                       højesterets kendelse
                       afsagt torsdag den 29. november 2012
sag 180/2012
anklagemyndigheden
mod
t1
(advokat j. korsø jensen)
t2
(advokat niels ulrik heine)
t3
(advokat lars kjeldsen)
t4
(advokat niels forsby)
i tidligere instans er afsagt kendelse af vestre landsrets 13. afdeling den 24. april 2012.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, poul søgaard, niels
grubbe, michael rekling og jan schans christensen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
supplerende sagsfremstilling
statsadvokaten for nord- og østjylland har i udtalelse af 6. september 2012 redegjort nær-
mere for anklagemyndighedens forkyndelsesbestræbelser, herunder i tiden fra den 27. decem-
ber 2010 og frem til den 6. juli 2011. af udtalelsen fremgår følgende bl.a.:
       ”der var endvidere tale om, at anklagemyndigheden også i tiden efter modtagelsen af
       oplysningerne fra den zimbabwiske ambassade i lusaka i zambia ultimo december
                                                 - 2 -
      2010 … udfoldede forskellige forkyndelsesbestræbelser. således foretog anklagemyn-
      digheden ultimo februar 2011 forkyndelsestiltag vedrørende venezuela i relation til t3
      … ydermere blev der iværksat forkyndelsestiltag i april 2011 i relation til malta, fordi
      en dansk turist mente at have set t1, t2 og t3 i valletta … desuden blev der iværksat
      tiltag i forhold til usa som følge af en henvendelse om, at t1 og t2 skulle have været i
      mississippi i usa i maj 2011. anklagemyndigheden fik svar på disse undersøgelser den
      6. juli 2011…”
ved meddelelse offentliggjort i statstidende den 13. juli 2011, der blev berigtiget ved med-
delelse offentliggjort i statstidende den 14. juli 2011, forkyndte anklagemyndigheden anke-
meddelelsen af 12. september 2006 for t1, t2, t3 og t4.
retsgrundlaget
retsplejelovens § 159, der findes i retsplejelovens anden bog under overskriften ”fælles be-
stemmelser for borgerlige sager og straffesager”, har følgende ordlyd:
      ”§ 159. forkyndelse kan foretages i statstidende, såfremt
      1)den pågældendes bopæl eller opholdssted eller hans arbejdssted her i landet ikke kan
      oplyses, eller
      2)vedkommende fremmede myndighed nægter eller undlader at efterkomme en anmod-
      ning om forkyndelse efter § 158.
      stk.2. forkyndelse sker ved, at en bekendtgørelse indeholdende et uddrag af meddelel-
      sen og en bemærkning om, at meddelelsen kan fås ved henvendelse til retten, indrykkes
      i statstidende. i bekendtgørelsen skal endvidere anføres, af hvilken grund denne for-
      kyndelsesform anvendes.
      stk.3. i de i stk. 1, nr. 2, nævnte tilfælde skal meddelelsen tillige tilsendes den pågæl-
      dende med posten.”
forud for indførelsen af den nugældende § 159 havde retsplejelovens § 159 og § 160 følgende
ordlyd:
      ”§ 159. har vedkommende bekendt bolig eller opholdssted i udlandet og kan forkyn-
      delse ikke ske her i riget overensstemmende med § 156, sker forkyndelse eller medde-
      lelse på den ved stedets love eller ved traktat hjemlede måde. fornøden begæring
      herom, som vedkommende part i borgerlige sager kan fordre udstedt af retten, tilstilles
      den pågældende fremmede myndighed.
      § 160. er det ikke lykkedes ved politiet at opspørge vedkommendes bopæl eller op-
      holdssted, eller har i en straffesag en sigtet, som vides at opholde sig i udlandet, und-
      draget sig forfølgning ved flugt, iværksættes forkyndelsen ved 2 gange foretagen ind-
      rykkelse i statstidende. det er i sådant fald tilstrækkeligt, at udfærdigelsens indhold ind-
      rykkes i udtog med bemærkning, at den selv henligger til modtagelse på vedkommende
                                                  - 3 -
      rets skriverkontor. i bekendtgørelsen skal det udtrykkelig bemærkes, hvorpå det støttes,
      at denne forkyndelsesmåde benyttes.
      stk. 2. ovenstående regel gælder også når den pågældende fremmede myndighed har
      vægret sig ved at efterkomme den til samme ifølge § 159 rettede begæring; dog skal i så
      fald udfærdigelsen tillige tilstilles vedkommende med posten i betalt brev, der skal an-
      befales. postembedsmanden har at forsyne det ene eksemplar af udfærdigelsen med på-
      tegning om, at ligelydende eksemplar er afsendt til nærmere betegnet adresse i betalt og
      anbefalet brev. påtegningen afgiver bevis herfor, indtil modbevis føres.”
den nugældende bestemmelse i retsplejelovens § 159 blev indført ved lov nr. 66 af 8. marts
1972. af lovforslagets specielle bemærkninger til § 159 (folketingstidende 1971/72, tillæg
a, sp. 89 f.) fremgår følgende bl.a.:
      ”til § 159. gældende bestemmelse § 160.
      bestemmelsen, der indeholder regler om forkyndelse i statstidende, svarer i det væsent-
      lige til gældende ret.
      rådet har drøftet, om denne forkyndelsesform i det hele taget burde opretholdes. det
      må formentlig erkendes, at det er yderst sjældent, at de personer, forkyndelsen angår,
      læser statstidende, ikke mindst hvis de pågældende bor i udlandet.
      spørgsmålet blev for så vidt angår forkyndelse i statstidende i faderskabssager drøftet i
      folketinget i forbindelse med behandlingen af lov nr. 253 af 4. juni 1969 om ændring af
      lov om rettens pleje (fri proces m. v.). det blev foreslået helt at afskaffe forkyndelse i
      statstidende i faderskabssager. bestemmelsen blev dog bevaret, efter at justitsministe-
      ren i folketinget havde udtalt, at det af retsplejemæssige hensyn er nødvendigt, at der
      sker en forkyndelse, og at det i enkelte tilfælde kan have praktisk værdi. denne udta-
      lelse må formentlig gælde med hensyn til alle forkyndelser i statstidende.
      efter stk. 1 kan forkyndelse foretages i statstidende såfremt
      1. vedkommendes bopæl eller opholdssted eller arbejdssted her i landet ikke kan oply-
      ses eller
      2. forkyndelse efter § 158 skal ske i udlandet og vedkommende fremmede myndighed
      nægter eller undlader at efterkomme en anmodning herom.
      disse regler svarer til de gældende bestemmelser. i nr. 1 har man dog i konsekvens af
      forslagets § 157 medtaget arbejdsstedet her i landet.
      derimod har man ikke i forslaget medtaget bestemmelsen om, at der kan ske forkyn-
      delse i statstidende, hvis i en straffesag sigtede, som vides at opholde sig i udlandet
      (formentlig med kendt opholdssted), har unddraget sig forfølgning ved flugt. bestem-
      melsen anvendes efter det oplyste ikke i praksis. i sådanne tilfælde vil man, såfremt der
      ikke er grundlag for udlevering, formentlig enten forsøge forkyndelse i udlandet eller
      stille sagen i bero, til tiltalte vender tilbage til landet.”
                                                - 4 -
de på tidspunktet for anklagemyndighedens iværksættelse af anken gældende regler om for-
kyndelse af ankemeddelelser fremgik af retsplejelovens § 947, stk. 1, 1. pkt., § 949, stk. 2,
samt § 963, stk. 3, om anke af byretsdomme til landsretten. bestemmelserne havde følgende
ordlyd:
       ”§ 947. vil statsadvokaten anke til skade for tiltalte, må han inden 14 dage efter dom-
       mens afsigelse for tiltalte lade forkynde meddelelse om, at dommen påankes.
       …
       § 949 …
       stk.2. i øvrigt bliver en anke, hvorom meddelelse ikke er sket inden den i §§ 947 og 948
       foreskrevne frists udløb, af højesteret at afvise, medmindre den ankende gør antageligt,
       at den omstændighed, hvorpå anken grundes, først senere er blevet ham bekendt, eller at
       fristens oversiddelse i øvrigt skyldes grunde, som ikke kan tilregnes ham. ankemedde-
       lelsen - som må indeholde fornøden angivelse herom - må derhos iværksættes inden 14
       dage, efter at han er blevet bekendt med ankegrunden, eller efter at de omstændigheder
       er fjernede, som har foranlediget oversiddelsen af fristen.
       …
       § 963…
       stk.3. i øvrigt bliver reglerne i §§ 941-942 og 946-951 i det hele at anvende med de
       lempelser, som følger af forholdets forskelligheder, samt med følgende nærmere be-
       stemmelser:…”
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at retsplejelovens § 159 inde-
holder hjemmel til at foretage forkyndelse i statstidende også i straffesager, og at anklage-
myndighedens mulighed for at anvende denne forkyndelsesform ikke er bortfaldet som følge
af anklagemyndighedens praksis.
betingelserne for at anvende retsplejelovens § 159 til forkyndelse i statstidende må fortolkes i
lyset af artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention. dette indebærer bl.a., at
forkyndelse i statstidende i straffesager alene kan anvendes, når mulighederne for forkyndelse
på sædvanlig vis må anses for udtømt, og når der ikke er udsigt til, at der inden for rimelig tid
kan ske en sådan forkyndelse. i den foreliggende sag må denne betingelse anses for opfyldt.
byrettens dom af 31. august 2006 var af anklagemyndigheden anket til domfældelse efter an-
klageskriftet og skærpelse. t1, t2, t3 og t4 deltog i sagens behandling for byretten og var
således bekendt med tiltalen og byrettens dom. de var endvidere bekendt med, at anklage-
                                               - 5 -
myndigheden forgæves forsøgte at komme i kontakt med dem for at forkynde ankemeddelel-
sen. under disse omstændigheder finder højesteret, at betingelserne for at foretage forkyn-
delse i statstidende var opfyldt.
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at anklagemyndigheden i rime-
ligt omfang og på en efter omstændighederne adækvat måde har bestræbt sig på at forkynde
ankemeddelelsen på sædvanlig vis forud for forkyndelsen i statstidende, jf. bestemmelsen i
den dagældende retsplejelovs § 949, stk. 2, 1. pkt.
efter ordlyden af den dagældende retsplejelovs § 949, stk. 2, 2. pkt., skulle ankemeddelelse
iværksættes inden 14 dage, efter at de omstændigheder, som foranledigede overskridelse af
den sædvanlige frist, var fjernet. det kan ikke antages, at fristen i § 949, stk. 2, 2. pkt., begyn-
der at løbe, blot fordi det vurderes, at de øvrige forkyndelsesmuligheder må anses for udtømt.
herefter, og da der er ikke holdepunkter for at antage, at anklagemyndigheden har tilsidesat
sin almindelige pligt til at fremme sagen, jf. retsplejelovens § 96, stk. 2, stadfæster højesteret
landsrettens kendelse.
                                         thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
