdi, og med lovgivers forventning om, at skattepligten for vandselskaberne
ikke ville have nogen umiddelbar provenuvirkning på hverken kort eller mellemlangt sigt,
fordi selskaberne som følge af åbningsbalancerne ville have store afskrivninger. lovgiver har
således ikke tilsigtet en værdiansættelsesmetode, der baserer sig på dcf-modellen, og denne
model er heller ikke nævnt noget sted i forarbejderne til vandsektorloven eller den hertil knyt-
tede samlelov.
de værdiansættelsesmetoder, som vandselskabet ønsker anvendt, er ikke i strid med vandsek-
torlovgivningen. der er ikke grundlag for at sige, at lovgivningsmagten i forbindelse med
vedtagelsen af denne lovgivning har afvist metoderne. hverken miljøministerens svar af 14.
april 2009 på spørgsmål 5 fra folketingets miljø- og planlægningsudvalg eller notater fra
skatteministeriet med kommentarer til høringssvar kan ses som udtryk for, at lovgiver har
afvist værdiansættelse på baggrund af nedskrevne genanskaffelsesværdier eller polka-
værdier. det gælder således bl.a. skatteministeriets kommentarer til et høringssvar fra for-
eningen af statsautoriserede revisorer, hvor der blev rejst spørgsmål om i vandsektorlovgiv-
ningen at fastsætte en tilsvarende overgangsordning som på el-området. tværtimod taler bl.a.
de provenumæssige forventninger i bemærkningerne til forslaget til samlelov og bemærknin-
gerne i samme lovforslag om, at der ved opgørelsen af handelsværdien skal skelnes mellem
city, by og land, for, at værdiansættelsen skal ske på baggrund af omkostninger forbundet
med vandforsynings- og spildevandsvirksomhed.
                                               - 4 -
den nedskrevne genanskaffelsesværdi og polka-værdien er udtryk for, hvad aktiverne er
værd set i forhold til, at der ikke er noget marked at sælge vandforsynings- og spildevands-
virksomhed i. skønsmanden har således i svaret på spørgsmål f anført, at ”en måling af de
indskudte aktiver til en eller anden form for genanskaffelsesværdier er mere velegnet” end
den af skat anvendte dcf-model til at ansætte handelsværdien af overdragne aktiver. som
skønsmandens svar viser, er det relevant ved opgørelsen af den skattemæssige indgangsværdi
at inddrage polka-værdien. polka-værdien er fastlagt af en anden myndighed og vil dan-
ne grundlag for fremtidig indtjening i selskaberne ved indregning i prisloftet. anvendelse af
disse standardpriser sikrer et ensartet værdiansættelsesgrundlag for vandselskabernes aktiver,
og værdierne er dermed det bedste bud på en handelsværdi af aktiver, der indgår i vandforsy-
nings- og spildevandsvirksomhed omfattet af ”hvile i sig selv”-princippet. polka-værdierne
er ikke beregnet for 2007, men skønsmanden har i svaret på spørgsmål f udtalt, at dette ikke
ændrer ved polka-værdiens relevans.
den opgjorte regnskabsmæssige værdi af de overdragne aktiver i vandselskabets årsrapport
for 2007 kan ikke indgå som et bevismoment ved opgørelsen af aktivernes skattemæssige
indgangsværdi. der er ikke tale om sammenfaldende vurderinger, men om forskellige balan-
cer, da den regnskabsmæssige værdi er fastsat på et tidspunkt, hvor der var usikkerhed om
metoden til opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, og da der må udvises forsigtighed
ved fastlæggelsen af den regnskabsmæssige værdi, der tjener et andet formål end den skatte-
mæssige åbningsbalance.
vandselskaberne har under alle omstændigheder krav på, at den nedskrevne genanskaffelses-
værdi anvendes, da der foreligger en fast administrativ praksis herfor eller i hvert fald er sket
en ”lovfæstelse” af denne værdiansættelsesmetode i forbindelse med vandsektorlovgivningens
tilblivelse.
hvis højesteret ikke finder at kunne lægge nogen af de opgjorte beløb i vandselskabets på-
stande til grund, bør sagen hjemvises til fornyet behandling hos skattestyrelsen.
skatteministeriet har anført navnlig, at kommunens overdragelse af aktiver til vandselskabet
ubestridt er omfattet af ligningslovens § 2. den skattemæssige indgangsværdi skal dermed
fastsættes til det, som kommunen kunne have solgt aktiverne for til en af kommunen uaf-
                                              - 5 -
hængig part. hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller den regulatoriske indgangs-
værdi godkendt af forsyningssekretariatet (polka-værdi) udtrykker handelsværdien efter
ligningslovens § 2.
lovgiver har afvist, at den nedskrevne genanskaffelsesværdi kan anvendes som skattemæssig
værdiansættelsesmetode for vandsektoren. det er eksplicit sket i miljøministerens svar på
spørgsmål 5 fra folketingets miljø- og planlægningsudvalg vedrørende forslagene til vand-
sektorlovgivning, hvor det er anført, at nedskrevne genanskaffelsesværdier kun kan anvendes,
hvis vandselskabet dokumenterer, at de nedskrevne genanskaffelsesværdier konkret svarer til
handelsværdien. denne dokumentationspligt har vandselskabet ikke løftet, hvilket understøt-
tes af skønsmandens svar på spørgsmål f og spørgsmål ss2, hvor det er anført, at genanskaf-
felsesværdier er noget andet end handelsværdier.
lovgiver har også afvist, at polka-værdier kan anvendes til at fastlægge den skattemæssige
indgangsværdi. dette er navnlig kommet til udtryk ved, at bemærkningen i et tidligere lovud-
kast om, at ”selskabernes reguleringsmæssige åbningsbalancer kan samtidig danne grundlag
for de skattemæssige indgangsværdier”, ikke blev medtaget i det fremsatte forslag til vand-
sektorlov. polka-værdier anvendes af vandselskaberne til at foretage forsyningsmæssige
afskrivninger, men heraf kan ikke sluttes, at polka-værdier så også kan anvendes som det
skattemæssige afskrivningsgrundlag. skønsmanden har i svaret på spørgsmål ss ia afvist, at
polka-værdien udtrykker handelsværdien. det kan ikke ændre herved, at det i bemærknin-
gerne til vandsektorlovgivningen er anført, at opdelingen i city, by og land er relevant for op-
gørelsen af handelsværdien. disse forhold afspejles i vandselskabernes budgetter, og skats
anvendelse af en indkomstbaseret værdiansættelsesmetode (dcf-modellen) tager netop ud-
gangspunkt i vandselskabernes budgetter. dermed tages der i skats skøn hensyn til forskel-
le i omkostninger mv. i de forskellige zoner, og dette er en mere retvisende metode til at op-
gøre handelsværdien end at basere sig på eksempelvis, om vandledninger er placeret i katego-
rien ”by” eller ”city”. ved – som skat har gjort – at basere værdien på vandselskabernes
budgetter bruges den til enhver tid aktuelle værdi af aktivernes placering.
der er således ikke lovhjemmel til at anvende hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi
eller polka-værdien, og der er da heller ikke nogen uafhængig part, der ville være villig til
                                                - 6 -
at købe de overdragne aktiver til en pris, som var baseret på en af disse to værdiansættelses-
metoder.
skat har derfor været berettiget og forpligtet til at udøve et skøn over aktivernes handels-
værdi. skat har skønsmæssigt ansat værdien af aktiverne på baggrund af en tillempet dcf-
model. denne model er som anført af foreningen af statsautoriserede revisorer relevant at
anvende, når det ikke er muligt at identificere nogen sammenlignelige handler mellem uaf-
hængige parter, som kan bruges til at vurdere aktivernes markedsværdi. forenklet udtrykt
estimerer dcf-modellen markedsprisen ved at sammenholde den indtjening, som man kan
opnå, hvis man køber aktiverne, med det afkastkrav, som en investor vil have, hvis vedkom-
mende skal købe aktiverne. skat har tillempet modellen, idet der er taget hensyn til, at det
foreløbige overskud, som vandselskabet kunne skabe, ikke kunne udloddes, men skulle gen-
investeres i selskabet eller anvendes til at reducere vandpriserne. i stedet er der taget ud-
gangspunkt i vandselskabets egne budgetter og heri opgjorte fremtidige indtægter, og på bag-
grund heraf er beregnet en nutidsværdi af indtægterne. desuden er der fastsat et forsigtigt af-
kastkrav, ligesom den gennemsnitlige forventede restlevetid på de overdragne aktiver er op-
gjort ud fra vandselskabets årsrapport. de overdragne aktivers værdi er beregnet på baggrund
heraf. der er ikke grundlag for at tilsidesætte elementerne i skats tillempede dcf-model,
og vandselskabet har således ikke godtgjort, at skats skøn hviler på et forkert eller mangel-
fuldt grundlag eller er åbenbart urimeligt. der er ikke grundlag for at tage skønserklæringen
til indtægt for, at skats skøn på baggrund af den tillempede dcf-model kan tilsidesættes,
fordi der ikke skabes et frit ”cash flow”. skønsmanden har ikke i svaret på spørgsmål e – eller
andre svar – forholdt sig specifikt til den anvendte model, men kun udtalt sig generelt om
dcf-modellens anvendelighed. skønsmanden er ikke i stand til at pege på en metode, der er
mere velegnet end skats metode, og som udtrykker handelsværdien inden for rammerne af
ligningslovens § 2, jf. navnlig svaret på spørgsmål f og spørgsmål ss 2. når skønsmanden
ikke kan pege på en lovlig alternativ model, der er mere velegnet til at finde handelsværdien,
kan skats metode ikke kritiseres for at være baseret på et forkert grundlag. heller ikke
vandselskabet har peget på en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet end den tillempede
dcf-model til at udfinde handelsværdien.
                                                - 7 -
der foreligger ikke en fast administrativ praksis for at anvende nedskrevne genanskaffel-
sesværdier som den skattemæssige indgangsværdi, og denne værdiansættelsesmetode kan
ikke anses for ”lovfæstet” i forbindelse med vandsektorlovgivningens tilblivelse.
det bestrides, at værdien af de overdragne aktiver kan opgøres til nogle af de beløb, som
fremgår af hjørring vandselskabs påstande.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
hjørring vandselskab a/s blev stiftet af hjørring kommune med regnskabsmæssig virkning
fra den 1. september 2006 ved apportindskud af kommunens vandforsynings- og spildevands-
aktiviteter, og kommunen ejede derefter aktierne i vandselskabet.
sagen angår opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af det ledningsnet og produk-
tionsanlæg, som blev overdraget til hjørring vandselskab i forbindelse med udskillelsen af de
kommunale vandforsynings- og spildevandsaktiviteter. indgangsværdien danner grundlag for
vandselskabets skattemæssige afskrivninger på de overdragne aktiver.
overdragelsen er omfattet af ligningslovens § 2 om transaktioner mellem interesseforbundne
parter, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skal således fastsættes efter den-
ne bestemmelse.
værdiansættelsen efter ligningslovens § 2
af ligningslovens § 2, stk. 1, nr. 1, fremgår, at skattepligtige, der kontrolleres af juridiske per-
soner, ved opgørelsen af værdien i forbindelse med en indbyrdes transaktion skal anvende
priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med,
hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter.
højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål a,
a/b 1 og ss 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navn-
lig ”hvile i sig selv”-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsynings- og spilde-
vandsvirksomheder eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende
                                               - 8 -
eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurde-
ring af værdien af hjørring vandselskabs ledningsnet og produktionsanlæg. der kan således
ikke i den foreliggende sag fastsættes en værdi af ledningsnet og produktionsanlæg baseret på,
hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
forarbejderne til ligningslovens § 2 indeholder ikke anvisning på, hvordan handelsværdien af
overdragne aktiver nærmere skal fastsættes i en situation som den foreliggende. i den vand-
sektorlovgivning, som blev vedtaget i 2009, er der heller ikke taget nærmere stilling hertil.
skat (nu skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skatte-
mæssige værdi anvendt en tillempet dcf-model (”discounted cash flow”). skønsmanden har
i svaret på spørgsmål e anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af
overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie ”cash flow”,
der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomhe-
den eller bevares i denne. som følge af de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke ska-
bes et frit ”cash flow”, og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med
en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for dcf-modellen. højesteret finder i over-
ensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at dcf-modellen ikke udgør et egnet grundlag
for at opgøre den skattemæssige værdi af det ledningsnet og produktionsanlæg, som er over-
draget til hjørring vandselskab.
for vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsy-
ningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktivi-
teterne. højesteret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdian-
sættelse af ledningsnettet og produktionsanlægget må være, hvilken værdi aktiverne må skøn-
nes at have haft for hjørring vandselskab.
som følge af overtagelsen af forsyningspligten har det for hjørring vandselskab været nød-
vendigt at råde over et ledningsnet og produktionsanlæg. udgangspunktet for værdiansættel-
sen må derfor være, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for hjørring
vandselskab at overtage det allerede eksisterende ledningsnet og produktionsanlæg. nettets
og anlæggets nedskrevne genanskaffelsesværdi er et tilnærmet udtryk herfor. alternativet for
hjørring vandselskab ville være nyetablering af et ledningsnet og produktionsanlæg. efter
                                              - 9 -
ligningslovens § 2 skal værdien fastsættes i overensstemmelse med, hvad der ville være opnå-
et, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. ved skønnet over, hvilken vær-
di det erhvervede ledningsnet og produktionsanlæg bør fastsættes til, må der derfor også tages
hensyn til, at kommunen som den sælgende part ikke havde noget at bruge ledningsnettet og
produktionsanlægget til efter hjørring vandselskabs overtagelse af forsyningspligten. hjør-
ring vandselskab må derfor antages som den købende part at kunne have forhandlet sig til en
lavere købspris for ledningsnettet og produktionsanlægget end den nedskrevne genanskaffel-
sesværdi.
på den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål f fin-
der højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et
gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi
(den såkaldte polka-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes ledningsnettets og produk-
tionsanlæggets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes.
højesteret bemærker, at der i forarbejderne til vandsektorlovgivningen, herunder ministersvar
afgivet under behandlingen af lovforslagene, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at anse lovgi-
ver for at have bestemt, at den metode, som polka-værdien beregnes efter, ikke kan anven-
des til at fastsætte den skattemæssige indgangsværdi af overdragne aktiver.
den konkrete sag
højesteret har ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad polka-værdien ville udgøre i
forbindelse med hjørring kommunes overdragelse af ledningsnet og produktionsanlæg til
hjørring vandselskab.
højesteret finder på denne baggrund, at sagen bør hjemvises til skattestyrelsen til fornyet
behandling med henblik på fastsættelse af den skattemæssige indgangsværdi af de overdragne
aktiver og tager herefter hjørring vandselskabs mest subsidiære påstand til følge.
efter sagens udfald skal skatteministeriet betale sagsomkostninger for landsret og højesteret
med i alt 4.010.000 kr. heraf er 4.000.000 kr. til dækning af udgift til advokat og 10.000 kr.
til dækning af retsafgift for landsret og højesteret. der er ved fastsættelsen af udgift til advo-
                                             - 10 -
kat taget hensyn til sagens værdi, principielle karakter samt arbejdets omfang og til, at sagen
er blevet hovedforhandlet sammen med sagen vedrørende hvidovre vand a/s (sag 28/2018).
                                     thi kendes for ret:
sagen hjemvises til skattestyrelsen til fornyet behandling.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal skatteministeriet inden 14 dage efter denne
højesteretsdoms afsigelse betale i alt 4.010.000 kr. til hjørring vandselskab a/s. beløbet for-
rentes efter rentelovens § 8 a.
