                             højesterets dom
                          afsagt mandag den 2. marts 2015
sag 258/2014
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kåre pihlmann, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på frederiksberg den 1. november 2013 og af
østre landsrets 3. afdeling den 21. august 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, vibeke rønne, michael rekling,
oliver talevski og kurt rasmussen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
anbringender
t har anført, at landsrettens strafudmåling er for streng. forarbejderne til ændringen i 2010 af
straffelovens § 33, stk. 3, lægger ikke op til forhøjelse af normalstraffen, men indebærer alene
en større frihed for domstolene i de allergroveste sager.
landsrettens afgørelse om 8 års fængsel ligger således væsentligt over det niveau på 5-6 år,
som tidligere er afstukket i lignende sager. dette niveau bør også efter lovændringen i 2010
fastholdes for drab begået af mindreårige, idet 15-17-årige må tillægges et klart mere begræn-
set ansvar for deres handlinger end voksne.
                                                 - 2 -
retshåndhævelseshensyn kan alene begrunde et niveau på fængsel i over 5-6 år i de allergro-
veste tilfælde af drab. i den foreliggende sag foreligger ingen særligt kvalificerende omstæn-
digheder. der er tale om en pludseligt opstået situation, hvor drabet blev begået spontant med
ét knivstik. handlingen blev foretaget i en oprørt sindstilstand fremkaldt af as uretmæssige
angreb på ts ven, jf. straffelovens § 82, nr. 5. a var fysisk og aldersmæssigt t overlegen.
anklagemyndigheden har anført, at drab er den allergroveste form for kriminalitet, hvorfor
der efter ændringen af straffeloven i 2010 bør udmåles en fængselsstraf på mere end 8 år.
med ophævelsen af strafmaksimum på 8 år er det hensigten, at straffen skal fastsættes ud fra
en konkret afvejning af sagens omstændigheder. t er dømt for at have begået manddrab med
knivstik. overfaldet blev begået sammen med to medgerningsmænd, der ved landsrettens
dom er dømt for vold af særlig rå, brutal eller farlig karakter. det var t, der havde medbragt
den kniv, der blev benyttet.
den udmålte straf på fængsel i 8 år ligger ikke væsentligt over strafniveauet før lovændringen
i 2010. strafniveauet for manddrab begået af mindreårige var tidligere fængsel i 7-8 år. ud-
gangspunktet bør efter lovændringen være fængsel i 10 år. ud over manddrab er t fundet
skyldig i yderligere forhold, herunder bl.a. kvalificeret vold og afpresning.
supplerende sagsfremstilling
t er efter byrettens dom ved tre domme idømt bøder, jf. § 27, stk. 1, jf. § 2, i bekendtgørelse
om euforiserende stoffer. han er således ved retten i odenses domme af 8. november 2013
og 12. juni 2014 idømt bøder på hver 1.000 kr. ved københavns byrets dom af 22. august
2014 er han idømt en bøde på 1.500 kr. straffelovens § 89 er ikke citeret i dommene.
endvidere er t ved retten i odenses dom af 1. september 2014 fundet skyldig i overfald på
tjenestegørende pædagog, hærværk, flugt fra lukket institution samt besiddelse af mobiltele-
foner i lukket institution, jf. straffelovens § 119, stk. 1, § 291, stk. 1, og § 124, stk. 1 og 4.
forholdene blev begået både før og efter byrettens dom. der blev ved retten i odenses dom
ikke fastsat tillægsstraf, jf. straffelovens § 89.
                                                 - 3 -
retsgrundlag
efter straffelovens § 237 straffes manddrab med fængsel fra 5 år indtil på livstid. efter § 33,
stk. 3, kan en gerningsmand, der ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført, dog ikke
idømmes fængsel på livstid. efter § 82, nr. 1, skal det ved straffens fastsættelse i almindelig-
hed indgå som formildende omstændighed, at gerningsmanden ikke var fyldt 18 år, da ger-
ningen blev udført.
ved lov nr. 711 af 25. juni 2010 fik straffelovens § 33, stk. 3, sit nuværende indhold. før lov-
ændringen måtte straffen ikke overstige fængsel i 8 år for en gerningsmand, der ikke var fyldt
18 år, da gerningen blev udført. lovændringen er baseret på betænkning nr. 1508/2009 om
indsatsen mod ungdomskriminalitet. i betænkningen er anført bl.a. (s. 168-174):
       ”2.3.3. hensyntagen til ung alder ved strafudmålingen
       allerede i forbindelse med vedtagelsen af den nugældende straffelov af 1930 var det
       den almindelige opfattelse, at det var særligt betænkeligt at anvende langvarige friheds-
       straffe over for unge under 18 år pga. hensynet til disses fremtidige udvikling. dette
       princip er bl.a. udmøntet i straffelovens § 33, stk. 3, som kommissionen forventes at
       inddrage i sine overvejelser, og hvorefter straffen ikke kan overstige 8 års fængsel for
       en gerningsmand, der ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført. for en nærmere be-
       skrivelse af baggrunden for og indholdet af straffelovens § 33, stk. 3, henvises til afsnit
       2.3.3.1 nedenfor. princippet er desuden udmøntet i straffelovens § 82, nr. 1, hvorefter
       det i almindelighed skal indgå som en formildende omstændighed ved straffastsættelsen
       for en kriminel handling, at gerningsmanden ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev ud-
       ført. fra retspraksis er det imidlertid også et kendt fænomen, at domstolene i visse sager
       udmåler en lavere straf til unge over 18 år pga. manglende modenhed hos de pågæl-
       dende.
       kommissionen skal i den forbindelse pege på, at langvarige frihedsstraffe i mange til-
       fælde vil være mere ”følelige” for unge end for voksne, fordi de fleste unge pga. deres
       hastige personlighedsmæssige udvikling vil opleve en frihedsstraf i ungdomsårene som
       meget indgribende. det er den almindelige opfattelse, at en væsentlig del af en persons
       karakterdannelse finder sted i ungdomsårene og derfor må samspillet med familie og
       venner og adgangen til sunde fritidsinteresser antages at være særligt vigtigt netop i
       denne periode.
       hertil kommer, at en langvarig frihedsstraf i ungdomsårene f.eks. ofte vil gøre det bety-
       deligt vanskeligere for unge at tage en uddannelse. uddannelse er en væsentlig – og i
       mange tilfælde afgørende – forudsætning for at få et erhvervsarbejde, der normalt anta-
       ges at være en af de vægtige faktorer, som kan medvirke til at fastholde unge i en posi-
       tiv, kriminalitetsfri udvikling.
                                          - 4 -
det taler desuden for hensyntagen til ung alder ved strafudmålingen, at unge under 18 år
efter kommissionens vurdering har vanskeligere ved at overskue konsekvenserne af de-
res handlinger end voksne.
endvidere kan der peges på, at unge generelt er mere påvirkelige end voksne, og at de
derfor må antages at være mere modtagelige for de skadelige effekter af frihedsstraf,
herunder negativ påvirkning fra ældre, mere hærdede afsonere. de negative effekter af
anbringelse af unge på institutioner og i fængsler er dokumenteret i såvel danske som
udenlandske undersøgelser, jf. afsnit 10.5 i kommissionens udredningsrapport, jf. bilag
3. undersøgelserne viser således, at risikoen for recidiv er betydeligt forhøjet for unge,
der har været anbragt i institutioner med andre kriminelle unge eller i fængsler.
samlet set er der efter kommissionens opfattelse vægtige argumenter for at reservere
brugen af langvarige frihedsstraffe til de heldigvis forholdsvis få tilfælde, hvor mindre
indgribende sanktioner må anses for utilstrækkelige.
…
med baggrund i denne sammenligning af brugen af ubetingede sanktioner og anbringel-
ser uden for hjemmet efter den sociale lovgivning i forhold til de lande, vi normalt
sammenligner os med, synes der derfor som udgangspunkt heller ikke at være behov for
at anvende ubetingede frihedsstraffe i større omfang, end det allerede sker i dag.
…
et flertal i kommissionen [15 medlemmer] skal på den baggrund anbefale, at man fast-
holder det generelle udgangspunkt, hvorefter det ved strafudmålingen taler for en lavere
straf, at gerningsmanden ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført.
…
2.3.3.1. mulighed for fravigelse af strafmaksimum under særdeles skærpende omstæn-
digheder
som anført i afsnit 2.3.3 ovenfor må straffen for en kriminel handling ikke overstige 8
år for en gerningsmand, der ikke var fyldt 18 år, da den kriminelle handling blev udført,
jf. straffelovens § 33, stk. 3.
bestemmelsen stammer fra straffeloven af 1866, hvoraf det fremgår, at der for en for-
brydelse begået af personer mellem 15 og 18 år i intet tilfælde må idømmes en højere
straf end strafarbejde i 8 år. i forarbejderne til straffeloven af 1930 henvises til, at den
absolutte grænse for straffens varighed på 8 år er opstillet, ”da det af hensyn til den på-
gældendes fremtidige udvikling vil være særlig betænkeligt at anvende meget langva-
rige fængselsstraffe over for så unge personer”.
bestemmelsen indebærer, at der gælder en absolut grænse på 8 års fængsel for lovover-
trædelser begået af unge under 18 år. der kan således f.eks. ikke idømmes en strengere
straf under henvisning til straffelovens § 88, stk. 1, 2. pkt., om strafforhøjelse med indtil
det halve i tilfælde, hvor en person under særdeles skærpende omstændigheder har be-
gået flere lovovertrædelser ved en eller flere handlinger. bestemmelsen er dog ifølge
retspraksis ikke til hinder for, at der fastsættes en samlet fængselsstraf, som overstiger 8
år, når den pågældende straffesag tillige omfatter lovovertrædelser, begået efter at ger-
ningsmanden er fyldt 18 år.
                                           - 5 -
bestemmelsen er anvendt flere gange i retspraksis, herunder i sager vedrørende mand-
drab begået af unge under 18 år.
…
det bemærkes desuden, at det efter straffelovens § 82, nr. 1, i almindelighed skal indgå
som en formildende omstændighed ved straffastsættelsen for en kriminel handling, at
gerningsmanden ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført.
det bemærkes, at bestemmelsen i straffelovens § 33, stk. 3, på grund af det relativt høje
strafmaksimum på 8 års fængsel og på grund af bestemmelsen i straffelovens § 82, nr.
1, kun vil have betydning i sager om meget alvorlig kriminalitet, herunder manddrab, jf.
straffelovens § 237. i praksis har bestemmelsen derfor kun betydning for strafudmålin-
gen i ganske få sager.
kommissionen har overvejet, om der i forbindelse med disse relativt få sager kan være
behov for at fravige strafmaksimum i særlige tilfælde. kommissionen bemærker i den
forbindelse, at der som nævnt er tale om sager vedrørende meget alvorlig kriminalitet,
og at der derfor kan være særlig grund til at inddrage hensynet til retsbevidstheden hos
ofrene for de pågældende kriminelle handlinger og hos befolkningen generelt i overve-
jelserne.
efter kommissionens opfattelse vejer hensynet til retsbevidstheden selv ikke i sager
vedrørende meget alvorlig kriminalitet så tungt, at det – stillet over for hensynet til, at
unge af hensyn til deres fremtidige udvikling ikke bør idømmes meget langvarige fæng-
selsstraffe – bør føre til en generel forhøjelse af strafmaksimum i straffelovens § 33, stk.
3.
kommissionen har dog overvejet, om der i tilfælde af særligt grov kriminalitet undta-
gelsesvis skal være mulighed for at forhøje strafmaksimum. en sådan model kendes
f.eks. fra straffelovens § 88, stk. 1, 2. pkt., hvorefter straffen for flere lovovertrædelser
begået ved en eller flere handlinger under særdeles skærpende omstændigheder kan
overstige den højeste for nogen af lovovertrædelserne foreskrevne straf.
kommissionen skal i den forbindelse henvise til anbefalingen fra fn’s børnekomité om
aldrig at anvende livstidsstraf over for unge under 18 år, uanset muligheden for prøve-
løsladelse, jf. afsnit 2.3.3 ovenfor.
et flertal i kommissionen [8 medlemmer] finder, at det gældende strafmaksimum på 8
års fængsel er tilstrækkeligt til at tilgodese hensynet til retsbevidstheden, også i sager
vedrørende alvorlig kriminalitet.
udgangspunktet for dette flertal er, at de 15-17-årige for de samme handlinger generelt
må tillægges et klart mere begrænset personligt ansvar for deres handlinger end voksne,
og at specialpræventive hensyn bør vægtes relativt betydeligt højere ved såvel de mu-
lige som de faktiske sanktionsvalg end for voksne. heraf følger, at det er rimeligt og
rigtigt, at den mulige maksimumstraf er betydeligt mindre for de 15-17-årige end for
voksne. flertallet påpeger, at mindretallets nedenstående forslag indebærer, at der kan
idømmes fængsel indtil livstid, hvilket vil være i strid med den ovennævnte anbefaling
fra fn’s børnekomité.
                                                - 6 -
      flertallet finder ikke, der vil være generalpræventive fordele forbundet med øgning af
      strafmaksimum. det vurderes som lidet sandsynligt, at unge potentielle seriemordere
      eller lignende i højere grad skulle lade sig afskrække af, om de maksimalt kan få 8 års
      fængsel eller mere.
      specialpræventivt vurderer flertallet, at det ville være direkte skadeligt at give mulighed
      for længere fængselsstraffe. det vides med rimelig sikkerhed, at tilbagefaldsrisikoen for
      unge alt andet lige ikke mindskes med fængselsstraffens længde, snarere tværtimod. der
      er samtidig grund til at antage, at de unge, hvor en forlængelse ud over 8 år kunne
      komme på tale, i særlig grad vil være afvigende unge med voldsomme personligheds-
      mæssige problemer, som fængslets rammer kun i meget begrænset omfang rummer
      mulighed for at gøre noget ved, og hvor den daglige nærhed og tæthed til andre unge
      kriminelle er særligt risikabel. det er flertallets forventning, at i hvert fald en del af
      disse unge, hvis det af kommissionen foreslåede initiativ til identifikation og udredning
      gennemføres, skal tilbydes relevant behandling i forbindelse med afsoningen (eventuelt
      uden for fængslets regi). dette vurderes i modsætning til en øgning af strafmaksimum at
      ville have en positiv effekt på tilbagefaldsrisikoen.
      en eventuel udvidelse af maksimumgrænsen må altså i givet fald alene begrundes re-
      pressivt. på den ene side kan man sige, at forbrydelser som seriemord eller massemord
      næppe i befolkningens øjne vil kunne straffes hårdt nok. også 10 eller 12 år vil umid-
      delbart opleves som (alt) for lidt. man er altså – af de indledningsvist nævnte grunde –
      henvist til at beslutte sig for en forholdsvis arbitrær grænse, dvs. et maksimum der er
      betydeligt mindre end livstid, man kan efter flertallets opfattelse sige, at en fængsels-
      straf på 8 år for en ung på 15, 16 eller 17 år (hvor man ikke engang eller kun lige har af-
      sluttet sin folkeskoleuddannelse) betyder, at man fratages hele sin ungdom i samfundet
      (frem til man er 23, 24 eller 25 år), og at det, med den tidshorisont unge har, sikkert vil
      blive opfattet og oplevet som en livstidsstraf – en helt uoverskuelig del af ens liv, der
      forsvinder.
      uanset forbrydelsens grovhed og karakter finder flertallet således, at det må kunne
      række med muligheden for at sætte unge uden for samfundet i hele deres ungdom – eller
      de mest betydende år af deres ungdom, om man vil – dvs. en fastholdelse af en maksi-
      mumstraf på 8 års fængsel.
      et mindretal i kommissionen [7 medlemmer] finder, at retshåndhævelseshensyn ved de
      allergroveste forbrydelser bør veje tungere end det hensyn, der begrunder den nuvæ-
      rende regel (nemlig at en fængselsstraf på mere end 8 år indebærer en form for ”dob-
      beltstraf” i forhold til helt unge lovovertrædere, som ”mister” deres ungdom og mulig-
      heder på arbejdsmarkedet osv.). mindretallet foreslår således, at reglen i straffeloven §
      33, stk. 3, ikke skal gælde ved de allergroveste forbrydelser, men det bør i disse tilfælde
      være op til retten at fastsætte straffen i den enkelte sag under inddragelse af bl.a. straf-
      felovens generelle regel om, at ung alder i almindelighed skal tale for en lavere straf.”
i bemærkningerne til lovforslaget om ændring af bl.a. straffelovens § 33, stk. 3, fremsat den
17. marts 2010, er det bl.a. anført (folketingstidende 2009-10, tillæg a, lovforslag nr. l 164,
s. 2-9):
                                          - 7 -
”almindelige bemærkninger
…
4. forhøjelse af strafmaksimum for forbrydelser begået af personer under 18 år
…
4.2. lovforslagets udformning
…
4.2.2. justitsministeriet er enig med kommissionen i, at gerningsmandens unge alder
fortsat i almindelighed bør indgå som en formildende omstændighed ved straffastsættel-
sen, jf. straffelovens § 82, nr. 1. denne bestemmelse foreslås således ikke ændret.
bestemmelsen i straffelovens § 33, stk. 3, vil bl.a. på grund af bestemmelsen i straffelo-
vens § 82, nr. 1, kun have praktisk betydning i tilfælde af meget grov kriminalitet. ju-
stitsministeriet finder, at domstolene ikke bør være afskåret fra efter en konkret vurde-
ring i de allergroveste tilfælde at kunne lægge en sådan vægt på retshåndhævelseshen-
syn, at der bør udmåles en fængselsstraf på mere end 8 års fængsel.
det foreslås derfor at ophæve den gældende maksimumstraf på 8 års fængsel i tilfælde,
hvor gerningsmanden var under 18 år på gerningstidspunktet. bl.a. under hensyn til den
generelle anbefaling fra fn’s børnekomité om ikke at anvende livstidsstraf over for
lovovertrædere under 18 år, jf. pkt. 4.2.1 ovenfor, foreslås det i stedet, at en gernings-
mand, der ikke var fyldt 18 år på gerningstidspunktet, ikke kan idømmes fængsel på
livstid.
…
bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
til § 1
…
til nr. 2 (straffelovens § 33, stk. 3)
det foreslås, at den nuværende regel om en maksimumstraf på 8 års fængsel for krimi-
nelle handlinger begået af personer, der var under 18 år på gerningstidspunktet, ophæ-
ves, og i stedet fastsættes det, at personer, der var under 18 år på gerningstidspunktet,
ikke kan idømmes fængsel på livstid. personer, der var under 18 år på gerningstids-
punktet, kan således idømmes op til 16 års fængsel eller op til 20 års fængsel i de til-
fælde, hvor der er hjemmel til at forhøje den foreskrevne straf, jf. straffelovens § 33,
stk. 1 og 2 (som ikke ændres).
efter straffelovens § 82, nr. 1, (som ikke ændres) skal det som hidtil i almindelighed
indgå som en formildende omstændighed ved straffastsættelsen for en kriminel hand-
ling, at gerningsmanden ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført.”
                                                - 8 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår strafudmåling for en person, der bl.a. har begået manddrab, og som var under 18
år på gerningstidspunktet.
ved lov nr. 711 af 25. juni 2010 blev straffelovens § 33, stk. 3, ændret, således at en ger-
ningsmand, der ikke var fyldt 18 år, da gerningen blev udført, ikke kan idømmes fængsel på
livstid. tidligere fremgik det, at straffen for denne persongruppe ikke måtte overstige fængsel
i 8 år.
i forarbejderne til lovændringen i 2010 er det anført, at domstolene ikke bør være afskåret fra
efter en konkret vurdering ”i de allergroveste tilfælde” at kunne lægge en sådan vægt på rets-
håndhævelseshensyn, at der bør udmåles en straf på mere end 8 års fængsel.
højesteret finder, at lovændringen i 2010 ikke indebærer, at udgangspunktet for strafudmålin-
gen ved meget alvorlig kriminalitet, som f.eks. drab, begået af en mindreårig skal forhøjes til
fængsel i mere end 8 år. lovændringen indebærer, at domstolene skal fastsætte straffen for
drab begået af en mindreårig efter en konkret vurdering af bl.a. forbrydelsens grovhed og un-
der hensyntagen til gerningsmandens alder på gerningstidspunktet, jf. straffelovens § 82, nr.
1. domstolene er i den forbindelse ”i de allergroveste tilfælde” ikke som tidligere afskåret fra
at udmåle en straf på fængsel i mere end 8 år.
t er fundet skyldig i manddrab ved at have dræbt a med ét knivstik. da drabet fandt sted, var
t ca. 16 ½ år. ud over manddrab er t fundet skyldig i vold, hærværk, afpresning, ulovlig vå-
benbesiddelse, overfald på tjenestegørende pædagog og flugt fra lukket institution.
landsretten har udmålt straffen til fængsel i 8 år. efter oplysningerne om drabet og de øvrige
forbrydelser samt ts alder på drabstidspunktet finder højesteret, at straffen, der tillige skal
fastsættes efter straffelovens § 89, er passende udmålt.
 højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
t har fortsat været fængslet under anken.
                                           - 9 -
                                   thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.
