                      højesterets kendelse
                           afsagt torsdag den 24. maj 2012
sag 217/2011
ftf som mandatar for
dansk musiker forbund som mandatar for
a
(advokat pernille backhausen)
mod
horesta arbejdsgiver som mandatar for
b a/s
(advokat marie louise larsen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i horsens den 25. januar 2011 og kendelse af ve-
stre landsrets 11. afdeling den 30. marts 2011.
i afgørelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, jytte scharling, jon stokholm, vibeke
rønne og michael rekling.
påstande
ftf som mandatar for dansk musiker forbund som mandatar for a har nedlagt påstand om,
at horesta arbejdsgiver som mandatar for b, skal anerkende, at spørgsmålet om beretti-
gelsen af den foretagne bortvisning af a skal afgøres ved faglig voldgift, subsidiært at be-
handlingen af spørgsmålet om berettigelsen af den foretagne bortvisning af a skal påbegyn-
des ved faglig voldgift.
horesta arbejdsgiver som mandatar for b har nedlagt på stand om stadfæstelse, subsidi-
ært frifindelse.
                                                 - 2 -
sagsfremstilling
a blev den 1. november 2007 ansat som sceneassistent på b. ifølge § 2 i ansættelsesbevis af
25. maj 2002 er ansættelsesforholdet ikke omfattet af en overenskomst. ansættelsesbeviset
indeholder ikke bestemmelser om voldgift. den 10. december 2009 blev a bortvist fra sin
stilling. han var sikkerhedsrepræsentant på tidspunktet for bortvisningen.
retsgrundlag
arbejdsretsloven bestemmer i § 9:
       ”for arbejdsretten indbringes sager om
       …
       7)     tvister om, hvorvidt der foreligger en aftale om faglig voldgift, og om fortolknin-
              gen af en aftale om faglig voldgift og
       …”
§ 9, stk. 1, nr. 7, blev indsat i arbejdsretsloven ved lov nr. 106 af 26. februar 2008 på bag-
grund af lovforslag nr. 5 af 28. november 2007. i bemærkningerne til § 9 hedder det (folke-
tingstidende, 2007/08, 2. samling, tillæg a, l 5, side 62):
       ”til stk. 1, nr. 7, bemærkes:
       det foreslås, at sager om, hvorvidt der foreligger aftale om faglig voldgift, og om for-
       tolkning af en aftale om faglig voldgift i alle tilfælde henhører under arbejdsretten.
       bestemmelsen indebærer, at uoverensstemmelser om eksistensen og fortolkningen af
       aftaler om faglig voldgift skal afgøres af arbejdsretten. det gælder, selv om der er tale
       om en uoverensstemmelse som nævnt mellem parter, der i deres kollektive overens-
       komst har aftalt konfliktløsning ved faglig voldgift i stedet for arbejdsretten. der er tale
       om en sagstype, som angår et centralt arbejdsretligt problem, som - uanset overens-
       komstområde - bør afgøres efter ensartede retningslinjer, hvorfor arbejdsretten tillæg-
       ges enekompetence til afgørelse af sager af denne art. sager herom kan ikke indbringes
       for de almindelige domstole, jf. § 11, stk. 1. der kan heller ikke i stedet for behandling
       ved arbejdsretten træffes aftale om behandling ved en faglig voldgiftsret, jf. også be-
       mærkningerne nedenfor til § 22, stk. 2.
       det er for så vidt angår voldgift omfattet af voldgiftsloven almindeligt antaget, at en
       voldgiftsaftale kun kan anses for indgået, hvis dette er klart, og aftalen fortolkes således,
       at den kun omfatter de tvister, som klart falder ind under aftalen. voldgiftsloven gælder
       imidlertid ikke for tvistløsning ved faglig voldgift, jf. denne lovs § 1, stk. 5. tvistløs-
       ning ved en faglig voldgiftsret repræsenterer omvendt en model for kollektiv tvistløs-
       ning på det kollektivarbejdsretlige område, som overenskomstparterne har fundet natur-
       lig og har opereret med i 100 år. der er derfor i almindelighed ikke behov for at stille
       særlige klarhedskrav til kollektive overenskomstparters vedtagelse af faglig voldgift,
       som også for det enkelte medlem af de overenskomstbærende organisationer indebærer
                                                  - 3 -
       en retlig prøvelse, som må anses for retssikkerhedsmæssigt fuldt betryggende, se også
       bemærkningerne nedenfor til § 21, nr. 3. uoverensstemmelser om eksistens, omfang og
       virkning af en aftale om faglig voldgift skal derfor i almindelighed afgøres på samme
       måde som andre fortolkningsuoverensstemmelser på det kollektivarbejdsretlige område.
       for så vidt angår organisationsmedlemmers lovbaserede krav er der imidlertid behov for
       også i forhold til arbejdsretlige overenskomstparters aftale om faglig voldgift - alt af-
       hængig af kravets art og baggrund samt arbejdsretlig praksis - at stille krav om klarhed
       med hensyn til, hvad der er aftalt…”
§ 9, stk. 1, nr. 7, er også nævnt i bemærkningerne til § 22, der vedrører muligheden for at
anlægge en sag, der efter § 21 skal indbringes for en faglig voldgiftsret, ved de almindelige
domstole. i bemærkningerne til denne bestemmelse er anført bl.a. (folketingstidende 2007/08,
2. samling, tillæg a, l 5, side 66.):
       ”uoverensstemmelser om selve eksistensen og forståelsen af en aftale om faglig vold-
       gift henhører alene under arbejdsretten i henhold til den nye bestemmelse i § 9, stk. 1,
       nr. 7. det gælder uanset, hvilket overenskomstniveau voldgiftsaftalen befinder sig på.”
arbejdsmiljølovens § 10 er sålydende:
       ”arbejdsgiveren afholder udgifterne ved arbejdsmiljørepræsentantens hverv og godtgør
       arbejdsmiljørepræsentanten tab af indtægt.
       stk.2. arbejdsmiljørepræsentanten er beskyttet mod afskedigelse og anden forringelse af
       sine forhold på samme måde som tillidsmænd inden for vedkommende eller tilsvarende
       faglige område.
       stk.3. uoverensstemmelser om beskyttelsen efter stk. 1 og 2, herunder spørgsmål om,
       hvilke regler der finder anvendelse, og om brud på eller fortolkning af reglerne, afgøres
       ved fagretlig behandling, jf. § 33 i lov om arbejdsretten og faglige voldgiftsretter.”
arbejdsretslovens § 33 er sålydende:
       ”bestemmelserne i dette kapitel finder anvendelse, medmindre parterne i et overens-
       komstforhold har vedtaget betryggende bestemmelser om faglig voldgiftsretsbehand-
       ling.
       stk.2. de til enhver tid mellem dansk arbejdsgiverforening og landsorganisationen i
       danmark aftalte regler for behandling af faglig strid (normen) er i øvrigt gældende,
       medmindre parterne i et overenskomstforhold har vedtaget betryggende regler om be-
       handling og afgørelse af uenighed af faglig karakter.”
i bemærkningerne til bestemmelsen i folketingstidende 2007/08, 2. samling, tillæg a, l 5,
side 70, er bl.a. anført:
       ”det arbejdsretlige system i danmark er kendetegnet ved, at parterne i et overenskomst-
       forhold - eller ved aftaler i øvrigt - ofte tilrettelægger forholdene mellem lønmodtager
                                                  - 4 -
       og arbejdsgiver på en måde, der mest hensigtsmæssigt passer til den enkelte branche
       eller den enkelte virksomhed. det indebærer bl.a., at en lang række overenskomster in-
       deholder regler om etablering og tilrettelæggelse af faglige voldgifter. dette autonome
       aspekt gør, at systemerne ofte er effektive og procesbesparende.
       der er ikke med forslaget om at forankre de faglige voldgiftsretter i loven tilsigtet æn-
       dringer i dette system. det betyder, at parterne i et overenskomstforhold i henhold til
       stk. 1 fortsat kan vedtage betryggende regler om de faglige voldgiftsretter, således at så-
       danne overenskomstbestemmelser træder i stedet for lovreglerne i kapitel 2.”
anbringender
ftf som mandatar for dansk musiker forbund som mandatar for a har navnlig anført, at det
hverken følger af arbejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7, jf. § 11, eller af hensynene bag disse be-
stemmelser, at arbejdsrettens enekompetence omfatter spørgsmålet om, hvorvidt der skal ske
behandling ved faglig voldgift af den foreliggende materielle tvist. det følger modsætningsvis
af arbejdsretslovens § 10, stk. 2, at arbejdsretten ikke behandler sager, hvor kun lovfortolk-
ning er af betydning for sagens afgørelse. den juridiske ramme er ikke arbejdsretslovens § 9,
stk. 1, nr. 7, jf. § 11, idet parterne er enige om, at der ikke eksisterer en aftale om faglig vold-
gift. den juridiske ramme er derimod en fortolkning af arbejdsmiljøloven § 10, stk. 3, der di-
rekte peger på faglig voldgift.
horesta arbejdsgiver som mandatar for b har anført, at det følger af arbejdsretslovens § 9,
stk. 1, nr. 7, at det udelukkende er arbejdsretten, der er kompetent til at træffe afgørelse om,
hvorvidt der er hjemmel til, at sagen behandles ved faglig voldgift. de civile domstole har
dermed, jf. arbejdsretslovens § 11, ikke kompetence til at træffe afgørelse i en tvist om hen-
visning til faglig voldgift, hvorfor sagen bør afvises.
højesterets begrundelse og resultat
parterne strides om berettigelsen af en bortvisning af en medarbejder, der var sikkerhedsre-
præsentant. der er i den forbindelse opstået uenighed mellem parterne om, hvorvidt denne
materielle tvist om berettigelsen af bortvisningen skal behandles ved de almindelige domstole
eller ved faglig voldgift. det er arbejdstagersidens opfattelse, at den materielle tvist skal afgø-
res ved faglig voldgift, eftersom det i arbejdsmiljølovens § 10, stk. 3, er bestemt, at uoverens-
stemmelser om sikkerhedsrepræsentantbeskyttelsen efter stk. 1 og 2 afgøres ved fagretlig be-
handling. arbejdsgiversiden mener, at dette må forudsætte en overenskomst herom – ar-
                                                - 5 -
bejdsmiljølovens § 10, stk. 3, er ikke en bestemmelse, som i sig selv henfører tvistløsnings-
kompetencen til det fagretlige tvistløsningssystem.
der er dernæst opstået uenighed mellem parterne om, hvorvidt det henhører under de almin-
delige domstole eller arbejdsretten at afgøre, om den materielle tvist om berettigelsen af
bortvisningen skal behandles ved de almindelige domstole eller ved faglig voldgift. arbejds-
giversiden mener, at spørgsmålet henhører under arbejdsretten, da arbejdsretten efter ar-
bejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7, afgør tvister om, hvorvidt der foreligger en aftale om faglig
voldgift, og om forståelsen af en aftale om faglig voldgift. arbejdstagersiden mener, at
spørgsmålet henhører under de almindelige domstole – parternes uenighed angår ikke aftale-
spørgsmål, men forståelsen af arbejdsmiljølovens § 10, stk. 3.
højesteret bemærker, at parterne er enige om, at arbejdsforholdet mellem b og a ikke er om-
fattet af en kollektiv overenskomst, og at der heller ikke mellem dem er nogen aftale om
tvistløsning ved faglig voldgift. der foreligger således ikke nogen uoverensstemmelse om
eksistensen eller forståelsen af en aftale om faglig voldgift og dermed ikke en uoverensstem-
melse omfattet af arbejdsrettens kompetence efter ordlyden af arbejdsretslovens § 9, stk. 1,
nr. 7.
det fremgår af forarbejderne til arbejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7, at uoverensstemmelser om
eksistens og forståelse af aftaler om faglig voldgift angår et centralt arbejdsretligt problem,
som – uanset overenskomstområde – bør afgøres efter ensartede retningslinjer og derfor be-
handles af arbejdsretten.
højesteret finder herefter hverken i ordlyden af eller forarbejderne til arbejdsretslovens § 9,
stk. 1, nr. 7, holdepunkter for en forståelse, hvorefter bestemmelsen også omfatter uoverens-
stemmelser uden forbindelse til kollektivarbejdsretlige aftalespørgsmål om eksistens eller for-
ståelse af en aftale om faglig voldgift.
det følger heraf, at afgørelsen af den foreliggende uoverensstemmelse om forståelsen af ar-
bejdsmiljølovens § 10, stk. 3, henhører under de almindelige domstole. afvisning er derfor
sket med urette.
                                           - 6 -
højesteret ophæver herefter byrettens dom og hjemviser sagen til fortsat behandling ved by-
retten.
                                     thi bestemmes:
byrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til forsat behandling ved retten i horsens.
