                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 14. december 2017
sag 86/2017
(2. afdeling)
a
(advokat thomas kaehne ghiladi, beskikket)
mod
fredericia kommune
(advokat jacob schall holberg)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 23. februar 2016 og af vestre
landsrets 8. afdeling den 24. oktober 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jens peter christensen,
oliver talevski, jens kruse mikkelsen og kristian korfits nielsen.
påstande
appellanten, a, har som for landsretten nedlagt påstand om, at fredericia kommune skal
betale 60.000 kr. med procesrente fra den 9. februar 2015.
indstævnte, fredericia kommune, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a har til støtte for, at hendes krav om godtgørelse ikke er forældet, anført navnlig, at
forældelsesfristen tidligst kan begynde at løbe fra den dag, hvor tvangsanbringelsen
(krænkelsen) blev bragt til ophør, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4. hun har ikke før dette tids-
punkt kunnet opgøre sit krav mod kommunen. hun blev først klar over, at hun havde et krav,
da byretten den 23. maj 2012 afsagde dom om at ophæve ankestyrelsens afgørelse om
tvangsanbringelse af d uden for hjemmet. forældelsesfristen kan derfor under alle om-
                                                - 2 -
stændigheder tidligst løbe fra dette tidspunkt, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2. hendes godtgø-
relseskrav mod kommunen er således ikke forældet.
til støtte for, at kommunen skal betale godtgørelse, har a anført navnlig, at det ved byrettens
dom af 23. maj 2012 er fastslået, at betingelserne for at tvangsanbringe d uden for hjemmet
ikke var opfyldt. hun havde flere gange bedt fredericia kommune om hjælp, uden at
kommunen iværksatte relevante støtteforanstaltninger. heller ikke efter at ankestyrelsen i
februar 2011 havde pålagt kommunen at undersøge hendes behov for støtteforanstaltninger,
blev der iværksat støtte, og kommunen traf ikke foranstaltninger i form af aflastning eller
praktiske tiltag i hjemmet, således som det var anbefalet i den psykologiske undersøgelse af
22. maj 2011. kommunen har tvangsmæssigt anbragt hendes tre sønner uden for hjemmet,
uden at kommunen har foretaget en individuel vurdering af hvert enkelt barn. kommunen har
herved handlet ansvarspådragende. kommunens afgørelse om at tvangsanbringe d uden for
hjemmet har endvidere medført en krænkelse af hendes rettigheder efter den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 8 om ret til respekt for sit familieliv. hun er således
berettiget til økonomisk godtgørelse efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26.
godtgørelsen bør i lyset af karakteren og grovheden af den skete krænkelse samt praksis fra
den europæiske menneskerettighedsdomstol fastsættes til 60.000 kr.
fredericia kommune har anført navnlig, at as krav om godtgørelse var forældet ved
sagsanlægget den 9. februar 2015. efter forældelseslovens § 2, stk. 4, begynder forældel-
sesfristen for sådanne krav at løbe fra skadens indtræden og ikke fra skadens ophør. forældel-
sesfristen løb derfor fra den 28. oktober 2011, hvor børn- og ungeudvalget traf afgørelse om
at tvangsanbringe d uden for hjemmet. på dette tidspunkt kunne a konstatere følgerne af
afgørelsen, og hun var ikke bedre i stand til at opgøre sit godtgørelseskrav ved ophøret af
anbringelsen end ved tvangsfjernelsen. a har ikke været ubekendt med godtgørelseskravet i
forældelseslovens § 3, stk. 2’s forstand, og forældelsesfristens begyndelsestidspunkt har
således ikke været suspenderet.
fredericia kommune har til støtte for, at kommunen ikke skal betale godtgørelse, anført navn-
lig, at a ikke har løftet sin bevisbyrde for, at kommunen har handlet ansvarspådragende eller
retsstridigt. kommunen har heller ikke overtrådt artikel 8 i den europæiske
menneskerettighedskonvention. der er derfor ikke grundlag for at tilkende godtgørelse, hver-
                                                - 3 -
ken direkte eller efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26. hvis der findes grundlag for
at tilkende godtgørelse, bør beløbet være væsentligt mindre end de krævede 60.000 kr.
højesterets begrundelse og resultat
den 28. oktober 2011 traf børn- og ungeudvalget i fredericia kommune i medfør af lov om
social service § 58, stk. 1, afgørelse om, at as tre sønner, b, c og d, skulle anbringes uden for
hjemmet uden samtykke.
a klagede herover til ankestyrelsen, som ved afgørelse meddelt den 9. december 2011
stadfæstede børn- og ungeudvalgets afgørelse. ankestyrelsens afgørelse vedrørende c og d
blev efter anmodning fra a indbragt for byretten den 16. december 2011. ved dom af 23. maj
2012 ophævede byretten ankestyrelsens afgørelse om tvangsanbringelse af d, idet
betingelserne i lov om social service § 58, stk. 1, ikke fandtes opfyldt.
den 9. februar 2015 anlagde a retssag mod fredericia kommune med krav om godtgørelse
for uretmæssig tvangsanbringelse af d. spørgsmålet er for højesteret i første række, om det
fremsatte krav på dette tidspunkt var forældet.
parterne er enige om, at forældelsesfristen for kravet er 3 år, jf. forældelseslovens § 3, stk. 1.
medmindre der efter § 3, stk. 2, er grundlag for suspension af forældelsesfristens begyndel-
sestidspunkt, løber forældelsesfristen fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. forældelseslo-
ven § 2, stk. 4.
den skade, som a kræver godtgørelse for, er følgerne af tvangsanbringelsen af d.
tvangsanbringelsen skete på baggrund af børn- og ungeudvalgets afgørelse, og a kunne ved
afgørelsens meddelelse umiddelbart konstatere følgerne af afgørelsen. skaden må derfor anses
for indtrådt ved meddelelsen af børn- og ungeudvalgets afgørelse af 28. oktober 2011, og
forældelsesfristen begyndte dermed at løbe fra dette tidspunkt, jf. herved også højesterets
dom af 22. november 2011 (ufr 2012.574/2). at a på tidspunktet for børn- og
ungeudvalgets afgørelse ikke kunne opgøre sit krav endeligt, ændrer ikke herved.
                                               - 4 -
a og hendes daværende advokat var bekendt med det oplysningsgrundlag, som børn- og
ungeudvalgets afgørelse om tvangsanbringelse af d blev truffet på baggrund af. a klagede
over afgørelsen til ankestyrelsen, og hun indbragte ankestyrelsens afgørelse for byretten.
hun gjorde i begge tilfælde – ligesom for børn- og ungeudvalget – gældende, at der efter de
foreliggende oplysninger ikke var grundlag for at tvangsanbringe d. a var således bekendt
med de faktiske omstændigheder, som hendes krav om godtgørelse støttes på.
forældelsesfristens begyndelsestidspunkt har derfor ikke været suspenderet efter
forældelseslovens § 3, stk. 2.
højesteret finder på den anførte baggrund, at der var indtrådt forældelse, da a den 9. februar
2015 anlagde sag mod fredericia kommune. allerede som følge heraf kan hun ikke kræve
godtgørelse i anledning af børn- og ungeudvalgets afgørelse af 28. oktober 2011 om at
anbringe d uden for hjemmet uden samtykke.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
under hensyn til sagens karakter skal a (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært statskassen,
betale sagsomkostninger for højesteret med 50.000 kr. til fredericia kommune til dækning af
udgift til advokat.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært
statskassen, betale 50.000 kr. til fredericia kommune.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
