                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 14. september 2016
sag 99/2016
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat henrik karl nielsen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på frederiksberg den 29. maj 2015 og af østre
landsrets 13. afdeling den 24. november 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, thomas rørdam, poul dahl
jensen, jens peter christensen og lars apostoli.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært ophævelse af dommen og
hjemvisning af sagen til østre landsret.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
supplerende personlige oplysninger
t er prøveløsladt den 13. juni 2012 efter afsoning af bl.a. retten i helsingørs dom af 29.
marts 2011 med en prøvetid på to år. der er ikke foretaget rettergangsskridt i den foreliggende
sag inden udløbet af prøvetiden den 13. juni 2014.
                                               - 2 -
han er ved retten i glostrups dom af 28. juli 2015 straffet med bøde på 4.000 kr. for over-
trædelse af lov om euforiserende stoffer.
anbringender
t har navnlig anført, at landsretten – ligesom byretten – har lagt vægt på, at ”tiltalte ikke har
givet en sandsynlig forklaring på, hvorledes hans dna blev fundet på indersiden af det op-
brudte vindue”. dette er udtryk for anvendelse af en forkert bevisbyrderegel, idet bevisbyrden
herved er overført fra anklagemyndigheden til ham. landsretten har således i realiteten pålagt
ham at forklare og bevise sin uskyld og dømt ham, fordi han ikke var i stand til dette.
efter dansk ret påhviler bevisbyrden i straffesager anklagemyndigheden, og denne ordning
følger også af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 2. dommen er
derfor i strid med såvel dansk ret som menneskerettighedskonventionen, jf. herved menneske-
rettighedsdomstolens dom af 20. juni 2001 i sagen telfner mod østrig (nr. 33501/96).
da domfældelsen netop beror på anvendelsen af en forkert bevisbyrderegel, må den rette kon-
sekvens af en korrektion være frifindelse, subsidiært ophævelse af dommen og hjemvisning af
sagen til fornyet bevisbedømmelse ved landsretten.
der er ikke grundlag for skærpelse af straffen.
anklagemyndigheden har navnlig anført, at dommen ikke er udtryk for, at landsretten har
anvendt bevisregler forkert. i overensstemmelse med dansk ret og med den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 2, har landsretten lagt til grund, at bevisbyrden
påhviler anklagemyndigheden. ligesom byretten har landsretten fundet, at anklagemyndighe-
den i det konkrete tilfælde har løftet denne bevisbyrde. landsrettens bevisvurdering er resul-
tatet af en fri bevisbedømmelse, jf. retsplejelovens § 880, og landsretten har inddraget alle de
relevante bevismomenter. landsrettens konklusion på baggrund af en afvejning af bevisernes
vægt kan ikke efterprøves af højesteret, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, jf. § 912, stk. 1, nr. 4,
modsætningsvis.
i en situation som den foreliggende, hvor anklagemyndigheden har fremlagt stærke beviser
for tiltaltes skyld, herunder navnlig dna-spor fra tiltalte på indersiden af det opbrudte vindue,
                                               - 3 -
er det i overensstemmelse med både danske bevisregler og den europæiske menneskerettig-
hedsdomstols praksis, at landsretten bl.a. har lagt vægt på, at t ikke har givet en god forkla-
ring på, at der er afsat dna-spor fra ham på gerningsstedet. dette følger såvel af menneskeret-
tighedsdomstolens dom af 8. februar 1996 i sagen john murray mod storbritannien (nr.
18731/91) som af dommen af 20. juni 2001 i sagen telfner mod østrig (nr. 33501/96).
ved strafudmålingen er der ikke i fornødent omfang lagt vægt på, at forholdet er begået min-
dre end 3 år efter dommen af 29. marts 2011, hvor t blev idømt 10 måneders fængsel for en
lang række indbrudstyverier, og at forholdet er begået i prøvetiden efter løsladelsen fra denne
dom. derfor bør straffen skærpes, således at han straffes med fængsel i ikke under 60 dage.
højesterets begrundelse og resultat
højesteret kan ikke efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse vedrørende skyld-
spørgsmålet, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 4, modsæt-
ningsvis. højesteret kan imidlertid tage stilling til, om landsretten har anvendt bevisbyrde-
regler forkert.
den foreliggende sag rejste for byret og landsret spørgsmålet, om det i overensstemmelse med
de beviskrav, der gælder i straffesager, kunne lægges til grund, at det biologiske spor, som
blev fundet på gerningsstedet, indeholdt dna fra t. hvis det var tilfældet, skulle der i sagen
dernæst tages stilling til, om der kunne være en plausibel (ikke belastende) forklaring på, at
ts dna blev fundet på gerningsstedet.
byretten og landsretten har ved bevisbedømmelsen lagt vægt på den foreliggende dna-erklæ-
ring sammenholdt med, at t bor og færdes i området omkring gerningsstedet, og at han tidli-
gere er straffet for indbrudstyverier. byretten og landsretten har på baggrund heraf endvidere
taget hensyn til, at t ikke har givet en sandsynlig forklaring på, hvordan hans dna er kommet
på indersiden af det opbrudte vindue. højesteret finder, at dette ikke er udtryk for, at bevis-
byrden for ts skyld er blevet overført fra anklagemyndigheden til ham. der er alene tale om
en konstatering af, at der ikke foreligger en plausibel forklaring på, at det biologiske spor kan
være afsat på anden måde end i forbindelse med indbrudstyveriet.
                                               - 4 -
højesteret finder herefter, at byretten og landsretten ikke har anvendt bevisbyrderegler for-
kert, og tager derfor ikke ts påstand om frifindelse eller om ophævelse og hjemvisning til
følge.
under hensyn til at t ved retten i helsingørs dom af 29. marts 2011 er straffet med fængsel i
10 måneder for indbrudstyverier, jf. straffelovens § 286, stk. 1, jf. § 276, finder højesteret, at
tillægsstraffen bør forhøjes til fængsel i 60 dage, jf. straffelovens § 285, jf. § 276, jf. § 89.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at straffen fastsættes til fængsel i 60 dage.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.
