                             højesterets dom
                         afsagt onsdag den 23. februar 2011
sag 52/2009
(1. afdeling)
a
(advokat jan moosmand)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat anders vangsø mortensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 18. afdeling den 30. januar 2009.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, per walsøe, lene pagter kristensen,
jytte scharling og henrik waaben.
påstande
appellanten, a, har for højesteret gentaget sin principale påstand for landsretten om, at ind-
stævnte, skatteministeriet, skal anerkende, at der ikke har været grundlag for at forhøje hans
skattepligtige indkomst for indkomstårene 1991-1994 og hans momsansættelser for årene
1991-1995.
skatteministeriet har påstået stadfæstelse, idet ministeriet dog anerkender, at momsforhøjel-
serne for årene 1991, 1992, 1993 og 1995 vedrørende forretningen i vestergade, odense, ned-
sættes således, at de svarer til, at forretningens bruttoavance udgør 60 % i hvert af årene.
subsidiært har skatteministeriet nedlagt påstand om, at as skatteansættelser for indkomst-
årene 1991-1994 og momsansættelser for afgiftsperioden 1991-1995 hjemvises til fornyet
behandling i skat.
                                               - 2 -
højesterets begrundelse og resultat
som anført af landsretten er det ubestridt, at virksomhedernes regnskabsmateriale var mangel-
fuldt i et sådant omfang, at skatte- og afgiftsmyndighederne var berettigede til at tilsidesætte
regnskaberne og foretage en skønsmæssig ansættelse af virksomhedernes indkomst og moms-
tilsvar. det påhviler herefter a at godtgøre, at disse skønsmæssige ansættelser er åbenbart
urimelige eller hviler på et forkert grundlag, jf. herved højesterets dom af 27. november 2008
(ugeskrift for retsvæsen 2009 side 476/2). denne bevisbyrde indebærer, at det som anført af
landsretten ikke kan tillægges betydning, at a blev frifundet i straffesagen vedrørende over-
trædelse af skatte- og momslovgivningen.
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at det ikke er godtgjort, at
skatte- og afgiftsmyndighedernes ansættelse af as skattepligtige indkomst og momstilsvar
som ejer eller medejer af de omhandlede virksomheder er åbenbart urimelig eller hviler på et
forkert grundlag. det bemærkes herved, at skatte- og afgiftsmyndighederne uanset de forhø-
jelser af virksomhedernes omsætning, som er foretaget på grundlag af de fundne interne regn-
skaber, har været berettigede til ved indkomstopgørelsen at tage udgangspunkt i de bogførte
udgifter til varekøb, og at der ved landsskatterettens kendelse for så vidt angår forretningerne
i odense og otterup er indrømmet fradrag for yderligere vareforbrug ved nedsættelse af
bruttoavancen til 60 %. det må også anses for berettiget, at skattemyndighederne alene har
anerkendt udgifter til sort løn i det omfang, den pågældende medarbejder har kunnet identifi-
ceres. for så vidt angår forretningen i haderslev kan det forhold, at momskravet er frafaldet,
ikke afskære skattemyndighederne fra at forhøje as indkomstansættelse.
højesteret tiltræder endvidere, at skattemyndighederne har været berettiget til at betragte ud-
betalingerne i 1994 fra forretningen i vejen til a som lønudbetalinger.
højesteret stadfæster herefter dommen med den ændring, der følger af skatteministeriets
principale påstand for højesteret.
ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at sagen er behandlet sammen
med højesterets sager 51/2009 og 53/2009.
                                               - 3 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at skatteministeriet skal anerkende, at moms-
forhøjelserne for årene 1991, 1992, 1993 og 1995 vedrørende forretningen i vestergade,
odense, nedsættes således, at de svarer til, at forretningens bruttoavance udgør 60 % i hvert af
årene.
i sagsomkostninger for højesteret skal a betale 75.000 kr. til skatteministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
