                      højesterets kendelse
                          afsagt fredag den 20. januar 2017
sag 146/2016
a
og
b
(advokat christian alsøe for begge)
mod
xerox pensions ltd. m.fl.
 (advokat finn lynge jepsen for alle)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aarhus den 3. februar 2016 og kendelse af
vestre landsrets 14. afdeling den 23. marts 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: marianne højgaard pedersen, lars hjortnæs og lars
apostoli.
påstande
de kærende, a og b, har nedlagt påstand om ophævelse af landsrettens kendelse og hjem-
visning af sagen til fornyet behandling i vestre landsret. endvidere har de nedlagt påstand
om, at ansøgningen til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere byrettens dom af
3. februar 2016 skal anses for rettidigt indgivet.
de indkærede, xerox pensions ltd. m.fl., har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens
kendelse.
supplerende sagsfremstilling
den 1. marts 2016 har de kærende indgivet ansøgning om tilladelse til anke af byrettens dom
af 3. februar 2016 til procesbevillingsnævnet. der er endnu ikke taget stilling til denne
                                                - 2 -
ansøgning, idet procesbevillingsnævnet har udsat behandlingen af sagen på højesterets
kendelse i denne sag. i et brev af 17. juni 2016 har procesbevillingsnævnet bl.a. anført
følgende:
      ”det skal for god ordens skyld bemærkes, at en ansøgning om appeltilladelse i form af
      kære til landsretten efter retsplejelovens § 253, stk. 4, jf. § 394, stk. 1, skal indgives til
      procesbevillingsnævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet, og at
      procesbevillingsnævnet efter nævnets praksis ikke har hjemmel til at behandle en
      ansøgning om appel, der er indkommet efter udløbet af denne frist, jf. retsplejelovens §
      253, stk. 5, 1. pkt., jf. 2. pkt. modsætningsvist.”
anbringender
de kærende har navnlig anført, at byretten har truffet afgørelse ved dom, og at de derfor har
været berettiget til at anke dommen, uanset om byrettens valg af afgørelsesform måtte være
forkert. bortset fra visse lovbestemte undtagelser, som ikke er relevante i denne sag, er rette
appelform anke, når afgørelsen er en dom og ikke en kendelse. det må ikke komme en
appellant til skade, at domstolen har valgt en forkert afgørelsesform.
byrettens valg af afgørelsesform er også afgørende for fristen for ansøgning om appeltilla-
delse fra procesbevillingsnævnet. når der er tale om en dom, er ansøgningsfristen derfor 4
uger – og ikke 14 dage. det gælder, uanset om byretten burde have truffet afgørelse ved
kendelse. da ansøgningen til procesbevillingsnævnet er indgivet den 1. marts 2016, er fristen
derfor overholdt.
de indkærede har navnlig anført, at byrettens dom af 3. februar 2016 består af delafgørelser i
henhold til retsplejelovens § 253, stk. 1, og da delafgørelserne ikke afslutter sagen i forhold til
parterne i denne sag, burde byretten have truffet afgørelse ved kendelse og ikke ved dom.
appel af byrettens delafgørelse forudsætter tilladelse fra procesbevillingsnævnet, jf. rets-
plejelovens § 253, stk. 4, og landsretten har med rette fastslået, at appelformen i det fore-
liggende tilfælde er kære.
procesbevillingsnævnet har ikke givet tilladelse til kære, og ansøgning om kæretilladelse er
heller ikke indgivet inden udløbet af ansøgningsfristen.
                                               - 3 -
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at byrettens afgørelse er
omfattet af retsplejelovens § 253, stk. 3, 2. pkt., og at afgørelsen derfor ikke kan appelleres
uden tilladelse fra procesbevillingsnævnet, jf. retsplejelovens § 253, stk. 4, 1. pkt. betingelsen
om appeltilladelse gælder ikke kun, når delafgørelsen er en kendelse. det er uden betydning
for betingelsen om appeltilladelse, at byretten i det foreliggende tilfælde har afgjort sagen ved
dom, selv om det burde være sket ved kendelse.
højesteret finder, at de kærende kan vælge appelformen anke i det foreliggende tilfælde, hvor
byretten har truffet afgørelsen ved dom, og hvor retsplejeloven ikke foreskriver, at appel af
dommen skal ske ved kære. det kan ikke føre til et andet resultat, at byretten som nævnt bur-
de have truffet afgørelsen ved kendelse.
da procesbevillingsnævnet ikke har givet tilladelse til at appellere byrettens dom, tiltræder
højesteret, at landsretten har afvist de kærendes appel.
de kærendes påstand om, at ansøgningen om tilladelse til at appellere byrettens dom skal an-
ses for rettidigt indgivet, angår et spørgsmål, som skal afgøres af procesbevillingsnævnet.
højesteret afviser derfor denne påstand.
herefter stadfæster højesteret landsrettens kendelse og afviser påstanden om, at ansøgningen
til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere byrettens dom skal anses for rettidigt
indgivet.
de kærende, a og b, skal til de indkærede betale sagsomkostninger for højesteret med 8.000
kr.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
a og bs påstand om, at ansøgningen til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere
byrettens dom skal anses for rettidigt indgivet, afvises.
                                             - 4 -
a og b skal i sagsomkostninger for højesteret betale 8.000 kr. til de indkærede.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter afsigelsen af denne højesteretsken-
delse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
