                        højesterets dom
                     afsagt tirsdag den 18. december 2018
sag bs-12529/2018-hjr
(1. afdeling)
a
(advokat christina neugebauer)
mod
tryg forsikring a/s
(advokat anja hejde)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 19. december 2016 og
af vestre landsrets 1. afdeling den 21. november 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jon stokholm,
vibeke rønne, hanne schmidt og lars apostoli.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand om betaling af 1.105.385 kr. med
procesrente fra den 9. april 1996.
indstævnte, tryg forsikring a/s, har påstået stadfæstelse, subsidiært betaling af
30.200 kr. med procesrente fra den 9. april 1996.
anbringender
a har for højesteret frafaldet sit anbringende om, at hun har været i utilregnelig
uvidenhed om yderligere krav på godtgørelse og erstatning, jf. forældelses-
lovens § 3, stk. 2, frem til ultimo april/maj 2011. hun er således enig i, at hun
siden marts 2011 har været vidende om de faktiske omstændigheder, der danner
grundlag for hendes krav.
                                              2
hendes krav på erstatning og godtgørelse var imidlertid ikke forældet, da hun
anlagde sagen den 30. april 2014. det skyldes, at forældelsesfristen har været fo-
reløbigt afbrudt i medfør af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, eller forældelses-
lovens § 21, stk. 5, og at sagen er anlagt inden 1 år efter, at tryg afsluttede be-
handlingen af sagen den 9. december 2013.
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, finder også anvendelse vedrørende krav på
yderligere erstatning og godtgørelse i en afsluttet skadesag, når der er tale om
en senfølge, jf. erstatningsansvarslovens § 11. hverken ordlyden af eller forar-
bejderne til § 29, stk. 5, tilsiger, at bestemmelsens anvendelsesområde skulle
være indskrænket til kun at omfatte førstegangsbehandlingen af en sag. tværti-
mod har lovgiver ønsket at beskytte de skadelidte mod forældelsesindsigelser,
så længe forsikringsselskabet realitetsbehandler deres krav. når selskabet væl-
ger at behandle en anmodning om genoptagelse af en afsluttet sag, er det først
forsikringsselskabets endegyldige afvisning af kravet, der medfører, at tillægs-
fristen på 1 år begynder at løbe.
anmeldelsen af 7. juni 2011 vedrørte en senfølge af færdselsuheldet i 1996, og
denne anmeldelse afbrød derfor i medfør af § 29, stk. 5, forældelsesfristen.
det anerkendes, at forældelsesfristen ikke kan afbrydes ved at genanmelde det
samme krav, efter at selskabet har afvist det. det gælder dog under den udtryk-
kelige forudsætning, at selskabet ikke rent faktisk har genbehandlet kravet eller
indgået i forhandlinger herom.
den 1-årige tillægsfrist skal regnes fra trygs endegyldige afvisning af hendes
krav den 9. december 2013. først da stod det klart, at det var nødvendigt at ud-
tage stævning. tillægsfristen skal således ikke regnes fra trygs tidligere afgø-
relser i genoptagelsessagen. det skyldes, at selskabet efterfølgende har realitets-
behandlet sagen på grundlag af nye oplysninger, herunder oplysninger som
selskabet anmodede om. tryg har endvidere i afgørelsen af 21. maj 2012 stillet
hende i udsigt, at hendes krav ville blive behandlet på ny, når der forelå en vej-
ledende udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. tryg er bundet af denne adfærd.
vedrørende forældelsesloven var forældelsesfristen udskudt på grund af for-
handlinger mellem parterne, jf. forældelseslovens § 21, stk. 5. tryg har ikke i pe-
rioden frem til den 9. december 2013 klart og endegyldigt afvist hendes krav.
afvisningerne den 1. december 2011 og den 21. maj 2012 var suppleret med
samtidige tilsagn om, at tryg ville se på sagen igen, hvilket tryg gjorde ved at
behandle spørgsmålet, om der var grundlag for genoptagelse. tryg beskæfti-
gede sig løbende med sagens materielle forhold og udbad sig tilmed suppleren-
de lægelige oplysninger. også tilbuddet om at se på sagen, når den vejledende
udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen forelå, må opfattes som led i reelle forhand-
linger om, hvorvidt der var grundlag for genoptagelse. hun måtte forstå trygs
                                           3
svar på den måde, at tryg ville komme med en endelig stillingtagen til hendes
krav, når den vejledende udtalelse forelå, og hun havde rimelig anledning til at
afvente udfaldet heraf.
udskydelsen af forældelsesfristen vedrører det fulde krav og ikke kun kravet
på godtgørelse for varigt men.
tryg har anført, at as krav på mengodtgørelse og erhvervsevnetab var for-
ældet, da hun den 30. april 2014 udtog stævning. den almindelige forældel-
sesfrist udløb senest i marts 2014, og fristen var ikke forlænget efter reglerne om
tillægsfrist i forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, eller forældelseslovens § 21, stk.
5.
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, finder alene anvendelse i forbindelse med
den oprindelige skadeanmeldelse, men ikke når der rejses krav om yderligere
erstatning som følge af en skade, der allerede er anmeldt og behandlet. § 29, stk.
5, kan således ikke udstrækkes til også at gælde for krav, der udspringer af
samme skade, men som blot rejses på et senere tidspunkt.
hvis højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, kan bringes i an-
vendelse på et senere opstået krav, blev den 1-årige tillægsfrist aktiveret, da sel-
skabet afviste as krav den 1. december 2011. når den 1-årige tillægsfrist én
gang er aktiveret, har § 29, stk. 5, udspillet sin rolle. det fremgår således af
forarbejderne til bestemmelsen, at forældelse ikke vil kunne afbrydes ved at
genanmelde den samme skade, efter at selskabet har afvist kravet.
der er ikke noget særligt behov for at fortolke bestemmelsen i § 29, stk. 5, udvi-
dende, da skadelidte sideløbende er beskyttet af forældelseslovens regler, her-
under om suspension. hvis der i et efterfølgende forløb sker en udvikling i ska-
desagen, f.eks. fordi skadelidte fremskaffer nye oplysninger, som forsikringssel-
skabet har pligt til at vurdere, er skadelidte omfattet af de almindelige regler
om suspension, såfremt de nye oplysninger giver grundlag for en forhandling
om skadelidtes krav. da der imidlertid er tale om samme skade, som blot vur-
deres på ny i lyset af yderligere oplysninger, kan den fornyede henvendelse
ikke medføre endnu en suspension efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5. det
gælder, selv om genanmeldelsen giver anledning til fornyet realitetsbehandling
af sagen. de senere breve, hvorved tryg på ny afviste at genoptage sagen, her-
under senest brevet af 9. december 2013, giver derfor ikke en ny 1-årig frist.
vedrørende forældelseslovens § 21, stk. 5, har parterne ikke forhandlet i denne
bestemmelses forstand, og der er derfor ikke grundlag for at bringe bestemmel-
sen i anvendelse. § 21, stk. 5, udgør en undtagelse til lovens hovedregel om 3-
årig forældelse, og den skal derfor fortolkes indskrænkende.
                                             4
tryg har gennem hele forløbet konsekvent afvist as anmodning om at gen-
optage sagen. selskabet har således ikke bibragt a en forventning om, at
parterne var i forhandling. heller ikke angivelsen af muligheden for at
forelægge sagen for arbejdsskadestyrelsen kan betragtes som forhandlinger,
idet forelæggelsen ikke skete i fælles forståelse mellem parterne. når der samti-
dig ses på forløbet som helhed og herved også på trygs konsekvent afvisende
holdning, havde a ikke grund til at antage, at tryg var indstillet på at afvente
udtalelsen, eller at parterne efterfølgende kunne opnå en forligsmæssig løsning
uden sagsanlæg. dette støttes også af, at tryg utvetydigt tilkendegav, at man
ikke ville acceptere suspension af forældelsen til 1 år efter, at udtalelsen fra
arbejdsskadestyrelsen forelå.
hvis højesteret finder, at parterne har forhandlet, knytter den foreløbige afbry-
delse sig kun til mengodtgørelsen, idet arbejdsskadestyrelsen kun blev anmo-
det om at vurdere mengraden, og forhandlingerne ikke har omfattet erhvervs-
evnetabet.
retsgrundlag
forsikringsaftalelovens § 29
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1 og 5, er sålydende:
      ”§ 29. krav i anledning af forsikringsaftalen forældes efter reglerne i forældelses-
      loven, jf. dog stk. 2-6.
      …
      stk. 5. er en skade inden forældelsesfristens udløb anmeldt til selskabet, indtræder
      forældelse af krav, som skaden giver anledning til, tidligst 1 år efter selskabets
      meddelelse om, at det helt eller delvis afviser kravet. hvis selskabet anerkender, at
      der foreligger en dækningsberettiget skade, men anmoder om yderligere oplysnin-
      ger med henblik på opgørelse af kravets størrelse, indtræder forældelse 3 år efter
      selskabets meddelelse herom.”
bestemmelserne fik deres nuværende ordlyd ved lov nr. 523 af 6. juni 2007.
lovforslaget bygger på betænkning nr. 1423/2002 afgivet af justitsministeriets
udvalg om revision af forsikringsaftaleloven (i lovforslaget omtalt som ”fal-
udvalget”). i de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det endvi-
dere bl.a. (folketingstidende 2006-07, tillæg a, lovforslag nr. l 166, s. 5666 og
5669-5671):
      ”3.2. ændring af forsikringsaftaleloven
      3.2.1. gældende ret
      …
                                          5
det er i praksis antaget, at § 29 ikke er til hinder for, at der f.eks. rejses krav om
erstatning for senfølger efter personskader, der viser sig mere end 5 år efter et
ulykkestilfælde, idet kravet først på dette tidspunkt anses for at være forfaldet.
ved sygdomme, der udvikler sig løbende over flere år, kan der ligeledes opstå
spørgsmål om, hvornår kravet på forsikringsydelsen må anses for forfaldet.
det er blevet anført, at sikrede i disse tilfælde for at fastholde sit krav skal gøre
det gældende, så snart der foreligger tilstrækkelige oplysninger, der begrunder et
krav i henhold til forsikringsaftalen. krav på erstatning for senfølger forfalder og
forældes således selvstændigt. dette indebærer imidlertid, at der ikke indtræder
forældelse, hvis sikredes helbredstilstand løbende forværres over en længere år-
række. forsikringsselskabet kan dog ved syge- og ulykkesforsikringer tage forbe-
hold for at dække skader, der er indtrådt efter en nærmere angivet tidsfrist efter
ulykken. det skyldes, at forsikringsaftalelovens § 120, der fastslår, at forsikrings-
selskaber som udgangspunkt også hæfter for senfølger, kan fraviges ved aftale.
…
3.2.2. lovforslagets udformning
…
for så vidt angår forældelsesfristernes begyndelsestidspunkt i øvrigt, fandt fal-
udvalget, at den korte forældelsesfrist på forsikringsrettens område fortsat bør
kunne suspenderes indtil det tidspunkt, hvor fordringshaveren rent faktisk får
kendskab til sit krav, dvs. at forældelsesfristen ikke bør begynde at løbe fra det
tidspunkt, hvor den pågældende burde have kendskab til kravet.
ved det samtidig fremsatte forslag til en ny lov om forældelse af fordringer (for-
ældelsesloven) foreslås en almindelig suspensionsregel, hvorefter den korte (3-åri-
ge) forældelsesfrist først regnes fra den dag, da fordringshaveren fik eller burde
have fået kendskab til fordringen eller skyldneren, jf. forslagets § 3, stk. 2. skønt
forældelsesfristen for krav, der er grundet i en forsikringsaftale, efter ordlyden af
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1, først begynder at løbe, når fordringshaveren
har kendskab til kravet, er det i retspraksis afgørende tidspunkt dog i almindelig-
hed, hvornår den relevante skade har vist sig på en sådan måde, at den sikrede har
rimelig anledning til at gøre et krav gældende, jf. pkt. 3.2.1 ovenfor.
justitsministeriet finder det bedst stemmende med denne retspraksis, at den almin-
delige suspensionsregel i forslaget til ny forældelseslov også finder anvendelse på
krav i anledning af en forsikringsaftale.
…
for så vidt angår spørgsmålet om afbrydelse af forældelsesfristen, har fal-udval-
get foreslået, at forældelsesfristen for krav mod et forsikringsselskab skal afbrydes
allerede, når kravet gøres gældende over for forsikringsselskabet. efter udvalgets
forslag skal der være tale om et konkretiseret krav, således at det ikke vil være til-
strækkeligt at anmelde forsikringsbegivenheden til selskabet.
justitsministeriet er enig i, at forsikringsområdets karakter tilsiger en særlig nem
adgang til afbrydelse af forældelsen ved krav mod forsikringsselskaber i anled-
ning af skader. det er således ikke hensigtsmæssigt, at forsikringstagere og sik-
rede skal være opmærksomme på, at der kan indtræde forældelse, mens en sag er
                                              6
     under behandling ved et forsikringsselskab. det er imidlertid justitsministeriets
     opfattelse, at det fristafbrydende tidspunkt bør fastlægges til tidspunktet for an-
     meldelsen af skaden, der ligger til grund for kravet. dette tidspunkt vil efter ju-
     stitsministeriets opfattelse give anledning til færre tvivlsspørgsmål end tidspunktet
     for fremsættelsen af et konkret krav. forsikringstageren eller den sikrede vil i
     mange tilfælde først være i stand til at fremsætte et konkret krav mod forsikrings-
     selskabet, når der er foretaget nærmere undersøgelser, som i praksis ofte gennem-
     føres af forsikringsselskabet.
     justitsministeriet foreslår på den baggrund, at der indsættes en bestemmelse i for-
     sikringsaftaleloven, hvorved det fastlægges, at hvis en skade inden forældelsesfri-
     stens udløb er anmeldt til selskabet, forældes krav som følge af skaden tidligst et
     år efter selskabets meddelelse om, at det helt eller delvist afviser kravet. det inde-
     bærer, at afbrydelsen ikke medfører, at der løber en helt ny forældelsesfrist, men
     blot at fordringshaveren sikres en frist på mindst et år til at iværksætte en endelig
     afbrydelse, hvis forsikringsselskabet ikke imødekommer kravet.
     …
     den gældende forsikringsaftalelovs § 29, stk. 2, bestemmer, at ved ansvarsforsik-
     ring, hvor selskabet hæfter umiddelbart over for skadelidte, forældes skadelidtes
     krav mod selskabet efter de samme regler, som gælder for skadelidtes krav mod
     skadevolderen. bestemmelsen blev indført, fordi det i praksis havde givet anled-
     ning til tvivl, om forsikringsaftalelovens forældelsesregler eller de almindelige
     forældelsesregler fandt anvendelse på skadelidtes krav mod selskabet, hvilket kan
     være af afgørende betydning, fordi der er betydelig forskel på de to regelsæt, jf.
     pkt. 3.2.1. med de foreslåede ændringer af forsikringsaftaleloven vil den eneste
     forskel mellem de to regelsæt, der har betydning for skadelidtes krav mod an-
     svarsforsikringsselskaber, imidlertid være reglen om foreløbig afbrydelse ved an-
     meldelse til selskabet, jf. lovforslagets § 2, nr. 2 (forslag til forsikringsaftalelovens
     § 29, stk. 5), der er omtalt ovenfor…”
i bemærkningerne til § 29, stk. 5, hedder det bl.a. (a.st., s. 5695-5696):
     ”til § 2 (forsikringsaftaleloven)
     …
     til nr. 2 (§ 29)
     …
     det foreslås, at forældelsesfristen for så vidt angår krav mod et forsikringsselskab
     afbrydes foreløbigt allerede på det tidspunkt, hvor skaden, der ligger til grund for
     kravet, anmeldes til selskabet, jf. stk. 5, 1. pkt. det afgørende tidspunkt er tids-
     punktet, hvor anmeldelsen er kommet frem til selskabet. der er tale om en udvi-
     delse af adgangen til at afbryde forældelsen foreløbigt i forhold til den foreslåede
     nye forældelseslovs generelle regler om foreløbig afbrydelse. virkningen af afbry-
     delsen vil være, at forældelse tidligst indtræder ét år efter selskabets meddelelse
     om, at kravet helt eller delvist afvises. i det omfang kravet kun afvises delvist,
     gælder stk. 5, 1. pkt., for den afviste del.
     forældelsen vil ikke kunne afbrydes ved at genanmelde den samme skade, efter at
     selskabet har afvist kravet.
                                                7
       i øvrigt vil forældelseslovens øvrige regler om afbrydelse gælde ved siden af stk.
       5. det indebærer bl.a., at forældelsen afbrydes, når selskabet erkender et krav af
       en bestemt størrelse, jf. den foreslåede forældelseslovs § 15.
       desuden foreslås i stk. 5, 2. pkt., en særregel, der angår den situation, hvor en
       dækningsberettiget skade anmeldes, men hvor den sikrede ikke har givet selskabet
       tilstrækkelige oplysninger til, at selskabet kan foretage en erstatningsopgørelse.
       det foreslås, at forældelse i den situation indtræder 3 år efter selskabets medde-
       lelse om, at det anerkender, at kravet er berettiget, men anmoder om yderligere
       oplysninger medhenblik på opgørelse af kravets størrelse. det forudsættes, at an-
       modningen er rettet til den person, der er berettiget til forsikringsydelsen. den 3-
       årige frist er absolut og kan således ikke suspenderes efter § 3, stk. 2, i den fore-
       slåede forældelseslov…”
forældelseslovens § 21, stk. 5
i et samtidig fremsat lovforslag til forældelsesloven er det i bemærkningerne til
§ 21, stk. 5, vedrørende afslutning af forhandling anført bl.a. (folketingstidende
2006-07, tillæg a, lovforslag nr. l 165, s. 5639-5640):
       ”tillægsfristen på 1 år regnes fra forligsforhandlingernes afslutning. mens kredi-
       tor som udgangspunkt har bevisbyrden for, at der er indledt forhandlinger, vil
       skyldneren som udgangspunkt have bevisbyrden for, at forhandlingerne er afslut-
       tet på et bestemt tidspunkt, og skyldneren bør derfor udtrykkeligt tilkendegive,
       hvornår den pågældende anser forhandlingerne for afsluttet. i praksis vil det
       kunne forekomme, at forligsforhandlingerne blot glider ud og ikke afsluttes ud-
       trykkeligt, og i et sådant tilfælde må fristen regnes fra den sidste kommunikation
       mellem parterne, der har karakter af egentlige forhandlinger. det vil være uden
       betydning for fristen, hvis kreditor kort før tillægsfristens udløb forsøger at få for-
       handlingerne genoptaget ved at skrive til debitor, medmindre debitor er enig i at
       genoptage forhandlingerne. kreditor vil således ikke kunne opnå en fortsat udsky-
       delse af fristen blot ved at henvende sig til debitor. …”
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
den 9. april 1996 blev a udsat for en trafikulykke, idet hun på cykel blev påkørt
af en lastbil, der var ansvarsforsikret i tryg forsikring a/s. hun pådrog sig bl.a.
et hovedtraume ved ulykken. tryg udbetalte godtgørelse for varigt men
svarende til en mengrad på 10 % og for svie og smerte. skadesagen blev afslut-
tet i 1997.
a anmodede den 7. juni 2011 tryg om at genoptage skadesagen på grund af
senfølger efter ulykken. den 1. december 2011 afviste tryg anmodningen efter
at have forelagt de lægelige akter for selskabets lægekonsulent. selskabet
henviste til, at der ud fra en lægefaglig vurdering ikke var årsagssammen-
hæng mellem den hjernerystelse, hun pådrog sig ved ulykken, og udviklingen
mange år senere af kognitive gener.
                                           8
den 27. februar 2012 anmodede a på ny tryg om at genoptage skadesagen.
den 27. marts 2012 meddelte selskabet, at man, for at kunne tage endelig
stilling til genoptagelse af sagen, skulle have tilsendt en kopi af hendes syge-
husjournal fra 1996 og en mr-scanning fra 2011. efter modtagelse af materialet
afslog tryg den 21. maj 2012 at genoptage sagen under henvisning til mang-
lende årsagssammenhæng.
den 7. oktober 2013 indsendte a en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen af 3.
oktober 2013, der var indhentet til brug for hendes ulykkesforsikringsselskab,
og anmodede igen tryg om at genoptage sagen. den 23. oktober 2013 bad
selskabet om at få tilsendt kopi af arbejdsskadestyrelsens akter og en kopi af
hendes lægejournal. selskabet meddelte samtidig, at det herefter ville fore-
lægge sagen for selskabets lægekonsulent på ny og på baggrund heraf tage en-
delig stilling til, om selskabet kunne genoptage sagen. den 9. december 2013 af-
slog tryg anmodningen om genoptagelse under henvisning til manglende år-
sagssammenhæng.
tryg har under retssagen erklæret sig enig i, at der er årsagssammenhæng mel-
lem ulykken og as hjerneskade. parterne er enige om den beløbsmæssige
opgørelse af kravet.
for højesteret angår sagen, om as krav på erstatning for erhvervsevnetab og
godtgørelse for yderligere varigt men er forældet.
a har for højesteret anerkendt, at hun siden marts 2011 har haft kendskab til de
faktiske omstændigheder, der danner grundlag for hendes krav. der var derfor
indtrådt forældelse, da hun anlagde sag mod tryg den 30. april 2014,
medmindre forældelsesfristen var foreløbigt afbrudt i medfør af forsikringsafta-
lelovens § 29, stk. 5, eller forældelseslovens § 21, stk. 5.
højesteret skal i første række tage stilling til spørgsmålet, om forsikringsaftale-
lovens § 29, stk. 5, finder anvendelse under genoptagelse af en tidligere afsluttet
skadesag, og i givet fald fra hvilket tidspunkt tillægsfristen på 1 år skal regnes.
hvis forældelsen ikke er foreløbigt afbrudt efter denne bestemmelse, skal der
tages stilling til, om forældelsesfristen er foreløbigt afbrudt på grundlag af for-
handlinger mellem parterne, jf. forældelseslovens § 21, stk. 5.
forsikringsaftalelovens § 29
efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1, forældes krav i anledning af en forsik-
ringsaftale efter reglerne i forældelsesloven, jf. dog stk. 2-6. ifølge bestemmel-
sens stk. 5, 1. pkt., indtræder forældelse af krav, som skaden giver anledning til,
tidligst 1 år efter forsikringsselskabets meddelelse om hel eller delvis afvisning
af kravet, hvis skaden er anmeldt til selskabet, inden der er indtrådt forældelse.
                                          9
om formålet med bestemmelsen fremgår det af forarbejderne, at det ikke er
hensigtsmæssigt, at forældelse indtræder, mens en sag er under behandling ved
et forsikringsselskab. virkningen af den foreløbige afbrydelse af forældelsen er,
at forældelse tidligst indtræder 1 år efter selskabets meddelelse om, at kravet
helt eller delvis afvises.
efter den bestemmelse i erstatningsansvarslovens § 11 om senfølger, der var
gældende på ulykkestidspunktet, kan en afsluttet sag om godtgørelse for varigt
men eller erstatning for erhvervsevnetab genoptages, hvis der indtræder ufor-
udsete ændringer i skadelidtes helbredstilstand, således at skadelidtes mengrad
eller erhvervsevnetabsprocent må antages at være væsentligt højere end først
antaget.
højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, efter sin ordlyd og forar-
bejderne også finder anvendelse i et tilfælde, hvor skadelidte anmoder et forsik-
ringsselskab om yderligere erstatning og godtgørelse med henvisning til senføl-
ger af en ulykke.
tryg har anført, at såfremt forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., kan an-
vendes på senfølger, skal tillægsfristen på 1 år regnes fra selskabets første afgø-
relse om ikke at genoptage skadesagen. tryg har herved navnlig henvist til lov-
forslagets specielle bemærkninger til § 29, stk. 5, hvor det anføres bl.a., at foræl-
delsen ikke vil kunne afbrydes ved at genanmelde den samme skade, efter at
selskabet har afvist kravet.
højesteret finder efter lovforslagets almindelige bemærkninger, herunder om
formålet med § 29, stk. 5, at det anførte i bemærkningerne til § 29, stk. 5, om
genanmeldelse af den samme skade ikke tager sigte på tilfælde, hvor et selskab
har påtaget sig at foretage en fornyet vurdering af berettigelsen af et rejst krav.
den konkrete sag
a anmodede den 7. juni 2011 tryg om erstatning for erhvervsevnetab og godt-
gørelse for yderligere varigt men. trygs afvisning den 1. december 2011 af
hendes krav medførte, at der løb en 1-årig tillægsfrist fra denne dag, jf. forsik-
ringsaftalelovens § 29, stk. 5.
i forbindelse med behandlingen af as anmodninger af 27. februar 2012 og 7. ok-
tober 2013 om erstatning og godtgørelse bad tryg henholdsvis den 27. marts
2012 og 23. oktober 2013 om yderligere lægelige oplysninger. selskabet med-
delte samtidig, at man ville forelægge sagen for selskabets lægekonsulent, når
det yderligere materiale forelå, og på baggrund heraf tage endelig stilling til
spørgsmålet om genoptagelse af sagen.
                                           10
højesteret finder, at tryg herved påtog sig at foretage en fornyet vurdering af
berettigelsen af as krav på erstatning og godtgørelse for senfølger efter ulyk-
ken. tillægsfristen på 1 år efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., skal
derfor regnes fra trygs seneste meddelelse af 9. december 2013 om at afvise as
krav. hendes krav på erstatning og godtgørelse var således ikke forældet ved
sagsanlægget den 30. april 2014.
konklusion og sagsomkostninger
da parterne som anført er enige om spørgsmålet om årsagsforbindelse og den
beløbsmæssige opgørelse, tager højesteret as påstand til følge.
tryg skal i sagsomkostninger for alle tre instanser betale i alt 353.370 kr., heraf
93.940 kr. til dækning af retsafgift, 250.000 kr. til dækning af udgifter til advo-
katbistand og 9.430 kr. til dækning af øvrige udgifter, herunder omkostninger
ved vidneførsel.
                          t h i k e n d e s f o r r e t:
tryg forsikring a/s skal til a betale 1.105.385 kr. med procesrente fra den 9.
april 1996.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal tryg forsikring a/s
betale 353.370 kr. til a.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsi-
gelse, og sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.
