                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 31. januar 2017
sag 59/2016
a
(advokat claus allan bonnez, beskikket)
mod
region hovedstaden
(advokat john petersen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i roskilde den 1. april 2015 og af østre landsrets
7. afdeling den 23. november 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, jon stokholm, poul
dahl jensen, henrik waaben og oliver talevski.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande mv.
appellanten, a, har nedlagt påstand om, at indstævnte, region hovedstaden, skal betale
200.000 kr. med procesrente fra sagens anlæg.
region hovedstaden har påstået stadfæstelse.
parterne er for højesteret enige om, at tvangsfikseringen af a til sengen var uberettiget i det
omfang, som landsretten i overensstemmelse med afgørelsen af 3. september 2013 fra det
psykiatriske patientklagenævn har fastslået. den tvangsfiksering, som blev iværksat den 3.
august 2013 kl. 13.25, og som ophørte den 5. august 2013 kl. 12.00, var således uberettiget i
sin helhed, og den tvangsfiksering, der blev iværksat den 13. august 2013 kl. 11.40, var ube-
rettiget fra den 17. august 2013 efter kl. 07.55 og indtil til den 2. september 2013 kl. 13.35,
hvor tvangsfikseringen ophørte.
                                                - 2 -
parterne er endvidere for højesteret enige om, at a har krav på godtgørelse for den ube-
rettigede tvangsfiksering. deres uenighed angår alene, hvor stor godtgørelsen skal være.
det er oplyst, at region hovedstaden den 16. december 2015 delvis har opfyldt landsrettens
dom ved betaling af 25.000 kr. uden procesrente til a.
supplerende sagsfremstilling
a blev ved østre landsrets ankedom af 3. december 2009 (ufr 2010.857) idømt forvaring.
han, der tidligere var straffet for vold, blev bl.a. fundet skyldig i vold af særlig rå, brutal og
farlig karakter og mishandling begået under særdeles skærpende omstændigheder (straf-
felovens § 245, stk. 1, jf. § 247, stk. 1, samt § 246), voldtægt (straffelovens § 216, stk. 1, jf.
stk. 2), anden kønslig omgængelse end samleje (straffelovens § 224, nu § 225) samt friheds-
berøvelse (straffelovens § 261, stk. 2).
forvaringen blev indledningsvis fuldbyrdet i anstalten herstedvester, men blev senere fuld-
byrdet i psykiatrisk center sct. hans, jf. straffuldbyrdelseslovens § 78.
overlæge kim weischer, retspsykiatrisk afdeling r på psykiatrisk center sct. hans, har i sin
erklæring af 20. august 2013 til det psykiatriske patientklagenævn oplyst bl.a.:
       ”a blev indlagt på psykiatrisk center sct. hans den 06.12.10 som syg strafafsoner fra
       anstalten herstedvester, hvor han var idømt forvaringsdom.
       psykiatrisk anamnese: i forbindelse med idømt kriminalitet for vold og mishandling (§
       245-47) samt frihedsberøvelse blev a mentalundersøgt 2 gange, i 2008 og 2009, første
       gang på retspsykiatrisk klinik, hvor man konkluderede, at a sandsynligvis var i be-
       gyndelsesstadiet af skizofreni samt mentalretarderet i lettere grad, og man pegede på
       anbringelsesdom på sikringen. efterfølgende blev han atter i 2009 mentalundersøgt på
       sikringen under ca. 5 måneder lang indlæggelse, hvor man konkluderede, at han led af
       dyssocial personlighedsstruktur samt mentalretardering af lettere grad. man vurderede
       dér, at a fremstod meget svingende og manipulerende, og at han udtrykte, at han simu-
       lerede ved mentalobservationen. man anbefalede derfor forvaringsdom, hvorefter a si-
       den marts 2010 har været i forvaring på anstalten herstedvester. man har dér konsta-
       teret tiltagende bizar adfærd med vekslende fremtoning, uforudsigelighed samt af og til
       stående foran tv’et, hvor han danser og griner, og der er bestemt mistanke om høre-
       hallucinatoriske oplevelser. a har givet udtryk for, at han var blevet en pige. han er gar-
       deret, selvovervurderende og til tider kommanderende, og man har dér ment, at han var
       sindssyg. a lider af paranoid skizofreni (spaltningssindslidelse). tilstanden er præget af
       forstyrrelser i tænkningen, legemlige vrangforestillinger, svigtende realitetstestning, og
                                          - 3 -
a er selvcentreret og ansvarsfraskrivende. endvidere har han defekt impulskontrol, som
yderligere kompromitteres, når han misbruger euforiserende stoffer.
a har igennem den sidste halvanden måneds tid tidvist været åbenlys psykotisk, kom-
manderende, og truende overfor medpatienter samt personaler. når a går ude i afde-
lingen gør han sig vred og synlig som om han er en slags leder. han holder nøje øje
med, hvad der foregår i afdelingen. det er ikke lykkedes at opnå et samarbejde med a,
selv om man har strakt sig vidt. a er anbragt på en flugtsikret afdeling. når han er i
haven, går han langs kanten på hegnet og prøver at gemme sig bag buske og træer. på
sit værelse har js gravet en rende på ½ cm i vindueskarmen, som dog er ca. 8 cm tyk.
aktuelle: den 03.08.13 taler bagvagten med a, idet a gennem flere dage har været til-
tagende urolig, anspændt og forandret i sin adfærd. a har kun sovet få timer pr. nat, og
der har endvidere været medicinsvigt. a er mere usoigneret end vanligt og fremstår til
tider forvirret med bizar adfærd, idet han f.eks. gjorde honnør til køleskabet. a har vir-
ket indelukket og autistisk i kontakten og stirrende i blikket. endvidere har a igennem
flere uger haft en meget truende attitude, som har været tiltagende. a kommanderer med
personalet med klare underliggende trusler. han har flere gange været i konflikt med
medpatienter, og han har flere gange slået medpatienter, senest 4 dage inden bælte-
fiksation. bagvagten forsøger at tale med a for at tilbyde ham yderligere medicin. a
fremstår umiddelbart imødekommende, men bliver uden anledning tydeligt svært af-
fektspændt under samtalen. a kigger truende på bagvagten og fortæller ham, at han ikke
vil forstyrres, og at det er sidste gang han vil høre på den slags. a vil således ikke høre
tale om at tage ekstra medicin, men gerne den almindelige ordinerede medicin.
bagvagten konkluderer, at på bagrund af den truende adfærd, affektspændte tilstand og
voldelige historie er der overhængende fare for, at a begår ny vold i afdelingen. bag-
vagten kontakter undertegnede, der samtykker til, at a kan blive bæltefikseret på grund
af farlighed og uforudsigelighed.
af sikkerhedsmæssige grunde tilkaldes politiet, og bæltefikseringen foregår stille og
roligt. a får beroligende medicin i form af indsprøjtning med zyprexa 10 mg intra-
muskulært. der er udfyldt protokol på fikseringen samt på medicinen, og bistands-
værgen er kontaktet og a er oplyst om klagemuligheder.
a lå bæltefikseret i knap 48 timer, og han har taget sin medicin frivilligt, men har i
øvrigt ikke villet samarbejde med personalet.
i forbindelse med at a løsnes af bæltet accepterer han stigning af dosis af solian, som
han frivilligt tager fremover.
den 2. bæltefiksation finder sted den 13.08.13 i forbindelse med, at a overfalder med-
patient, efter at han har bedt om at få amfetamin samt låne 200 kr, men fik afslag. a
vælter medpatient omkuld og holder ham fast og tilkalder personalet, som imidlertid
allerede var på vej. han råber til personalet, at han holder på medpatienten, og fejlagtigt
tror de, at det var medpatienten, der havde det rigtigt dårligt, hvorfor de hjælper med at
holde, mens a slår på medpatienten i hoved og i flanken samtidig med, at a sidder på
hans ene ben. dette stopper først efter flere slag og efter, at personalet har råbt, at a
skulle stoppe og gå på sit værelse, hvilket han gør. medpatienten har pådraget sig
blodnæse, ophovnede blødende læber og var kortvarigt bevidstløs et par sekunder,
                                                 - 4 -
      endvidere sår i panden og bule i nakken samt smerter i det ene knæled flere dage efter.
      det var nødvendigt at observere medpatienten for hjernerystelse efterfølgende. dette
      var der dog ikke tegn på.
      politiet var blevet tilkaldt til at bistå med bæltefikseringen, idet vi ikke var sikre på, at
      der var mandskab nok i afdelingen. a lægger sig stille og roligt i bælte igen, og han er
      helt uden anger over, at han har overfaldet medpatienten.
      ved efterfølgende bæltetilsyn lover a at han ikke vil overfalde nogen mere samt at han
      vil samarbejde, men i praksis viser det sig, at a ikke vil samarbejde. han siger de ting,
      vi gerne vil høre i håb om at komme ud af bæltet.
      det vurderes fortsat, at a er farlig, og at a er sindssyg lidende af skizofreni og vedva-
      rende udsætter andres liv og legeme for alvorlig overhængende fare.
      a er fortsat bæltefikseret.
      vi er ved at udfærdige anmodning om farlighedsdekret til a.
      …
      diagnoser:
      f 20.0 paranoid skizofreni
      f 19.26 afhængighedssyndrom af flere/andre stoffer, episodisk brug
      z 04.68 anden retspsykiatrisk undersøgelse eller foranstaltning”.
der er fremlagt behandlingsnotater fra psykiatrisk center sct. hans vedrørende perioden før,
under og efter tvangsfikseringen af a. heraf fremgår bl.a., at lægerne løbende vurderede, om
der var grundlag for at fortsætte tvangsfikseringen.
a blev efter det oplyste i efteråret 2013 anbragt i afdelingen for retspsykiatri, nykøbing
sjælland (sikringsafdelingen), efter at justitsministeriet den 30. august 2013 havde udstedt
farlighedsdekret, jf. psykiatrilovens § 40. som anført af byretten blev holbæk rets dom af 20.
december 2013, hvorefter farlighedsdekretet var lovligt, stadfæstet af landsretten ved dom af
26. august 2014.
retsgrundlag
den europæiske menneskerettighedskonvention
artikel 3
                                               - 5 -
det fremgår af artikel 3 i den europæiske menneskerettighedskonvention, at ingen må un-
derkastes tortur og heller ikke umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.
den europæiske menneskerettighedsdomstol har flere gange taget stilling til, om anvendelse
af tvang over for personer, der er berøvet deres frihed, herunder tvangsfiksering af psykisk
syge personer, udgør en krænkelse af artikel 3. i en dom af 19. februar 2015 i sag nr.
75450/12 (m.s. mod kroatien) hedder det herom bl.a.:
      ”(i) general principles
      94. the court reiterates that article 3 of the convention enshrines one of the most fun-
      damental values of a democratic society. it prohibits in absolute terms torture or
      inhuman or degrading treatment or punishment, irrespective of the circumstances or the
      victim’s behaviour…
      95. to fall under article 3 of the convention, ill-treatment must attain a minimum level
      of severity. the assessment of this minimum level of severity is relative; it depends on
      all the circumstances of the case, such as the duration of the treatment, its physical and
      mental effects and, in some cases, the gender, age and state of health of the victim.
      further factors include the purpose for which the treatment was inflicted, together with
      the intention or motivation behind it, as well as its context, such as an atmosphere of
      heightened tension and emotions...
      96. the court has recognised the special vulnerability of mentally ill persons in its case-
      law and the assessment of whether the treatment or punishment concerned is incom-
      patible with the standards of article 3 has, in particular, to take into consideration this
      vulnerability…
      97. in respect of persons deprived of their liberty, recourse to physical force which has
      not been made strictly necessary by their own conduct diminishes human dignity and is
      in principle an infringement of the right set forth in article 3 of the convention
      …
       (ii) application of these principles to the present case
      α) severity of the treatment
      …
      102. in view of the above circumstances, the court is particularly mindful that the
      applicant’s physical restraint lasted for fifteen hours and that such a measure is usually
      perceived by those who have experienced it as traumatic, impossible to forget, capable
      of causing physical injury, humiliating and disappointing (see paragraph 61 above),
      which the applicant herself alleged (see paragraph 88 above). the court thus considers
      that the applicant’s physical restraint for fifteen hours must have caused her great di-
      stress and physical suffering and that article 3 of the convention is in principle appli-
      cable to the present case (compare bureš, cited above, § 90).
                                                - 6 -
       β) justification of the treatment
       103. the court has already held that the assessment of whether involuntary treatment of
       patients with mental disabilities in the hospital setting was justified needed to be
       examined against the question of medical necessity, which must convincingly be shown
       to exist, taking into account the current legal and medical standards on the issue (see
       herczegfalvy, cited above § 83, and bureš, cited above, § 93).
       104. in respect of the use of measures of physical restraint on patients in psychiatric
       hospitals, the court sees no reason to disagree in principle with the government’s
       submission that medical standards in psychiatry allow for a recourse to such measures
       when no other measures could produce the desired result of calming an agitated
       individual down and to prevent him or her from harming himself or herself or others
       (see paragraph 90 above). it notes, however, that the developments in contemporary
       legal standards on seclusion and other forms of coercive and non-consensual measures
       against patients with psychological or intellectual disabilities in hospitals and all other
       places of deprivation of liberty require that such measures be employed as a matter of
       last resort and when their application is the only means available to prevent immediate
       or imminent harm to the patient or others…
       105. furthermore, the use of such measures must be commensurate with adequate
       safeguards from any abuse, providing sufficient procedural protection, and capable of
       demonstrating sufficient justification that the requirements of ultimate necessity and
       proportionality have been complied with and that all other reasonable options failed to
       satisfactorily contain the risk of harm to the patient or others. it must also be shown that
       the coercive measure at issue was not prolonged beyond the period which was strictly
       necessary for that purpose…”
artikel 13
det fremgår af artikel 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention, at enhver, hvis
rettigheder efter konventionen er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler her-
imod.
i relation til krænkelse af artikel 3 har den europæiske menneskerettighedsdomstol fastslået,
at retten til et effektivt retsmiddel forudsætter, at der skal være adgang til erstatning for ikke-
økonomisk skade (godtgørelse), jf. bl.a. præmis 62 i dom af 29. april 2003 i sag nr. 50390/99
(mcglinchey m.fl. mod storbritannien), hvor det hedder:
       “62. the court reiterates that article 13 of the convention guarantees the availability at
       the national level of a remedy to enforce the substance of the convention rights and
       freedoms in whatever form they might happen to be secured in the domestic legal order.
       the effect of article 13 is thus to require the provision of a domestic remedy to deal
                                                  - 7 -
       with the substance of an “arguable complaint” under the convention and to grant ap-
       propriate relief, although contracting states are afforded some discretion as to the
       manner in which they conform to their convention obligations under this provision. the
       scope of the obligation under article 13 varies depending on the nature of the appli-
       cant’s complaint under the convention. nevertheless, the remedy required by article 13
       must be “effective” in practice as well as in law…
       63. in the case of a breach of articles 2 and 3 of the convention, which rank as the most
       fundamental provisions of the convention, compensation for the non-pecuniary damage
       flowing from the breach should in principle be part of the range of available remedies
       …”
den europæiske menneskerettighedsdomstol har fastslået, at godtgørelsen skal være passende
og tilstrækkelig set i lyset af konventionens artikel 41, jf. bl.a. afgørelse af 28. september
2004 i sag nr. 63994/00 (estok mod slovakiet) og afgørelse af 15. marts 2005 i sag 60227/00
(bako mod slovakiet). i den sidstnævnte afgørelse hedder det bl.a.:
       “in its finding the constitutional court ordered that the prievidza district court should
       proceed with the case without further delay and awarded the applicant the equivalent of
       approximately 3,000 euros by way of just satisfaction in respect of non-pecuniary
       damage resulting from the violation found.
       the court notes that the compensation granted in the present case is lower than the
       sums usually awarded for comparable delays under its case-law. it reiterates, in this
       respect, the importance of a reasonable amount of just satisfaction being awarded in the
       domestic system for the remedy in question to be considered as effective under the
       convention. whether the amount awarded may be regarded as reasonable, however,
       falls to be assessed in the light of all the circumstances of the case. these include not
       merely the duration of the proceedings in the specific case but the value of the award
       judged in the light of the standard of living in the state concerned, and the fact that
       under the national system compensation will in general be awarded and paid more
       promptly than would be the case if the matter fell to be decided by the court under
       article 41 of the convention.
       in the light of all the material in its possession, including the promptness of the finding
       and award made by the constitutional court in the present case, the court considers that
       the sum accorded to the applicant cannot be considered as unreasonable...
       the court therefore concludes that the applicant can no longer claim to be a “victim”
       within the meaning of article 34 of the convention of the alleged violation of his right
       to a hearing within a reasonable time.
       it follows that this complaint is manifestly ill-founded and must be rejected in accor-
       dance with article 35 §§ 3 and 4 of the convention.”
                                                - 8 -
artikel 41
efter artikel 41 kan domstolen, når den finder, at der er sket en krænkelse af konventionen,
tilkende den forurettede part en passende erstatning, herunder for ikke-økonomisk skade
(godtgørelse).
menneskerettighedsdomstolen har herom i dom af 18. september 2009 i sag nr. 16064/90
(varnava og andre mod tyrkiet) udtalt bl.a.:
       “224. the court would observe that there is no express provision for non-pecuniary or
       moral damage. evolving case by case, the court’s approach in awarding just satis-
       faction has distinguished situations where the applicant has suffered evident trauma,
       whether physical or psychological, pain and suffering, distress, anxiety, frustration,
       feelings of injustice or humiliation, prolonged uncertainty, disruption to life, or real loss
       of opportunity… and those situations where the public vindication of the wrong suf-
       fered by the applicant, in a judgment binding on the contracting state, is a powerful
       form of redress in itself. in many cases where a law, procedure or practice has been
       found to fall short of convention standards this is enough to put matters right… in some
       situations, however, the impact of the violation may be regarded as being of a nature
       and degree as to have impinged so significantly on the moral well-being of the applicant
       as to require something further. such elements do not lend themselves to a process of
       calculation or precise quantification. nor is it the court’s role to function akin to a
       domestic tort mechanism court in apportioning fault and compensatory damages be-
       tween civil parties. its guiding principle is equity, which above all involves flexibility
       and an objective consideration of what is just, fair and reasonable in all the circum-
       stances of the case, including not only the position of the applicant but the overall
       context in which the breach occurred. its non-pecuniary awards serve to give recog-
       nition to the fact that moral damage occurred as a result of a breach of a fundamental
       human right and reflect in the broadest of terms the severity of the damage; they are not,
       nor should they be, intended to give financial comfort or sympathetic enrichment at the
       expense of the contracting party concerned.”
anbringender
a har anført navnlig, at den uberettigede tvangsfiksering indebar en overtrædelse af artikel 3 i
den europæiske menneskerettighedskonvention. ved fastsættelsen af godtgørelsen herfor, jf.
konventionens artikel 13 sammenholdt med artikel 41, skal der lægges vægt på varigheden af
den uberettigede tvangsfiksering på samlet set ca. 18 dage. godtgørelsen skal være væsentligt
højere end 25.000 kr. godtgørelsen skal ikke udmåles efter de takster, der gælder for uberet-
tiget frihedsberøvelse inden for strafferetsplejen, jf. retsplejelovens kapitel 93 a.
                                                - 9 -
region hovedstaden har anført navnlig, at der ikke er fast praksis for størrelsen af godtgørel-
se for uberettiget tvangsfiksering. den godtgørelse på 25.000 kr., som landsretten har fastsat,
er passende. den svarer til, hvad der ville have været udmålt i tilfælde af uberettiget friheds-
berøvelse inden for strafferetsplejen, jf. retsplejelovens kapitel 93 a. taksterne var i 2013
6.100 kr. for det første døgn og 750 kr. for hvert følgende døgn.
højesterets begrundelse og resultat
a blev i to perioder tvangsfikseret til sengen i henhold til dagældende psykiatrilovs § 14, først
fra den 3. august 2013 kl. 13.25 til den 5. august 2013 kl. 12.00 og igen fra den 13. august
2013 kl. 11.40 til den 2. september 2013 kl. 13.35. tvangsfikseringen varede således samlet
set 22 dage.
for højesteret er parterne enige i landsrettens og dermed det psykiatriske patientklagenævns
vurdering om, at tvangsfikseringen var uberettiget i hele perioden fra den 3. august 2013 til
den 5. august 2013, at tvangsfikseringen var berettiget i perioden fra den 13. august 2013 kl.
11.40 til den 17. august 2013 kl. 07.55, og at tvangsfikseringen var uberettiget i perioden efter
den 17. august 2013 kl. 07.55 og indtil den 2. september 2013, hvor tvangsfikseringen op-
hørte. a var således uberettiget tvangsfikseret i to perioder, først fra den 3. til den 5. august
2013 (2 dage) og igen fra den 17. august til den 2. september 2013 (16 dage). den uberettige-
de tvangsfiksering til sengen udgjorde samlet set 18 dage.
parterne er endvidere enige om, at a har krav på en godtgørelse for den uberettigede tvangs-
fiksering. region hovedstaden har således delvis opfyldt landsrettens dom ved den 16. de-
cember 2015 at have betalt 25.000 kr. uden procesrente til a. parternes uenighed for høje-
steret angår alene, om a har krav på mere end 25.000 kr. i godtgørelse.
højesteret finder, at den uberettigede tvangsfiksering af a i de nævnte perioder – henset til
den belastning, der er forbundet hermed – indebærer en krænkelse i strid med artikel 3 i den
europæiske menneskerettighedskonvention.
i overensstemmelse med parternes opfattelse finder højesteret endvidere, at a har krav på en
godtgørelse herfor, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26 sammenholdt med artikel 13
i den europæiske menneskerettighedskonvention. godtgørelsens størrelse må fastsættes ud
                                                - 10 -
fra et skøn bl.a. i lyset af artikel 41 i den europæiske menneskerettighedskonvention
sammenholdt med menneskerettighedsdomstolens praksis. det må således vurderes, hvad der
er rimeligt efter sagens samlede omstændigheder, herunder as situation og den sammenhæng,
som krænkelsen er sket i, jf. præmis 224 i menneskerettighedsdomstolens dom af 18. septem-
ber 2009 i sag nr. 16064/90 (varnava og andre mod tyrkiet).
ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse må det efter højesterets opfattelse indgå, at ube-
rettiget tvangsfiksering til sengen i 18 dage må anses for et alvorligt indgreb.
det må imidlertid også indgå, at lægerne på psykiatrisk center sct. hans løbende vurderede,
om betingelserne for fortsat tvangsfiksering var opfyldt, og at denne vurdering må anses for at
have været vanskelig henset til as helbredsmæssige forhold og adfærd under opholdet på psy-
kiatrisk center sct. hans. han er idømt forvaring for alvorlig personfarlig kriminalitet (bl.a.
grov vold, frihedsberøvelse og voldtægt), og han lider af skizofreni. han har under sit ophold
på psykiatrisk center sct. hans været truende, og han har flere gange udøvet vold over for
medpatienter, ligesom hans adfærd efter de lægelige oplysninger må anses for uforudsigelig.
den 30. august 2013 traf justitsministeriet i henhold til psykiatrilovens § 40 afgørelse om, at
a skal anbringes i sikringsafdelingen. en sådan afgørelse kan kun træffes, hvis den pågæl-
dende vedvarende udsætter andres liv eller legeme for alvorlig og overhængende fare.
tre dommere – jon stokholm, henrik waaben og oliver talevski – udtaler herefter:
på den anførte baggrund finder vi – navnlig i lyset af varigheden af den uberettigede tvangs-
fiksering – efter en samlet skønsmæssig vurdering, at godtgørelsen bør fastsættes til 75.000
kr.
dommerne marianne højgaard pedersen og poul dahl jensen udtaler:
vi finder under de anførte omstændigheder, at godtgørelsen bør fastsættes til 50.000 kr. vi
har herved på den ene side lagt vægt på varigheden af den del af tvangsfikseringerne, der er
blevet kendt uberettiget, og på den anden side as uforudsigelige, truende og voldelige adfærd
forud for tvangsfikseringerne, hvor han bl.a. havde slået medpatienter.
                                             - 11 -
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at godtgørelsen fastsættes til 75.000 kr.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med den ændring, at region hovedstaden til
a skal betale yderligere 50.000 kr. med procesrente som nedenfor bestemt.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at region hovedstaden inden 14 dage efter
denne højesteretsdoms afsigelse til a skal betale yderligere 50.000 kr. med procesrente af
75.000 kr. fra den 3. oktober 2013 til den 15. december 2015 og af 50.000 kr. fra den 16.
december 2015.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
