                  højesterets kendelse
                    afsagt onsdag den 19. december 2018
sag bs-36847/2018-hjr
nissan nordic europe oy
(advokat christian karhula lauridsen)
mod
daugaard biler a/s
(advokat peter stig jakobsen)
i tidligere instans er truffet afgørelse af sø- og handelsretten den 20. marts
2018.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: henrik waaben, michael rekling og
lars hjortnæs.
påstande
appellanten, nissan nordic europe oy, har nedlagt påstand om, at højesteret
antager sagen til realitetsbehandling.
indstævnte, daugaard biler a/s, har protesteret herimod.
sagsfremstilling
ankesagen angår, om nissan nordic europe oy efter ophævelsen af en for-
handleraftale med daugaard biler a/s har handlet ansvarspådragende ved ikke
at lade daugaard biler fortsætte eller blive genoptaget som autoriseret nissan-
reparatør.
daugaard biler har angående nissans ophævelse og afvisning af at lade dau-
gaard biler genindtræde som autoriseret reparatør indleveret en klage til kon-
kurrence- og forbrugerstyrelsen samt klaget til eu-kommissionen. konkur-
                                           2
rence- og forbrugerstyrelsen besluttede den 10. april 2015 ikke at træffe afgø-
relse i sagen, idet styrelsen på baggrund af de indhentede oplysninger vurde-
rede, at det forventede resultat af yderligere undersøgelser og deres betydning
for konkurrencesituationen ikke ville stå i rimeligt forhold til anvendelse af de
yderligere myndighedsressourcer, som ville være nødvendige for at undersøge
og træffe afgørelse i sagen. daugaard biler trak senere klagen til eu-kommissi-
onen tilbage.
sagen blev indbragt for sø- og handelsretten ved stævning af 19. maj 2017,
hvor daugaard biler nedlagde påstand om, at nissan skulle anerkende at have
handlet ansvarspådragende over for daugaard biler ved ikke fra den 23. maj
2014 – subsidiært et senere tidspunkt – at have optaget daugaard biler som au-
toriseret nissan-reparatør fra daugaard bilers nærmere angivne forretningsste-
der. daugaard biler nedlagde også en påstand om, at nissan skulle betale i alt
17.391.050 kr. til daugaard biler.
nissan påstod frifindelse.
påstanden om ansvarsgrundlaget har sø- og handelsretten udskilt til særskilt
behandling og afgørelse.
sø- og handelsretten fandt ved dom af 20. marts 2018, at nissan havde handlet
ansvarspådragende over for daugaard biler ved ikke fra den 23. maj 2014 at
have optaget daugaard biler som autoriseret nissan-reparatør fra daugaard bi-
lers nærmere angivne forretningssteder.
procesbevillingsnævnet har ved afgørelse af 29. august 2018 meddelt nissan til-
ladelse til anke af sø- og handelsrettens dom af 20. marts 2018, og nissan har
anket dommen ved ankestævning af 26. september 2018 og har anmodet om, at
højesteret tager anken under pådømmelse.
anbringender
nissan har anført navnlig, at sagen er af principiel karakter. sagen rejser således
spørgsmål om fortolkningen og anvendelsen af blandt andet konkurrencelo-
vens § 6, stk. 1, og eventuelt teuf artikel 101, stk. 1. det gælder blandt andet
spørgsmålet om, hvorvidt det forhold, at en leverandør ensidigt afviser at lade
en reparatør fortsætte eller blive genoptaget i et kvalitativt selektivt distributi-
onssystem, overhovedet kan være omfattet af konkurrencelovens § 6, stk. 1, og
eventuelt teuf artikel 101, stk. 1.
det gælder også spørgsmålet om, hvorvidt det under visse omstændigheder,
såsom i tilfælde af væsentlig misligholdelse af et aftaleforhold, kan være i over-
ensstemmelse med et kvalitativt selektivt distributionssystem – og derfor ikke
kan medføre en mulig overtrædelse af konkurrencelovens § 6, stk. 1, og eventu-
                                               3
elt teuf artikel 101, stk. 1 – at en leverandør afviser at lade en distributør, som
ellers opfylder de kvalitative minimumskrav, fortsætte eller blive genoptaget i
et kvalitativt selektivt distributionssystem.
endvidere gælder det spørgsmålet om, hvorvidt en eventuel uberettiget afvis-
ning af at lade en distributør fortsætte eller blive genoptaget i et kvalitativt se-
lektivt distributionssystem i sig selv udgør en overtrædelse af konkurrencelo-
vens § 6, stk. 1, og eventuelt teuf artikel 101, stk. 1, eller blot betyder, at det
kvalitative selektive distributionssystem – altså leverandørens aftaler med de
distributører, der er optaget i distributionssystemet – falder inden for konkur-
rencelovens § 6, stk. 1, og eventuelt teuf artikel 101, stk. 1, således at eventu-
elle konkurrencebegrænsninger aftalt mellem leverandøren og de autoriserede
distributører potentielt er i strid med forbuddet.
sagen har desuden generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen.
på denne baggrund er betingelserne for direkte anke til højesteret i medfør af
retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt., jf. 1. pkt., opfyldt.
daugaard biler har anført navnlig, at sagen ikke angår spørgsmål af principiel
karakter. for det første vedrører sagens omdrejningspunkt en konkret bevisbe-
dømmelse. sagen angår således spørgsmålet om, hvorvidt nissan har handlet
ansvarspådragende ved ikke at lade daugaard biler fortsætte som autoriseret
reparatør. afgørelsen af dette spørgsmål beror på en konkret bevisbedømmelse.
parterne var under sagens behandling for sø- og handelsretten i det væsentlig-
ste enige om, at nissan – inden for rammerne af nissans kvalitative selektive
distributionssystem – som udgangspunkt var forpligtet til at optage alle, som
opfyldte de af nissan fastsatte kvalitative betingelser for optagelse. hoved-
spørgsmålet var, om de forhold, som lå til grund for ophævelsen af forhandler-
aftalen, var tilstrækkeligt grove til at kunne berettige fravigelsen fra hovedreg-
len om, at alle, som opfylder de kvalitative betingelser for optagelse som autori-
seret reparatør, har ret til optagelse. endvidere var spørgsmålet, om daugaard
biler opfyldte de kvalitative betingelser for optagelse som autoriseret nissan re-
paratør.
for det andet er det juridiske grundlag for sagens pådømmelse ikke uafklaret.
det er uomtvistet, at nissan har udarbejdet den kombinerede forhandleraftale
på baggrund af og med henblik på at efterleve de konkurrenceretlige rammer
for selektiv distribution. nissans pligt til ikke at afslå en ansøgning fra en ellers
ophørt forhandler (”uanset årsag”) følger således både af aftalen mellem dau-
gaard biler og nissan og af konkurrencereglerne. sagen kan derved afgøres så-
vel ud fra en fortolkning af aftalegrundlaget som efter konkurrencelovens § 6,
stk. 1, og teuf artikel 101, stk. 1.
                                               4
endvidere synes sagen ikke at have generel betydning for retsanvendelsen og
retsudviklingen, idet sagen, som nærmere redegjort for ovenfor, i første række
beror på en vurdering af, om der i det konkrete tilfælde var omstændigheder,
som kunne danne grundlag for at nægte daugaard biler at fortsætte som autori-
seret nissan reparatør.
højesterets begrundelse og resultat
af retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt., som affattet ved lov nr. 84 af 28. januar
2014 om ændring af retsplejeloven mv. (sagstilgangen til højesteret), fremgår,
at domme, der er afsagt af sø- og handelsretten, kan ankes til højesteret,
       ”hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen
       og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller hvis
       andre særlige grunde i øvrigt taler for, at sagen behandles af højesteret som 2. in-
       stans.”
den indankede dom angår, om nissan har handlet ansvarspådragende ved ikke
at lade daugaard biler fortsætte som autoriseret reparatør. afgørelsen heraf be-
ror i første række navnlig på en konkret vurdering i lyset af parternes aftale
samt retspraksis fra danske domstole og eu-domstolen.
sagens afgørelse kan derfor ikke på det foreliggende grundlag antages at få
principiel betydning, og der ses heller ikke at foreligge andre særlige grunde,
der taler for, at sagen bør kunne indbringes for højesteret som 2. instans.
på denne baggrund finder højesteret, at betingelserne for anke til højesteret
ikke er opfyldt, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt.
højesteret afviser derfor anken, jf. retsplejelovens § 368, stk. 6, 2. pkt., jf. stk. 4,
2. pkt.
det bemærkes, at sø- og handelsrettens afgørelse af 20. marts 2018, der var en
delafgørelse efter retsplejelovens § 253, stk. 2, og som ikke sluttede sagen, burde
være truffet ved kendelse.
                                    thi bestemmes:
denne anke afvises fra højesteret.
 publiceret til portalen d. 19-12-2018 kl. 11:15
modtagere: advokat (h) christian karhula lauridsen, advokat (h) peter
stig jakobsen
