                                             dom
afsagt den 19. maj 2017 af østre landsrets 5. afdeling
(landsdommerne peter mørk thomsen, carsten kristian vollmer og peter mortensen (kst.)).
5. afd. nr. b-959-16:
a
(advokat søren kroer, besk.)
mod
ankenævnet for patienterstatningen
(tidl. patientskadeankenævnet)
(kammeradvokaten ved advokat inge houe)
odense rets dom af 23. marts 2016 (bs 12-381/2014) er anket af a med påstand om, at
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og et fuldt overgangsbeløb som følge af den anerkendte patientskade,
subsidiært at ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til en efter
rettens skøn reduceret forsørgertabserstatning og overgangsbeløb som følge af den anerkendte
patientskade, mere subsidiært hjemvisning til fornyet behandling i ankenævnet for
patienterstatningen.
a har for landsretten frafaldet sin mere subsidiære påstand for byretten.
ankenævnet for patienterstatningen har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning.
a har haft fri proces under anken.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af a.
                                                - 2 -
a har supplerende forklaret blandt andet, at hendes nu afdøde ægtefælle b afsluttede
kemobehandling for testikelkræft i oktober 2008 og var til kontrol herfor i december 2008 og
februar 2009, hvor der ikke var tegn på testikelkræft.
b havde det generelt dårligt i februar 2009. lægen på sygehuset vurderede, at der på grund af
kemoterapien ikke kunne være tale om kræft, og henviste i stedet i april 2009 b til en
hjerteundersøgelse. b fik det værre i løbet af foråret, hvor han begyndte at kaste op og få
synkestop, hvilket var tiltagende frem til sommeren 2009. b blev fulgt hos sin egen læge, der
den 6. juni 2009 konstaterede, at noget var galt, og sendte en akuthenvisning til
kræftafdelingen på grund af mistanke om noget ondartet.
der gik herefter seks uger, før b den 27. juli 2009 blev undersøgt. allerede ugen efter kom
han til udvidet undersøgelse på kirurgisk afdeling, der kontrollerede lymfeknuderne.
kirurgisk afdeling sendte ham tilbage til kræftafdelingen, da der var mulighed for operation,
men med en bedre langtidsprognose, hvis der blev givet præoperativ kemoterapi. b var
herefter i kemoterapi i to måneder. kirurgisk afdeling oplyste, at det var en svulst på stadie
iv. kræftafdelingen havde oplyst, at svulsten var på stadie iii. der tilbydes kun præoperativ
kemoterapi til stadie ii og iii. b gik i gang med sideløbende behandling, fordi prognoserne
var så dårlige.
med operation var der udsigt til at overleve yderligere to år, måske helt op til fem år. det var
en afgørende forskel for dem, fordi deres yngste søn, s, på det tidspunkt var nyfødt. hvis blot
b havde levet et halvt til et år længere, ville s have kunnet huske sin far.
b forsørgede hende og børnene.
procedure
a har til støtte for sine påstande anført navnlig, at b ikke modtog den optimale behandling på
odense universitetshospital i marts 2009 og frem til juli 2009, hvilket parterne er enige om.
den forsinkede diagnose medførte en afgørende forskel for bs forventede behandlingsresultat
og fremrykkede tidspunktet for hans død. ved en rettidig diagnose havde b haft et lavere
tumorstadie med en bedre overlevelsessandsynlighed. der er tale om en klar fejl. bevisbyrden
                                               - 3 -
for, at b er blevet påført en skade, der med overvejende sandsynlighed er forvoldt som følge
af denne fejl, er derfor lempet. lov om klage- og erstatningsadgang inden for sund-
hedsvæsenet udelukker hverken efter sin ordlyd eller efter forarbejderne erstatning for pa-
tientskader, der består i en fremrykket udvikling af grundlidelsen, herunder tidligere dødsfald.
b var ved sin død den 3. februar 2010 forsørger for a og parrets to børn. a har derfor krav på
forsørgertabserstatning og på et overgangsbeløb, jf. erstatningsansvarslovens § 13 og § 14 a.
ankenævnet for patienterstatningen har til støtte for sine påstande anført navnlig, at a ikke
har løftet bevisbyrden for, at bs død med overvejende sandsynlighed er forvoldt af den
forsinkede diagnose. der er ikke grundlag for bevislempelse, idet a ikke har dokumenteret, at
der klart er begået ansvarspådragende fejl. b døde som følge af sin grundlidelse, og
diagnoseforsinkelsen havde ikke et omfang, der påvirkede hans behandlingsmuligheder. lov
om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet og den tilknyttede praksis
indeholder ikke hjemmel til erstatning i en situation, hvor skadelidte dør som følge af
grundlidelsen, men på et tidligere tidspunkt, end skadelidte ellers ville være død. der er i
øvrigt i givet fald ikke grundlag for at udmåle erstatning, idet det ikke kan fastslås, hvor
meget længere b ville have levet. til støtte for påstanden om hjemvisning er det anført
navnlig, at der ikke på nuværende tidspunkt er oplysninger i sagen, som giver mulighed for at
foretage et kvalificeret skøn over bs forventede restlevetid uden den forsinkede
diagnosticering, og hvad fordelingsbrøken med henblik på at foretage reduktion af forsør-
gertabserstatningen i givet fald skal være.
retsgrundlag
lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, jf. lovbekendtgørelse nr. 84
af 17. januar 2017, indeholder i §§ 19-21 sålydende bestemmelser:
         ”§ 19. der ydes erstatning … til patienter eller efterladte til patienter, som her i
       landet påføres skade i forbindelse med undersøgelse, behandling el.lign., som er
       foretaget
       1) på et sygehus …
         stk. 2-7. …
         § 20. erstatning ydes, hvis skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt på
       en af følgende måder:
       1) hvis det må antages, at en erfaren specialist på det pågældende område under
           de i øvrigt givne forhold ville have handlet anderledes ved undersøgelse,
           behandling el.lign., hvorved skaden ville være undgået, …
                                               - 4 -
        stk. 2. …
        § 21. skade som følge af, at der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af pa-
      tientens sygdom, erstattes kun i de i § 20, stk. 1, nr. 1 og 2, nævnte tilfælde.
        stk. 2-3. …”
af forarbejderne til de nævnte bestemmelser fremgår blandt andet (folketingstidende 2004-
05, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 75):
      ”                                     til § 19
        bestemmelsen, der er en uændret videreførelse af patientforsikringslovens § 1,
      fastlægger det centrale dækningsområde for loven …
                                          til §§ 20-23
        bestemmelserne, der er en uændret videreførelse af patientforsikringslovens §§
      2-4 a angiver nærmere hvilke skader, der efter loven er erstatningsberettigende.”
bestemmelserne i §§ 1-3 i dagældende patientforsikringslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 228 af
24. marts 1997, var sålydende:
        ”§ 1. til patienter, som her i landet påføres fysisk skade i forbindelse med
      undersøgelse, behandling eller lignende foretaget på offentlige sygehuse …, ydes
      erstatning efter reglerne i denne lov. det samme gælder for efterladte til sådanne
      patienter.
        stk. 2-5. …
        § 2. erstatning ydes, hvis skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt på
      en af følgende måder:
      1) hvis det må antages, at en erfaren specialist på det pågældende område under
          de i øvrigt givne forhold ville have handlet anderledes ved undersøgelse,
          behandling eller lignende, hvorved skaden ville være undgået, …
        stk. 2. …
        § 3. skade som følge af, at der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af pati-
      entens sygdom, erstattes kun i de i § 2, stk. 1, nr. 1 og 2, nævnte tilfælde.
        stk. 2-3. …”
af forarbejderne til dagældende patientforsikringslov fremgår blandt andet (folketingstidende
1990-91, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 144, de almindelige bemærkninger):
      ”1. lovforslagets hovedindhold og baggrund
        …
                                               - 5 -
       1.2. formålet med lovforslaget er at oprette en offentligt styret patientforsik-
     ringsordning, hvorefter der gives patienter erstatning for skader opstået under
     behandling m.v. i sundhedsvæsenet, navnlig sygehusvæsenet, i videre omfang end
     efter gældende erstatningsregler (f.eks. culpareglen) og på en for patienten lettere
     og hurtigere måde.
       baggrunden for lovforslaget er, at dansk rets almindelige erstatningsregel –
     culpareglen, hvorefter skadelidte skal kunne bevise, at der er begået en fejl eller
     udvist en forsømmelse – findes uhensigtsmæssig, når det drejer sig om pati-
     entskader. det har særlig for patientskader vist sig vanskeligt for patienten at føre
     bevis for lægelige fejl og årsagsforbindelse mellem fejl og skade. det synes
     endvidere urimeligt, at skadede patienter skal igennem anstrengende retssager.
       ifølge lovforslaget ( § 1) vil alle patienter, eller disses efterladte, samt for-
     søgspersoner og donorer have krav på erstatning (§ 2) for skader, som med
     overvejende sandsynlighed skyldes undersøgelse, behandling eller lignende på
     sygehus, på apotek, hos offentligt ansatte jordemødre uden for sygehusene, hos
     tandlæger inden for den kommunale tandpleje eller hos en privatpraktiserende
     medicinalperson. udgangspunktet er, at der ydes erstatning ved skader, der kunne
     være undgået ved, at undersøgelsen, behandlingen m.v. var blevet udført på en
     anden måde end den, der faktisk blev anvendt. i visse tilfælde kan der endvidere
     ydes erstatning, selv om skaden ikke kunne være undgået. erstatningerne udmåles
     (§ 5) efter reglerne i erstatningsansvarsloven. herved dækkes såvel varige som
     midlertidige tab.
       …
       5. patientforsikringens skadeafgrænsning
       5.1. udgangspunktet for afgrænsningen af, hvilke skader loven skal omfatte, er
     på den ene side, at de skader, som i dag er erstatningsberettigende – de culpøse
     skader – må omfattes af loven, mens på den anden side, de skader, som er
     uundgåelige følger af grundsygdommen og behandlingen, ikke omfattes af loven.
       lovforslagets skadeafgrænsning bygger på en beskrivelse af patientskader ud fra
     et uundgåelighedskriterium …
       på denne baggrund dækkes (§ 2) alle skader, der enten skyldes fejl fra læge m.v.
     (hvor målestokken for fejlbedømmelsen er, hvad en kyndig og erfaren specialist
     ville gøre) eller apparatursvigt (uanset om dette beror på en fejl).
       …
       5.4. for så vidt angår bevisbyrdereglerne er disse efter lovforslaget lettet for
     patienten i to henseender. dels påhviler der ikke direkte patienten nogen bevis-
     byrde i den forstand, at det er patienten, der skal tilvejebringe bevis for, at skaden
     er forårsaget ved et af de i lovens § 2 nævnte forhold, som opfylder de materielle
     dækningskriterier. patientforsikringsforeningen varetager – efter anmeldelse af
     skaden – oplysningen af sagen (§ 13), og på grundlag heraf vurderer foreningen,
     om erstatningsbetingelserne er opfyldt i de enkelte tilfælde. dels skal der kun
     foreligge en overvejende sandsynlig sammenhæng (§ 2) mellem behandling og
     erstatningsgivende skade, for at erstatning kan ydes. endelig er sidstnævnte
     bevisregel lempet yderligere for forsøgspersoner og donorer (§ 4, stk. 1), idet den
     her er formuleret som en omvendt bevisbyrde.”
af bemærkningerne til forslaget til patientforsikringslovens § 2 fremgår blandt andet:
                                          - 6 -
  ”bestemmelsen fastslår indledningsvis, hvilke krav der skal stilles til beviset for
årsagssammenhæng mellem behandlingen m.v. og skaden, for at den kan
anerkendes som skade efter loven. det fremgår af stk. 1, nr. 1, 2 og 4, at skaden
skal være sket i forbindelse med undersøgelse, behandling m.v. bestemmelsen
fastlægger endvidere, i hvilke tilfælde en patient eller – ved dødsfald – dennes
efterladte har krav på erstatning for en patientskade. …
  kravet om, at skaden skal være forvoldt i forbindelse med undersøgelse, be-
handling m.v., indebærer, at loven ikke dækker skadelige følger eller anden
helbredsforringelse, der skyldes den sygdom, patienten led af på forhånd. skaden
skal være forårsaget af en af de helbredelsesforanstaltninger, der omfattes af § 1.
normale følger af grundsygdommen eller komplikationer, der må henføres til
selve grundsygdommens forløb, dækkes derfor ikke. en patientskade omfatter kun
forskellen mellem følgerne af et normalt sygdoms- og behandlingsforløb og
følgerne af det faktiske behandlingsforløb. grundsygdommens forløb kan dog
udgøre en patientskade, hvis dette forløb er blevet påvirket af, at patienten ikke
har fået adækvat behandling, f.eks. fordi sygdommen ikke er blevet rigtigt
diagnosticeret, jf. § 3, stk. 1. det følger endvidere af dette princip, at der ikke
foreligger en patientskade, blot fordi den givne behandling ikke lykkedes.
  ved vurderingen af, om der er den nødvendige årsagssammenhæng mellem
skaden og den undersøgelse, behandling m.v., som patienten blev givet, er det
tilstrækkeligt, at der tilvejebringes en overvejende sandsynlighed for, at skaden er
forvoldt herved. dette gælder både ved vurderingen af, om skaden overhovedet
kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger fremfor til
grundsygdommens normale – eller unormale – forløb, men også ved den konkrete
vurdering af, om skaden ville eller kunne være undgået under de i § 2, stk. 1, nr.
1-3, nævnte omstændigheder, eller om skaden kan henføres under de i § 2, stk. 1,
nr. 4, nævnte komplikationer.
  der foreligger herefter en patientskade, hvis det efter en undersøgelse af sagens
konkrete omstændigheder, herunder bl.a. den tidsmæssige sammenhæng mellem
behandlingen og den indtrufne skade, fremstår som mere sandsynligt, at den er
forårsaget af erstatningsbegrundende helbredelsesforanstaltninger, end at den er
forårsaget på anden måde, herunder ved komplikationer i forbindelse med
grundsygdommens forløb, som har udviklet sig uafhængigt af behandlingen. i
princippet er selv en minimal sandsynlighedsovervægt tilstrækkelig. hvis intet
sikkert om skadesårsagen kan fastslås, må den relative sandsynlighed af de mulige
skadesårsager vurderes og afvejes over for hinanden. må det herefter antages, at
det er lige så sandsynligt, at skaden kan have udviklet sig uafhængigt af
behandlingen, eller kan intet siges om den relative sandsynlighed af de mulige
skadesårsager, foreligger der ikke en (erstatningsberettigende) patientskade. det
er imidlertid sjældent muligt at træffe afgørelsen i tvivlsomme tilfælde alene på
grundlag af generelle statistiske erfaringer. formuleringen udelukker ikke, at der i
sådanne tilfælde kan inddrages andre momenter i vurderingen, hvor dette findes
rimeligt. hvis det f.eks. konstateres, at der klart er begået fejl ved behandlingen af
patienten, som kan have forårsaget den konkrete skade, kan det være rimeligt at
lade en eventuel tvivl om den faktiske årsagssammenhæng komme patienten til
gode.
  …
  ved vurderingen af, om en patientskade berettiger til erstatning, bør derfor
afgrænsningerne i bestemmelsen undersøges led for led.
                                                - 7 -
       spørgsmålet er således først, jf. nr. 1, om skaden ville være undgået, såfremt
     patienten var blevet undersøgt, behandlet m.v. af en erfaren specialist (fagperson)
     og denne ville have vurderet, at der skulle iværksættes anden undersøgelse, anden
     behandling m.v., end der faktisk blev iværksat. er svaret bekræftende, ydes der
     erstatning efter nr. 1. den erfarne specialist repræsenterer en person med en
     generelt set sufficient faglig uddannelse på det pågældende område. det
     forudsættes ikke nødvendigvis at være en læge med speciallægeanerkendelse på
     området, selv om det ofte vil være tilfældet på det lægelige område.
       …
       om de enkelte led i bestemmelsen skal følgende bemærkes:
       reglen i nr. 1 omfatter alle objektive fejl, der er begået i forbindelse med un-
     dersøgelse, behandling m.v. af patienten. det er uden betydning, hvilken type
     skade fejlen har resulteret i. omfattet er således bl.a. enhver form for fejlbe-
     handling, uanset om fejlen skyldes en forkert diagnose, eller at der af andre
     grunde enten blev givet en behandling, der ikke var motiveret ud fra et medicinsk
     synspunkt, eller omvendt, at der ikke blev givet den behandling, der var motiveret
     ud fra et medicinsk synspunkt, eller der i øvrigt er blevet anvendt en forkert
     behandlingsmetode eller behandlingsteknik eller er begået fejl ved udførelsen af
     den, ved tilsynet med patienten under eller efter behandlingen osv.
       …
       der kan forekomme tilfælde, hvor det er tvivlsomt, om en erfaren specialist ville
     have handlet anderledes, f.eks. fordi afgørelsen også i så fald ville bero på et
     vanskeligt skøn, eller tilfælde, hvor der blandt erfarne specialister ikke er enighed
     om, hvad den optimale behandlingsform m.v. er. som nævnt er det generelt en
     betingelse for retten til erstatning, at skaden med overvejende sandsynlighed er
     forvoldt ved et erstatningsbegrundende forhold. dette gælder således også ved
     vurderingen i henhold til nr. 1 af, om skaden ville være blevet undgået. drejer
     spørgsmålet sig om valget af behandlingsteknik eller af behandlingsmetode, vil
     det være naturligt i de nævnte tvivlsomme tilfælde at træffe afgørelsen på
     grundlag af reglen i nr. 3, hvor det ikke er afgørende, hvilken teknik eller metode
     en erfaren specialist må antages at ville have valgt.”
af bemærkningerne til forslaget til patientforsikringslovens § 3 fremgår blandt andet:
       ”bestemmelsen fastlægger en række præciseringer og begrænsninger i relation
     til afgrænsningen af erstatningsberettigende skader i § 2. stk. 1 omhandler
     diagnosefejl, stk. 2 egentlige ulykkestilfælde og stk. 3 lægemiddelskader.
       reglen i stk. 1 har til formål at fastslå, at reglen i § 2, stk. 1, nr. 3, ikke finder
     anvendelse i tilfælde, hvor skaden består i, at patientens sygdom ikke blev di-
     agnosticeret korrekt. af bemærkningerne til § 2, stk. 1, nr. 1 og 2, fremgik, at
     diagnosefejl berettiger til erstatning, hvis enten en erfaren specialist måtte antages
     at ville have stillet en rigtig diagnose eller gjort dette på et tidligere tidspunkt
     under de i øvrigt givne forhold, eller hvis årsagen til den fejlagtige diagnose er
     forkerte undersøgelsesresultater eller lignende som følge af fejl eller svigt i
     teknisk apparatur m.v., der blev anvendt ved undersøgelsen. i disse tilfælde ydes
     erstatning for følgerne af, at den rigtige diagnose ikke blev stillet eller ikke blev
     stillet rettidigt, hvad enten de består i en forværring af grundsygdommen eller i en
                                                 - 8 -
       forlængelse eller komplicering af behandlingsforløbet, jf. herved bemærkningerne
       til § 2.
         bestemmelsen udelukker derimod, at diagnosticeringen underkastes en rent
       efterfølgende bedømmelse. hvis det således først efter, at behandlingen er blevet
       iværksat eller gennemført, f.eks. ved operativt indgreb, har været muligt – selv for
       en erfaren specialist – at stille den rigtige diagnose, kan der ikke ydes erstatning
       for det forhold, at diagnosen ikke blev stillet på noget tidligere tidspunkt”
landsrettens begrundelse og resultat
sagen angår i første række spørgsmålet om, hvorvidt as nu afdøde ægtefælles (bs) for tidlige
død som følge af en forsinket diagnosticering af cardiacancer udgør en patientskade efter lov
om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, som giver a ret til
forsørgertabserstatning og overgangsbeløb efter erstatningsansvarsloven.
som anført af byretten følger det af § 21, stk. 1, jf. § 20, stk. 1, nr. 1, i lov om klage- og
erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, at der ydes erstatning for skade som følge af, at
der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af patientens sygdom, hvis det må antages, at en
erfaren specialist på det pågældende område under de i øvrigt givne forhold ville have handlet
anderledes ved undersøgelse, behandling eller lignende, hvorved skaden ville være undgået.
det er i lovforarbejderne forudsat, at erstatning i givet fald også ydes for følgerne af, at den
rigtige diagnose ikke blev stillet rettidigt, hvad enten følgerne består i en forværring af
grundsygdommen eller i en forlængelse eller komplicering af behandlingsforløbet.
af forarbejderne fremgår endvidere, at normale følger af grundsygdommen eller komplika-
tioner, der må henføres til selve grundsygdommens forløb, ikke dækkes efter loven.
grundsygdommens forløb kan dog ifølge forarbejderne udgøre en patientskade, hvis forløbet
er blevet påvirket af, at patienten ikke har fået adækvat behandling, f.eks. fordi sygdommen
ikke er blevet rigtigt diagnosticeret.
erstatning efter lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet ydes, hvis
skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt af den forsinkede diagnosticering. ifølge
forarbejderne er det således tilstrækkeligt, at der tilvejebringes en overvejende sandsynlighed
for, at skaden overhovedet kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger frem for
til grundsygdommens normale – eller unormale – forløb. det fremgår endvidere af
forarbejderne, at der foreligger en patientskade, hvis det efter en undersøgelse af sagens
konkrete omstændigheder fremstår som mere sandsynligt, at skaden er forårsaget af
                                               - 9 -
erstatningsbegrundende helbredelsesforanstaltninger, end at den er forårsaget på anden måde,
herunder ved komplikationer i forbindelse med grundsygdommens forløb, som har udviklet
sig uafhængigt af behandlingen. selv en minimal sandsynlighedsovervægt er tilstrækkelig.
kan det konstateres, at der klart er begået fejl ved behandlingen af patienten, som kan have
forårsaget den konkrete skade, kan det være rimeligt at lade en eventuel tvivl om den faktiske
årsagssammenhæng komme patienten til gode.
to dommere – peter mørk thomsen og carsten kristian vollmer – udtaler:
ankenævnet for patienterstatningen tiltrådte ved afgørelse af 25. oktober 2013 patientfor-
sikringens afgørelse af 27. november 2012 og anerkendte derved, at b som følge af forsinket
diagnosticering af cardiacancer i 2009 blev udsat for en patientskade omfattet af lov om
klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, som berettigede ham til en
godtgørelse for varigt mén.
ved afgørelsen tiltrådte ankenævnet for patienterstatningen, at patientforsikringen på
grundlag af en udtalelse fra patientforsikringens lægekonsulent havde vurderet, at behand-
lingen af b på odense universitetshospital i forbindelse med, at han i foråret 2009 klagede
over synkebesvær, ikke var i overensstemmelse med den behandling, som en erfaren
specialist ville have foretaget, samt at diagnosticeringen af cardiacancer derved blev forsinket
i cirka fire måneder. denne vurdering er ikke bestridt af parterne.
vi lægger på ovennævnte baggrund til grund, at der klart er begået fejl ved behandlingen af b
i forbindelse med diagnosticeringen af ham i 2009.
ifølge retslægerådets besvarelse af spørgsmål 1 ville b med størst sandsynlighed (> 50%)
have levet længere, hvis diagnosen havde været stillet rettidigt, og ifølge besvarelse af
spørgsmål 7 blev bs korttidsprognose sandsynligvis forringet på grund af den forsinkede
diagnostik. endvidere har patientforsikringens lægekonsulent vurderet, at b ved
diagnosticeringen havde en stadium iv-tumor, og at han ved rettidig diagnosticering ville
have haft en stadium iii-tumor. retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 4 ikke fundet
det muligt at afgøre, om forsinkelsen ændrede sygdommen fra stadium iii til iv. i besvarelsen
                                               - 10 -
af spørgsmål 6 har retslægerådet anført, at stadium iv kun undtagelsesvis vil kunne tilbydes
behandling med kurativt sigte.
på denne baggrund og henset til, at der ikke blev stillet en rigtig diagnose i fire måneder,
finder vi det bevist, at b levede kortere som følge af den forsinkede diagnosticering af
cardiacancer i 2009, og at forløbet af bs grundsygdom følgelig blev påvirket deraf.
herefter, og da der ikke efter ordlyden af § 20, stk. 1, nr. 1, eller § 21, stk. 1, i lov om klage-
og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet eller i øvrigt i loven eller forarbejderne hertil
er holdepunkter for andet, finder vi, at det fremrykkede dødstidspunkt for b og den heraf
følgende forkortede levetid i sig selv må anses som en skade i lovens forstand. det kan ikke
føre til en anden vurdering, at retslægerådet ved besvarelsen af spørgsmål d har udtalt, at b
afgik ved døden forårsaget af grundsygdommen.
a har herefter i medfør af § 24, stk. 1, i lov om klage- og erstatningsadgang inden for
sundhedsvæsenet ret til forsørgertabserstatning, jf. erstatningsansvarslovens § 13, og til
overgangsbeløb, jf. erstatningsansvarslovens § 14 a.
tilbage står herefter at vurdere, om der er grundlag for at foretage reduktion af forsørger-
tabserstatningen.
af retslægerådets besvarelse af spørgsmål 1 fremgår blandt andet, at det er mest sandsynligt
(>50%), at b ville være død af sin sygdom, samt at sygdommen havde en prognose med en 5-
årig overlevelse på cirka 10 %. a måtte derfor under alle omstændigheder forvente at miste en
forsørger inden for en kortere årrække.
spørgsmålet for landsretten er herefter, om der ved fastsættelsen af forsørgertabserstatningen
kan tages hensyn til en dårlig restlevetidsprognose, således at erstatningen nedsættes, når
skadelidte – også uden den forsinkede diagnosticering – måtte forventes at dø inden for en
kortere tidshorisont fra skadestidspunktet.
et af formålene med vedtagelsen af erstatningsansvarsloven i 1984 var en forenkling af
udmålingen af erstatning for personskade. efter erstatningsansvarslovens § 13 udgør er-
                                               - 11 -
statning for tab af forsørger til ægtefælle eller samlever 30 % af den erstatning, som afdøde
må antages at ville have opnået ved et fuldstændigt tab af erhvervsevnen, jf. lovens §§ 5-8.
erstatningen udgør dog som minimum et nærmere angivet beløb som fastsat i medfør af
erstatningsansvarslovens § 15. var forsørgeren fyldt 30 år, nedsættes erstatningen efter
reglerne i lovens § 9. efter § 9 tages der hensyn til sammenhængen mellem alder og restle-
vetid derved, at der sker en gradvis nedsættelse af det beløb, som den efterladte ægtefælle
(samlever) har krav på efter den afdøde forsørger. erstatningsansvarsloven indeholder ikke
regler om nedsættelse af godtgørelse eller erstatning under hensyn til dødelighedsrisiko og
forventede restlevetid.
det fremgår af forarbejderne til erstatningsansvarsloven, at det som hidtil er overladt til
domstolene, hvordan godtgørelse og erstatning skal beregnes i tilfælde af, at skaden skyldes
flere samvirkende skadesårsager, eller at skadelidte afgår ved døden, efter at erstatningskravet
er gjort gældende, men inden der er truffet afgørelse om skadelidtes erstatningskrav
(”mellemkommende død”). det er således i forarbejderne til erstatningsansvarsloven forudsat,
at der som i hidtidig retspraksis i visse tilfælde af samvirkende skadesårsager og
mellemkommende død kan ske en reduktion af krav på godtgørelse og erstatning.
forarbejderne til erstatningsansvarsloven ses ikke at rumme en tilsvarende forudsætning med
hensyn til reduktion af ægtefællens (samleverens) krav på erstatning for tab af forsørger i
situationer som den foreliggende.
i mangel af holdepunkter i forarbejderne for en reduktion alene med henvisning til en for-
kortet restlevetid finder landsretten, at erstatningsansvarsloven i overensstemmelse med dens
ordlyd og formål må forstås således, at der ikke skal ske reduktion af forsørgertabserstatning
udmålt efter reglerne i erstatningsansvarsloven alene begrundet i, at b måtte forventes at dø af
sin grundlidelse kort tid efter skadestidspunktet.
der er herefter ikke grundlag for at reducere as krav på erstatning.
dommer peter mortensen udtaler:
                                                - 12 -
det fremgår af forarbejderne til lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæ-
senet, at de skader, som er uundgåelige følger af grundsygdommen, ikke omfattes af loven.
det fremgår endvidere, at der foreligger en patientskade, hvis der tilvejebringes en overvej-
ende sandsynlighed for, at skaden kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger
frem for til grundsygdommens normale – eller unormale – forløb.
endelig fremgår det, at der ydes erstatning, hvis skaden ville være undgået, såfremt patienten
var blevet undersøgt, behandlet m.v. af en erfaren specialist, og denne ville have vurderet, at
der skulle iværksættes en anden undersøgelse, anden behandling m.v., end der faktisk blev
iværksat, eller ville have stillet en vigtig diagnose på et tidligere tidspunkt under de i øvrigt
givne forhold.
herefter finder jeg, at en forsinket diagnosticering af en grundsygdom, som viser sig at være
uhelbredelig og medfører dødsfald, må anses for at have forvoldt en patientskade, hvis det er
overvejende sandsynligt, at patienten ville have overlevet grundsygdommen, såfremt den
erfarne specialist havde foretaget rettidig diagnosticering.
af retslægerådets besvarelse af spørgsmål d fremgår, at bs død var forårsaget af
grundsygdommen. af besvarelsen af spørgsmål 1 fremgår endvidere, dels at bs sygdom
havde en dårlig prognose med en 5-årig overlevelse på cirka 10 %, dels at det er mest
sandsynligt, at b ville være død af sin sygdom ved en korrekt diagnose på et tidligere
tidspunkt.
på denne baggrund finder jeg det ikke bevist, at b ville have overlevet cardiacanceren, hvis
den var blevet diagnosticeret rettidigt. den forsinkede diagnosticering kan herefter ikke anses
for at have forvoldt en patientskade, og a er derfor ikke berettiget til forsørgertabserstatning
eller overgangsbeløb.
henset til, at den 5-årige overlevelsesprognose kun var cirka 10 %, kan den bevislempelse,
som efter forarbejderne til lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet kan
indrømmes, når der er begået en klar fejl, ikke føre til et andet resultat.
                                                    - 13 -
med denne begrundelse stemmer jeg for at stadfæste byrettens dom.
der afsiges dom efter stemmeflertallet.
på ovennævnte baggrund tager landsretten as principale påstand til følge, således at
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og til et fuldt overgangsbeløb efter erstatningsansvarslovens § 14 a.
ankenævnet for patienterstatningen skal i sagsomkostninger for begge retter betale 168.000
kr., fordelt med 80.000 kr. til a og med 88.000 kr. til statskassen. 8.000 kr. af beløbet
vedrører retsafgift til statskassen for sagens behandling i to instanser, jf. retsafgiftslovens § 1,
stk. 4, § 2, stk. 3, § 13, stk. 2, jf. stk. 1, nr. 3, og retsplejelovens § 332, stk. 1, mens den
resterende del af beløbet skal dække udgifterne til advokatbistand inkl. moms. der er ved
fastsættelsen af beløb vedrørende advokatbistand taget hensyn til sagens værdi, omfang og
betydning.
                                        t h i k e n d e s f o r r e t:
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og til et fuldt overgangsbeløb efter erstatningsansvarsloven.
i sagsomkostninger for begge retter skal ankenævnet for patienterstatningen inden 14 dage
betale 168.000 kr., fordelt med 80.000 kr. til a og med 88.000 kr. til statskassen.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.
