                       højesterets kendelse
                           afsagt torsdag den 26. april 2012
sag 2/2012
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat bjørn elmquist, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i roskilde den 31. maj 2011 og af østre
landsrets 6. afdeling den 26. oktober 2011.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, marianne højgaard pedersen, vibeke
rønne, jens peter christensen og michael rekling.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om, at østre landsrets kendelse af 26. oktober
2011 ændres, således at anklagemyndighedens principale tiltale vedrørende folkedrab ikke
afvises efter retsplejelovens § 846, stk. 1.
t har nedlagt påstand om stadfæstelse.
retsgrundlag
af konventionen af 9. december 1948 om forebyggelse af og straf for folkedrab, således som
den ved bekendtgørelse nr. 21 af 26. maj 1952 er ratificeret af danmark, fremgår bl.a.:
       ”art. i
       de kontraherende parter bekræfter, at folkedrab, hvad enten det begås i fredstid eller i
       krigstid, efter folkeretten er en forbrydelse, som de forpligter sig til at forhindre og
       straffe.
                                                 - 2 -
       art. ii
       i nærværende konvention forstås ved folkedrab enhver af nedennævnte handlinger, der
       begås i den hensigt helt eller delvis at ødelægge en national, etnologisk, racemæssig el-
       ler religiøs gruppe som sådan:
       a) at dræbe medlemmer af gruppen,
       b) at tilføje medlemmer af gruppen betydelig legemlig eller åndelig skade,
       c) med forsæt at påføre gruppen levevilkår, beregnede på at bevirke gruppens fuldstæn-
       dige eller delvise fysiske ødelæggelse,
       d) at gennemføre forholdsregler, der tilsigter at hindre fødsler indenfor gruppen,
       e) med magt at overføre en gruppes børn til en anden gruppe.
       art. iii
       følgende handlinger skal være strafbare:
       a) folkedrab,
       b) sammensværgelse for at begå folkedrab,
       c) direkte og offentlig tilskyndelse til folkedrab,
       d) forsøg på folkedrab,
       e) meddelagtighed i folkedrab.
       art. iv
       personer, der begår folkedrab eller en anden i artikel iii nævnt handling, skal straffes,
       hvad enten de er forfatningsmæssigt ansvarlige statsoverhoveder, tjenestemænd eller
       private personer.
       art. v
       de kontraherende parter påtager sig i overensstemmelse med deres forfatninger at gen-
       nemføre den lovgivning, der er nødvendig for at sætte nærværende konventions be-
       stemmelser i kraft, og især at foreskrive effektive straffe for personer, der er skyldige i
       folkedrab eller en af de andre i artikel ii angivne handlinger.
       art. vi
       personer, der anklages for folkedrab eller for en anden i artikel iii nævnt handling, skal
       stilles for en kompetent domstol i den stat, på hvis område handlingen er begået, eller
       for en sådan international kriminalret, som måtte have jurisdiktion i forhold til de kon-
       traherende parter, der har anerkendt dens jurisdiktion.”
i lov nr. 132 af 29. april 1955 om straf for folkedrab hedder det:
       ”§ 1. den, som i den hensigt helt eller delvis at ødelægge en national, etnologisk, race-
       mæssig eller religiøs gruppe som sådan
       a) dræber medlemmer af gruppen,
       b) tilføjer medlemmer af gruppen betydelig legemlig eller åndelig skade,
                                               - 3 -
      c) forsætlig påfører gruppen levevilkår, beregnede på at bevirke gruppens fuldstændige
      eller delvise fysiske ødelæggelse,
      d) gennemfører forholdsregler, der tilsigter at hindre fødsler indenfor gruppen, eller
      e) med magt overfører en gruppes børn til en anden gruppe,
      straffes for folkedrab med fængsel på livstid eller på tid ikke over 16 år.
      § 2. forsøg på og medvirken til de i § 1 nævnte handlinger straffes, jfr. borgerlig straf-
      felovs kapitel 4.”
i bemærkningerne til det lovforslag, som loven bygger på, er bl.a. anført (folketingstidende
1954-55, tillæg a, sp.1641ff.):
      ”ved artikel i og v i den af danmark ved kgl. resolution af 25. maj 1951 ratificerede
      konvention om forebyggelse af og straf for folkedrab er danmark forpligtet til at fore-
      skrive effektive straffe for personer, der er skyldige i folkedrab (artikel ii) eller en af de
      andre i konventionens artikel iii angivne handlinger.
      …
      i overensstemmelse med justitsministerens udtalelser, da spørgsmålet om konventionens
      ratifikation blev forelagt rigsdagen, har justitsministeriet overvejet spørgsmålet om de
      ændringer i den danske straffelovgivning, der måtte anses for nødvendige samt om, i
      hvilken form en sådan lovgivning bør fremtræde.
      ...
      ved overvejelsen af, i hvilken form den til opfyldelse af konventionens forpligtelse for-
      nødne straffehjemmel bør søges tilvejebragt, er justitsministeriet gået ud fra, at der som
      ovenstående sammenligning mellem konventionen og straffeloven viser, i hvert fald er
      behov for straffehjemmel med hensyn til de i art. ii, c), – e), nævnte forhold. principielt
      ville det være at foretrække, at folkedrabshandlinger som alle andre alvorlige forbrydel-
      ser fandtes beskrevet i straffeloven, og at straffen blev udmålt i henhold til denne. dette
      ville imidlertid kræve omarbejdelse af talrige bestemmelser i straffeloven og tilføjelse af
      nogle nye. at optage konventionens forbrydelsesbegreber i straffeloven i et særligt ka-
      pitel ville på den anden side ikke have nogen særlig værdi. de forhold konventionen
      omfatter er af en så særlig karakter, at der kun under helt ekstraordinære forhold kan
      tænkes at blive praktisk anvendelse for dem her i landet, og optoges de strafbare forhold
      i de gældende straffelovsbestemmelser ville dette komplicere disses affattelse ufor-
      holdsmæssigt. man har derfor opgivet at optage de strafbare gerningsindhold i straffe-
      loven og foretrukket at foreslå en særlig lov om straf for folkedrab.”
den internationale domstol har i præmisserne 183 og 184 i sin dom af 26. februar 2007 i sa-
gen ”application of the convention on the prevention and punishment of the crime of ge-
nocide (bosnia and herzegovina v. serbia and montenegro)”, i.c.j. reports 2007, s. 43, an-
ført:
                                                  - 4 -
                           “(6) the possible territorial limits of the obligations
       183. the substantive obligations arising from articles i and iii are not on their face li-
       mited by territory. they apply to a state wherever it may be acting or may be able to act
       in ways appropriate to meeting the obligations in question. the extent of that ability in
       law and fact is considered, so far as the obligation to prevent the crime of genocide is
       concerned, in the section of the judgment concerned with that obligation (cf. paragraph
       430 below). the significant relevant condition concerning the obligation not to commit
       genocide and the other acts enumerated in article iii is provided by the rules on attribu-
       tion (paragraphs 379 ff. below).
       184. the obligation to prosecute imposed by article vi is by contrast subject to an ex-
       press territorial limit. the trial of persons charged with genocide is to be in a competent
       tribunal of the state in the territory of which the act was committed (cf. paragraph 442
       below), or by an international penal tribunal with jurisdiction (paragraphs 443 ff. be-
       low).”
anbringender
anklagemyndigheden har navnlig anført, at folkedrabslovens § 1, litra a, har eksterritorial
virkning og dermed finder anvendelse på folkedrab begået uden for danmark. folkedrabs-
loven indeholder ikke nogen nærmere angivelse af lovens gyldighedsområde. det beror på en
fortolkning af den konkrete bestemmelses gerningsindhold og særligt bestemmelsens beskyt-
telsesinteresse, hvorvidt den pågældende bestemmelse har eksterritorial virkning.
art. vi i folkedrabskonventionen indebærer ikke nogen begrænsning i et lands adgang til at
retsforfølge personer for folkedrab, der er begået på en anden stats territorium. en fortolkning
af lovens forarbejder eller inddragelse af de bemærkninger, der fremkom under behandlingen
af rigsdagsbeslutningen om ratifikation i 1951, giver ikke afgørende fortolkningsbidrag, som
gør det muligt på den baggrund at fastlægge lovens gyldighedsområde. den omstændighed, at
gennemførelse af folkedrabskonventionen skete ved en særlov og ikke ved indførelse af straf-
febestemmelser i straffeloven, kan ikke i sig selv tillægges afgørende betydning for vurderin-
gen af lovens gyldighedsområde.
ved bestemmelsen af folkedrabslovens beskyttelsesinteresse skal der lægges vægt på, at lo-
ven, hvis den pågældende handling er manddrab, i princippet dækker samme område som
straffelovens § 237, som det er fast antaget har eksterritorial gyldighed. det må tillige lægges
til grund, at danmark ved gennemførelsen af folkedrabsloven og de deri indeholdte straffe-
                                                - 5 -
bestemmelser har ønsket at deltage i den internationale bekæmpelse af folkedrab, og at loven
også i dag må anses som udtryk for danmarks generelle interesse i at deltage i bekæmpelsen
af internationale forbrydelser. endvidere må lægges vægt på de principper, der er søgt gen-
nemført og beskyttet ved den bagvedliggende folkedrabskonvention samt konventionens
overordnede formål.
der er i sagen dansk straffemyndighed både i medfør af straffelovens § 7, stk. 1, nr. 1, og
straffelovens § 8 a. den handling, for hvilken der er rejst tiltale, er ligeledes strafbar i
rwanda.
t har anført, at der ikke er hjemmel i dansk ret til at straffe for folkedrab begået i udlandet af
udenlandske statsborgere tilbage i 1994.
udgangspunktet for folkedrabsloven var, at loven begrænsedes til kun at omfatte folkedrab
begået på dansk territorium, hvilket var i fuld overensstemmelse med folkedrabskonventio-
nen, som pålagde staterne territorial straffemyndighed. hverken i forarbejderne eller i be-
mærkningerne til folkedrabsloven er der belæg for, at der er tillagt danske myndigheder så-
danne eksterritoriale beføjelser.
en fortolkning kan ikke føre til, at der i folkedrabsloven er tale om eksterritorialitet. en sådan
udvidelse af dansk straffemyndighed må forudsætte en eksplicit hjemmel i selve lovteksten
eller i det mindste en helt utvetydig angivelse i lovbemærkningerne. i forbindelse med lov-
givning i henholdsvis 2000 og i 2007, jf. bl.a. ministersvar til udenrigsudvalget i folketings-
året 2000-01, er det tilkendegivet, at folkedrabsloven fra 1955 har eksterritorial virkning.
imidlertid kan tilkendegivelser herom, henset til straffelovens § 3 og det deri udtrykte princip,
ikke føre til, at folkedrabsloven kan finde anvendelse på ikke-danske statsborgeres handlinger
i rwanda i 1994.
det bestrides ikke, at folkedrabslovens beskyttelsesinteresse i udgangspunktet tilsiger, at
danmark ikke må blive et fristed for personer mistænkt for folkedrab. der må imidlertid også
tages hensyn til, at det danske retssystem ikke er egnet til at foretage en adækvat behandling
af en sag af denne art. de svækkede muligheder for et effektivt forsvar taler imod at anlægge
en formålsbestemt, udvidende fortolkning af dansk straffemyndigheds udstrækning.
                                               - 6 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår en tiltale for folkedrab begået i rwanda. en sådan tiltale kan kun rejses ved dan-
ske domstole, hvis folkedrab begået i rwanda er strafbart efter dansk ret (hjemmelspørgsmål)
og kan retsforfølges i danmark (myndigheds- eller jurisdiktionsspørgsmål).
der skal derfor tages stilling til, om loven om folkedrab har universel gyldighed, eller om lo-
vens anvendelsesområde er geografisk begrænset til danmark. hvis loven om folkedrab har
universel gyldighed og derfor omfatter folkedrab begået i rwanda, skal der endvidere tages
stilling til, om danske domstole har kompetence til at pådømme folkedrab begået i rwanda.
folkedrabsloven er vedtaget til opfyldelse af danmarks forpligtelser i henhold til konventio-
nen om forebyggelse af og straf for folkedrab. efter konventionens artikel iii skal folkedrab
være strafbart. højesteret finder i overensstemmelse med almindelig anerkendt international
opfattelse, at folkedrabs strafbarhed har universel gyldighed. der er ikke i konventionens arti-
kel vi om den geografisk begrænsede pligt til at retsforfølge folkedrab holdepunkter for en
anden forståelse.
folkedrabsloven indeholder hjemlen til at straffe for folkedrab. i overensstemmelse med kon-
ventionen indeholder loven ikke en bestemmelse, som begrænser straffehjemlens geografiske
anvendelsesområde. højesteret finder derfor, at folkedrabsloven – ligesom bestemmelsen om
manddrab i straffelovens § 237 – har universel gyldighed. der er ikke i forarbejderne til fol-
kedrabsloven, herunder i bemærkningerne om pligten til at retsforfølge folkedrab efter kon-
ventionens artikel vi, holdepunkter for, at meningen med loven har været at begrænse områ-
det for strafbarheden af folkedrab geografisk til danmark.
der er således i folkedrabslovens § 1, litra a, hjemmel til straffe folkedrab begået i rwanda.
folkedrabsloven indeholder ingen bestemmelser om kompetence til retsforfølgning af folke-
drab. spørgsmål herom må afgøres efter dansk rets almindelige regler i straffeloven om, hvad
der henhører under dansk straffemyndighed. at danmark ikke internationalt har pligt til at
retsforfølge folkedrab begået uden for danmark, jf. konventionens artikel vi, kan ikke føre til
en anden forståelse.
                                                - 7 -
det er under sagen for højesteret uomtvistet, at folkedrab også er strafbart i rwanda. betin-
gelserne for strafforfølgning i straffelovens § 7, stk. 1, nr. 1, er herefter opfyldt.
anklagemyndighedens påstand om, at den principale tiltale for folkedrab ikke afvises, jf. rets-
plejelovens § 846, stk. 1, tages herefter til følge.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse ændres således, at den principale tiltale mod t for folkedrab ikke af-
vises.
