                         h øjestere ts d om
                          afsagt fredag den 3. maj 2019
sag bs-23798/2018-hjr
(1. afdeling)
b som hensiddende i det uskiftede bo efter a
(advokat arvid andersen)
mod
beskæftigelsesministeriet
(advokat rass holdgaard)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 16. afdeling den 29. maj
2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, marianne
højgaard pedersen, poul dahl jensen, henrik waaben og kristian korfits
nielsen.
påstande
appellanten, b som hensiddende i det uskiftede bo efter a, har nedlagt påstand
om ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning af sagen til fortsat
behandling ved landsretten.
indstævnte, beskæftigelsesministeriet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
b som hensiddende i det uskiftede bo efter a har anført navnlig, at forældelses-
lovens § 4, stk. 1, finder analog anvendes på erstatningskravet mod beskæftigel-
sesministeriet. as krav på fratrædelsesgodtgørelse mod ”hovedmanden” ajos
a/s var omfattet af den 5-årige forældelsesfrist, jf. forældelseslovens § 4, stk. 1.
                                              2
erstatningskravet mod staten, der er begrundet i as fortabelse af denne godtgø-
relse, må derfor sidestilles med et krav, der er afledt af aftale om udførelse af ar-
bejde som led i et ansættelsesforhold. kravet mod beskæftigelsesministeriet må
således også anses for omfattet af den 5-årige forældelsesfrist. det vil være i
strid med det eu-retlige effektivitetsprincip, hvis et erstatningskrav mod staten
er undergivet en kortere forældelsesfrist end den frist, der gælder for hovedkra-
vet, idet erstatningskravet mod staten i så fald utilsigtet kan være forældet, alle-
rede inden det er blevet afklaret, om hovedkravet kan gennemføres. da sagen
mod beskæftigelsesministeriet er anlagt den 30. juni 2014, er den anlagt inden
udløbet af den 5-årige forældelsesfrist i forældelseslovens § 4, stk. 1.
for så vidt angår forældelsesfristens begyndelsestidspunkt følger det af det eu-
retlige effektivitetsprincip, at søgsmålsfristen efter national ret tidligst kan be-
gynde at løbe fra det tidspunkt, hvor der er sket korrekt implementering. hvis
højesteret ikke er enig heri, må forældelsesfristen subsidiært regnes fra det tids-
punkt, hvor as tab opstod. det bestrides, at forældelsesfristen, som anført af
landsretten, skal regnes fra det tidspunkt, hvor a fratrådte og ikke modtog fra-
trædelsesgodtgørelse. fratrædelsestidspunktet har kun betydning for, hvornår
den 5-årige forældelsesfrist i forhold til ajos løber fra. forældelsesfristen for
kravet mod staten skal først regnes fra det tidspunkt, hvor det stod a klart, at
han var blevet påført et tab, jf. også ufr 1983.1000 h. da det først ved højeste-
rets dom af 6. december 2016 (ufr 2017.824), hvorved ajos blev frifundet for
påstanden om betaling af fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a,
stk. 1, stod endelig klart, at der var lidt et tab, som staten kunne være erstat-
ningsansvarlig for, skal forældelsesfristen regnes fra dette tidspunkt, jf. foræl-
delseslovens § 2, stk. 4. når tidspunktet for as fratrædelse ikke i relation til er-
statningskravet mod staten kan anses for skadestidspunktet, skyldes det, at der
i relation til statens ansvar reelt er tale om opretholdelse af en løbende tilstand i
forhold til funktionærlovens indretning, som i strid med beskæftigelsesdirekti-
vet og eu-domstolens fortolkning heraf afskar retten til fratrædelsesgodtgø-
relse. i denne situation kan der ikke fastlægges et tidspunkt for skadens indtræ-
den. forud for eu-domstolens dom af 19. april 2016 i sag c-441/14, dansk in-
dustri (di) som mandatar for ajos mod boet efter a, hvor eu-domstolen besva-
rede de af højesteret stillede præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af eu-
retten, var det ikke blevet fastslået, at funktionærlovens § 2 a, stk. 3, ikke alene
var i strid med beskæftigelsesdirektivet, men tillige i strid med det almindelige
eu-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder.
det følger af forældelseslovens § 3, stk. 2, at hvis en fordringshaver er ubekendt
med fordringen eller skyldneren, regnes forældelsesfristen i § 3, stk. 1, først fra
den dag, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab hertil. forud
for højesterets dom af 6. december 2016 (ufr 2017.824) var der ikke grundlag
for at antage, at staten havde handlet ansvarspådragende. appellanten (og sta-
ten) svævede således forud for dommen i en vildfarelse om, hvem kravet skulle
                                              3
rettes mod. den forældelsesretlige sondring mellem, hvad der kan anses for
faktiske og retlige omstændigheder, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2, bør i den fo-
religgende situation ikke kunne føre til, at suspension af forældelsesfristen an-
ses for udelukket.
forældelsen må anses for foreløbig afbrudt efter forældelseslovens § 22, stk. 2,
eller princippet heri. § 22, stk. 2, skal fortolkes således, at statens erstatningsan-
svar tidligst forældes et år efter afsigelsen af endelig dom i hovedforholdet mel-
lem a (boet efter a) og ajos.
beskæftigelsesministeriet har anført navnlig, at der hverken i ordlyd, forarbej-
der eller retspraksis er støtte for, at forældelseslovens § 4, stk. 1, skal fortolkes
således, at den 5-årige forældelsesfrist, der følger af denne bestemmelse, finder
anvendelse på erstatningskrav, blot fordi erstatningskravet har grundlag i et
krav om en ydelse i et ansættelsesforhold, der ikke har kunnet håndhæves over
for arbejdsgiveren. det er et fast forældelsesretligt princip, at forældelsen af en
fordring som udgangspunkt ikke påvirkes af, at fordringen kan gøres gældende
mod flere skyldnere på forskelligt grundlag. det rejste erstatningskrav er derfor
omfattet af den almindelige 3-årige forældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk.
1.
forældelsesfristen begyndte at løbe den 30. juni 2009, hvor a fratrådte sin stil-
ling i ajos uden at opnå ret til fratrædelsesgodtgørelse, jf. forældelseslovens § 2,
stk. 4. dette er tidspunktet for skadens indtræden og tabets opståen. det bestri-
des således, at forældelsesfristen først skal regnes fra højesterets dom af 6. de-
cember 2016 (ufr 2017.824), hvorved ajos blev frifundet for appellantens på-
stand om betaling af fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a. det
er uden betydning, at kravet mod staten støttes på et andet grundlag end kravet
mod arbejdsgiveren. forældelseslovens § 2, stk. 4, finder netop anvendelse på
krav, der støttes på ansvar uden for kontrakt. der er intet grundlag for at an-
tage, at tidspunktet for skadens indtræden først skulle være det tidspunkt, hvor
a indså, at tiltrædelsesloven ikke indeholdt hjemmel til i en tvist mellem pri-
vate at lade det uskrevne eu-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling
på grund af alder fortrænge den dagældende bestemmelse i funktionærlovens §
2 a, stk. 3. ufr 1983.1000 h, som appellanten påberåber sig, vedrørte en sær-
egen situation, der ikke er relevant for den foreliggende sag.
det bestrides, at forældelsen kan anses for suspenderet indtil højesterets dom
af 6. december 2016 (ufr 2017.824). det følger af fast retspraksis og af forældel-
seslovens forarbejder, at retsvildfarelser som altovervejende hovedregel ikke
kan føre til suspension. der er intet grundlag for at fravige dette klare udgangs-
punkt i denne sag.
                                           4
som anført af landsretten var der intet processuelt til hinder for, at a og senere
mandataren tog retslige skridt mod beskæftigelsesministeriet inden forældel-
sesfristens udløb den 30. juni 2012, herunder eventuelt ved at procestilvarsle
ministeriet efter forældelseslovens § 22, stk. 2, jf. stk. 1, i den sag, der blev an-
lagt mod ajos den 14. juni 2012. der er ikke grundlag for at se bort fra kravet
om procestilvarsling i § 22, stk. 2.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om der er indtrådt forældelse af det erstatningskrav, som b som
hensiddende i det uskiftede bo efter a med henvisning til forkert gennemfø-
relse af eu-retten har fremsat over for beskæftigelsesministeriet.
højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at erstatningskra-
vet er omfattet af den almindelige 3-årige forældelsesfrist i forældelseslovens §
3, stk. 1.
efter forældelseslovens § 2, stk. 4, regnes forældelsesfristen for krav på erstat-
ning for skade forvoldt uden for kontraktforhold fra tidspunktet for skadens
indtræden. a fratrådte sin stilling i ajos a/s den 30. juni 2009. efter den dagæl-
dende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, gjaldt der en ordning, hvor-
efter hans ret til fratrædelsesgodtgørelse bortfaldt, selv om han afstod fra at ak-
tivere sin arbejdsgiverbetalte pensionsordning og i stedet valgte at fortsætte på
arbejdsmarkedet. dette bortfald af retten til fratrædelsesgodtgørelse var i strid
med eu-rettens forbud mod aldersdiskrimination, jf. herved eu-domstolens
dom af 12. oktober 2010 i sag c-499/08, ole andersen.
højesteret tiltræder herefter, at den skade og det hermed forbundne formuetab,
som kræves erstattet som følge af, at den dagældende § 2 a, stk. 3, i strid med
eu-retten fratog a retten til fratrædelsesgodtgørelse, må anses for indtrådt ved
hans fratræden den 30. juni 2009.
erstatningskravet mod beskæftigelsesministeriet var dermed forældet ved ind-
givelsen af stævning mod ministeriet den 30. juni 2014, medmindre forældelses-
fristen må anses for suspenderet eller udskudt.
højesteret lægger ligesom landsretten til grund, at der ikke forud for sagsan-
lægget blev givet procesunderretning til beskæftigelsesministeriet, og det til-
trædes derfor, at forældelseslovens § 22, stk. 2, jf. stk. 1, ikke kan føre til, at for-
ældelsen skal anses for foreløbig afbrudt.
som også anført af landsretten forudsætter suspension af forældelsesfristen i
henhold til forældelseslovens § 3, stk. 2, som det helt klare udgangspunkt
ukendskab til faktiske forhold, og der skal således foreligge særlige omstændig-
heder for at fravige dette udgangspunkt, jf. herved bl.a. højesterets dom af 10.
                                            5
september 2012 (ufr 2012.3564). højesteret finder i overensstemmelse med
denne dom, at selve det forhold, at en dansk ordning viser sig at være i strid
med eu-retten, ikke udgør sådanne særlige omstændigheder, der kan begrunde
suspension af forældelsesfristen efter forældelseslovens § 3, stk. 2, og at der i
den foreliggende sag heller ikke i øvrigt foreligger sådanne særlige omstændig-
heder, at der er grundlag for undtagelsesvis at suspendere forældelsesfristen
som følge af retsvildfarelse.
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at det eu-retlige
effektivitetsprincip ikke er til hinder for at anvende den almindelige 3-årige for-
ældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk. 1, på det erstatningskrav, som b som
hensiddende i det uskiftede bo efter a har fremsat over for beskæftigelsesmini-
steriet.
erstatningskravet er herefter forældet, og højesteret stadfæster derfor landsret-
tens dom.
                           thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal b som hensiddende i det uskiftede bo ef-
ter a betale 30.000 kr. til beskæftigelsesministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne høje-
steretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
