                             højesterets dom
                         afsagt torsdag den 4. oktober 2012
sag 269/2011
(2. afdeling)
fagligt fælles forbund som mandatar for b
(advokat martin haug)
mod
topdanmark forsikring a/s
(advokat christina neugebauer)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 15. afdeling den 15. september 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, marianne
højgaard pedersen, michael rekling og lars hjortnæs.
sagen er behandlet sammen med højesterets sag 54/2011. begge sager drejer sig om, hvor-
vidt løbende midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven efter de
dagældende regler skulle fratrækkes i differencekrav på erhvervsevnetabserstatning efter er-
statningsansvarsloven.
påstande
appellanten, fagligt fælles forbund som mandatar for b, har gentaget sin påstand.
indstævnte, topdanmark forsikring a/s, har påstået stadfæstelse.
anbringender
fagligt fælles forbund som mandatar for b har supplerende anført, at løbende ydelser som
midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven udgør forsørgelses-
grundlag for den skadelidte i en afgrænset periode på samme måde som erstatning for tabt
                                                 - 2 -
arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarsloven. midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter
arbejdsskadesikringsloven adskiller sig fra den midlertidige erhvervsevnetabserstatning efter
erstatningsansvarsloven derved, at den ikke er en á conto udbetaling af den endelige erhvervs-
evnetabserstatning. den midlertidige erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikrings-
loven må efter højesterets domme i ufr 2010.436 og ufr 2010.451 ses som en særlig post,
som dækker det lidte indtægtstab i en mellemperiode, som ligger efter den periode, hvor den
skadelidte kan få tabt arbejdsfortjeneste, og før tilkendelse af en endelig erhvervsevnetabs-
erstatning. da der således er tale om en særlig erstatningspost, som ikke dækkes efter erstat-
ningsansvarsloven, skal denne midlertidige erstatning ikke fratrækkes ved opgørelsen af diffe-
rencekrav på erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven.
topdanmark forsikring a/s har supplerende anført, at b med sin påstand reelt ønsker at få
indført overlappende erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarsloven og
midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. krav på midlertidig
erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven har ikke som følge af de omtalte
højesteretsdomme fra 2010 sin egen ”tredje” kategori som hævdet af b. selv om en endelig
erhvervsevnetabserstatning først tilkendes senere, når den erhvervsmæssige situation er afkla-
ret, dækker den alligevel tilbage i tid.
højesterets begrundelse og resultat
det følger af arbejdsskadesikringslovens dagældende § 77 om såkaldte differencekrav, at den
tilskadekomnes krav mod en skadevolder, som har pådraget sig erstatningspligt, nedsættes i
det omfang, der er betalt eller er pligt til at betale ydelser til den pågældende efter arbejdsska-
desikringsloven. skadelidte kan ikke fremsætte krav mod den erstatningspligtige i anledning
af et tab, som han har fået eller vil få erstattet efter arbejdsskadesikringsloven.
det er fastslået i højesteretspraksis vedrørende den dagældende lovgivning, jf. bl.a. ufr
2010.451, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarsloven op-
hørte, når der blev tilkendt midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesik-
ringsloven, og at midlertidig erhvervsevnetabserstatning således ikke var det samme som er-
statning for tabt arbejdsfortjeneste. erstatning både for midlertidigt og varigt erhvervsevnetab
efter arbejdsskadesikringsloven er imidlertid ligesom erstatning både for tabt arbejdsfortjene-
                                              - 3 -
ste og varigt erhvervsevnetab efter erstatningsansvarsloven en kompensation for mistet ind-
tægt.
højesteret finder, at den dagældende § 77 i arbejdsskadesikringsloven må forstås således, at
erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven ikke skal opdeles ved opgørelse af
differencekrav, sådan at en del heraf slet ikke fratrækkes i erstatningskravet efter erstatnings-
ansvarsloven. det gælder også for løbende ydelser som midlertidig erstatning, selv om disse
ydelser har nogle ligheder med erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, og uanset at der i nogle
tilfælde muligt kan blive tale om underkompensation i forhold til sager, hvor der alene betales
erstatning efter erstatningsansvarsloven.
højesteret stadfæster herefter dommen.
under hensyn til sagens karakter og betydning for en række andre sager skal ingen af parterne
betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
