                       højesterets kendelse
                            afsagt torsdag den 22. juli 2010
sag 112/2010
if skadeforsikring
(advokat michael steen wiisbye)
mod
a
(advokat poul resen steenstrup)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af retten i glostrup den 16. december 2009 og af
østre landsrets 3. afdeling den 23. februar 2010.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: niels grubbe, marianne højgaard pedersen og
vibeke rønne.
påstande
if skadeforsikring har gentaget sin påstand om, at vidnerne b, c og d, subsidiært et eller flere
af de nævnte vidner, føres af forsikringsselskabet.
a har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
ved stævning af 18. november 2008 anlagde a sag mod if skadeforsikring og angav at ville
føre skadekonsulent b, sagsbehandler c og skadekonsulent d som vidner under hovedfor-
handlingen. i svarskrift af 27. februar 2009 angav forsikringsselskabet også at ville føre de
pågældende vidner, der alle var ansatte medarbejdere eller tidligere ansatte medarbejdere i
forsikringsselskabet. parterne anmodede herefter retten om at tage stilling til spørgsmålet om
retten til at føre vidnerne først.
                                              - 2 -
anbringender
forsikringsselskabet har gjort gældende, at vidnerne grundet deres særlige tilknytning til for-
sikringsselskabet skal betragtes som ”forsikringsselskabets vidner”, uanset at forsikringssel-
skabets vidnebegæring er fremsat senere end as begæring. a har anført, at forsikringsselska-
bet ikke må kontakte dennes vidner. herved forhindres selskabet i at få sagen korrekt oplyst,
da det hertil er nødvendigt at selskabet kan indhente oplysninger hos – og i øvrigt drøfte sagen
– med de involverede medarbejdere. konsekvensen af landsrettens kendelse er således, at
forsikringsselskabet afskæres fra at varetage sine berettigede interesser inden retssagen. en
sagsøger vil dermed altid kunne afskære en sagsøgt fra at kunne føre sin sag på forsvarlig vis.
en sådan udlægning af de procesretlige regler om vidneførsel vil være i strid med det væsent-
lige og fundamentale princip i såvel retsplejeloven som den europæiske menneskerettig-
hedskonvention om, at parterne i en retssag skal have lige muligheder for at varetage deres
interesser. samtidig vil det være ganske ubilligt, hvis sagsøger kan spekulere i at afskære sag-
søgte fra at føre de nøglepersoner som vidner, der er afgørende for sagsøgtes forståelse af sa-
gen og sagsførelsen i øvrigt. endelig vil det være unødigt processkabende – og dermed unø-
digt belastende for såvel parter som domstole, hvis de sagsøgte parter afskæres fra at tage
kontakt til de personer, der kan give de relevante oplysninger til brug for en vurdering af, om
sagsøgers krav er berettiget, og om de sagsøgte derfor skulle tage bekræftende til genmæle
eller søge sagen forligt. disse konsekvenser ses ikke at have været tilsigtet fra lovgivers side i
forbindelse med indførelse af bestemmelsen i retsplejelovens § 183, stk. 1.
a har heroverfor gjort gældende, at de pågældende vidner er dennes vidner med deraf føl-
gende konsekvenser. de pågældende vidners ansættelsesforhold og stillingsbetegnelse ændrer
ikke herved.
højesterets begrundelse og resultat
vidnerne er begæret ført af begge parter.
af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at a har ret til at afhøre vidnerne
først, jf. retsplejelovens § 183, stk. 1.
                                                - 3 -
højesteret finder ikke grundlag for at antage, at if skadeforsikring som følge heraf forhindres
i i nødvendigt omfang at søge sagen oplyst, herunder ved inden hovedforhandlingen at tage
kontakt til vidnerne, eller i øvrigt varetage sine interesser under sagen.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
