                      højesterets kendelse
                       afsagt tirsdag den 27. september 2016
sag 115/2016
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat hanne reumert, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i glostrup den 23. oktober 2015 og af østre
landsrets 15. afdeling den 18. januar 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jens peter christensen, lars
hjortnæs, jan schans christensen og anne louise bormann.
påstande
t har nedlagt følgende påstande:
1) afvisning af anklagemyndighedens påstand om, at retten i glostrups dom af 1. september
2014 ændres, jf. anklagemyndighedens påstand i retten i glostrups kendelse af 1. november
2013.
2) ophævelse af retten i glostrups kendelse af 23. oktober 2015 og derved også landsrettens
kendelse af 18. januar 2016, således at retten i glostrups dom af 1. september 2014 stadig
står ved magt.
3) hjemvisning af sagen til fornyet behandling og afvisning.
                                                - 2 -
t har endvidere anmodet om, at kæremålet behandles mundtligt.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse med den ændring, at længstetiden for foran-
staltningen regnes fra den 1. september 2014.
anklagemyndigheden har protesteret mod ts anmodning om, at kæremålet behandles mundt-
ligt.
anbringender
t har anført, at der i straffelovens § 73 alene er hjemmel til ved dom at bestemme, at foran-
staltninger efter lovens § 68 eller § 69 enten skal anvendes i stedet for en tidsbestemt straf,
eller indtil en sådan straf kan afsones på normal måde.
byrettens dom er ikke en foranstaltningsdom, og der er derfor ikke hjemmel til, at samme ret
kan ændre dommen til skade for t. hvis han, efter at have afsonet sin straf fuldt ud, stadig var
syg, ville dette ikke være et strafferetligt problem, men et lægeligt.
når sanktionen blev fastsat, som den gjorde, var det for at sikre, dels at t kom til at afsone
minimum 20 måneder svarende til 2/3 af straffen, således at lægerne ikke udskrev ham før
den 4. marts 2015, dels at han ikke kom til at afsone mere end 2 år og 6 måneders fængsel.
når byretten bestemte, at t skulle indlægges på en psykiatrisk afdeling, indtil han kunne
overgå til almindelig afsoning, var det ikke nødvendigt, at der blev fastsat en længstetid, idet
varigheden af indlæggelsen og afsoningen aldrig kan overstige den idømte straf. byretten
fastsatte alligevel en længstetid, men længstetiden kan aldrig overstige længden af den idømte
straf.
hvis byretten havde bestemt, at der i stedet for straf skulle anvendes foranstaltninger efter §
68, der gav mulighed for indlæggelse inden for den fastsatte længstetid, ville det være læger-
ne, der traf bestemmelse om udskrivning. såfremt dette havde været tilfældet i denne sag,
skulle t have været udskrevet senest i april 2015.
                                                 - 3 -
når der er idømt en tidsbestemt straf, skal kriminalforsorgen træffe afgørelse om prøveløsla-
delse, og kriminalforsorgen burde have truffet en sådan afgørelse, inden t havde afsonet 2/3
af den idømte straf, dvs. inden den 4. marts 2015.
det skal ikke komme t til skade, at kriminalforsorgen nægtede at modtage ham, når han af
lægerne var skønnet rask nok til at blive overflyttet til almindelig afsoning.
t er blevet straffet to gange for samme forbrydelse, idet han først har afsonet ca. 2 år og 4
måneder af en straf på fængsel i 2 år og 6 måneder, og dernæst reelt er blevet idømt en be-
handlingsdom med en længstetid på 5 år for de samme strafbare forhold.
ts sag kan ikke sammenlignes med sager, hvor der idømmes en tidsbestemt straf, der oversti-
ger den længstetid for en indlæggelse, der fastsættes ved samme dom, eller med sager, hvor
lægerne ikke har skønnet, at den pågældende var rask nok til at blive overflyttet til almindelig
afsoning, inden den tidsbestemte straf var fuldt afsonet.
anklagemyndigheden har anført, at der efter ordlyden af straffelovens § 73, stk. 2, er hjemmel
til at ændre retten i glostrups dom af 1. september 2014. det fremgår af § 73, stk. 2, at § 71
og § 72 finder tilsvarende anvendelse. det følger af lovens § 72, stk. 1, jf. § 73, at anklage-
myndigheden skal påse, at såvel foranstaltninger efter § 68, der anvendes i stedet for straf,
som foranstaltninger efter § 68, der anvendes, indtil en straf vil kunne fuldbyrdes, ikke opret-
holdes i længere tid og i videre omfang end nødvendigt. det følger endvidere af § 73, stk. 2,
jf. § 72, stk. 2, at en foranstaltning efter § 68 kan ændres eller ophæves ved kendelse.
det synes forudsat i højesterets kendelse af 15. oktober 2001 (ufr 2002.58), at reglerne om
foranstaltningsdømte finder anvendelse i en situation som den foreliggende, hvor der i medfør
af straffelovens § 73, stk. 1, er truffet afgørelse om anvendelse af foranstaltning, indtil fuld-
byrdelse af frihedsstraf er mulig. det er også ved denne afgørelse slået fast, at der skal fast-
sættes en længstetid efter straffelovens § 68 a i tilfælde, hvor retten i medfør af § 73, stk. 1,
har truffet bestemmelse om, at den domfældte skal undergives foranstaltninger i medfør af §
68, indtil straffen kan fuldbyrdes.
                                                - 4 -
retten i glostrups dom af 1. september 2014 må sidestilles med en foranstaltningsdom til
anbringelse efter straffelovens § 68, idet t i hele perioden har været indlagt på psykiatrisk
hospital, og idet det samtidig er tvivlsomt, om hans tilstand er sådan, at han vil kunne over-
flyttes til afsoning i almindeligt fængsel. sagen skal derfor bedømmes efter reglerne om
foranstaltningsdomme. det følger af disse regler, at der ved bedømmelsen af, om der bør ske
ophævelse eller ændringer i en foranstaltning, indgår såvel sikkerheds- og behandlingshensyn
som proportionalitetshensyn.
retten i glostrup og østre landsret har inddraget både de lægelige oplysninger om t og den
tid, der er forløbet, siden han blev straffet med en fællesstraf af fængsel i 2 år og 6 måneder.
byretten og landsretten har på den baggrund fundet, at foranstaltningen kunne lempes, således
at t skal undergive sig ambulant psykiatrisk behandling med mulighed for genindlæggelse.
byrettens og landsrettens vurdering er i overensstemmelse med praksis, og proportionalitets-
hensyn kan ikke føre til ophævelse af foranstaltningen på nuværende tidspunkt.
der er imidlertid ikke hjemmel til at fastsætte en længstetid for foranstaltningen på 5 år regnet
fra landsrettens kendelse. ts foranstaltning blev ændret fra en anbringelsesdom til en behand-
lingsdom. det følger af straffelovens § 68 a, stk. 1, 2. pkt., at der ikke fastsættes en ny
længstetid, idet den oprindeligt fastsatte længstetid også omfatter foranstaltninger, som fast-
sættes efter § 72, jf. § 68, og som medfører en lempelse af den hidtidige foranstaltning.
straffelovens § 68 a, stk. 1, sammenholdt med § 72 giver ikke mulighed for at fastsætte en
kortere længstetid end 5 år eller at fastsætte en begrænsning af institutionsanbringelsen.
det vil stride mod formålet med straffelovens §§ 68, 68 a og 72 at fastsætte andre længsteti-
der end de i § 68 a forudsatte. byretten og landsretten kan derfor ikke anses for at være bundet
af den tidsmæssige begrænsning, der følger af byrettens dom af 1. september 2014, således at
der ikke skulle kunne fastsættes en anden og mere lempelig foranstaltning inden for længste-
tiden for foranstaltningen på 5 år. længstetiden for foranstaltningen skal derfor regnes fra den
1. september 2014.
                                                 - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
højesteret har ikke fundet grundlag for at imødekomme anmodningen om mundtlig forhand-
ling af kæremålet, jf. retsplejelovens § 972, stk. 2.
ved retten i glostrups dom af 1. september 2014 blev t idømt en fællesstraf af fængsel i 2 år
og 6 måneder for overtrædelse af straffelovens § 192 a, jf. § 21, og § 191. retten lagde til
grund, at t i hvert fald efter gerningstidspunktet havde udviklet en ikke blot forbigående
sindssygelig tilstand af den i straffelovens § 16 nævnte art. efter karakteren af de begåede
forhold og det oplyste om ts sindstilstand fandt retten ikke grundlag for at lade straffen bort-
falde efter straffelovens § 73, stk. 1, 1. pkt., og bestemte i medfør af § 73, stk. 1, 2. pkt., at
han skulle anbringes på psykiatrisk afdeling, indtil straffen måtte kunne fuldbyrdes.
højesteret bemærker, at afgørelsen burde have været truffet under medvirken af nævninger, jf.
retsplejelovens § 686, stk. 4, nr. 2.
efter straffelovens § 73, stk. 3, medregnes varigheden af en anbringelse i institution i straffe-
tiden. derimod er bestemmelsen ikke til hinder for, at varigheden af anbringelsen overstiger
længden af den idømte straf, jf. straffelovrådets betænkning nr. 667/1972 om de strafferetlige
særforanstaltninger, side 147.
ved retten i glostrups dom blev t idømt såvel en fængselsstraf som en foranstaltning efter
straffelovens § 68. efter karakteren af den kriminalitet, som t er dømt for, skulle der efter §
68 a, stk. 1, fastsættes en længstetid på 5 år. retten i glostrups dom, der bestemmer, at
”længstetiden for foranstaltningen er 5 år, idet længstetiden dog ikke kan overstige længden af
den idømte straf”, må forstås således, at længstetiden – i strid med § 68 a, stk. 1 – blev fastsat
til 2 år og 6 måneder.
efter straffelovens § 73, stk. 2, finder bestemmelsen i § 72 tilsvarende anvendelse på foran-
staltninger idømt efter § 73. dette indebærer, at det påhviler anklagemyndigheden at påse, at
foranstaltningen ikke opretholdes længere og i videre omfang end nødvendigt, og at retten kan
ændre eller ophæve foranstaltningen.
                                                - 6 -
på grundlag af oplysningerne om ts helbredstilstand og fortsatte behov for psykiatrisk be-
handling og under hensyn til karakteren af den kriminalitet, han er dømt for, tiltræder højeste-
ret, at foranstaltningen som bestemt af byretten er ændret til ambulant psykiatrisk behandling
med tilsyn af kriminalforsorgen, således at kriminalforsorgen sammen med overlægen kan
træffe bestemmelse om genindlæggelse.
som anført må retten i glostrups upåankede dom af 1. september 2014 forstås således, at
længstetiden blev fastsat til 2 år og 6 måneder. efter straffelovens § 68 a, stk. 1, 2. pkt., om-
fatter længstetiden også foranstaltninger, som senere fastsættes efter § 72, og som medfører en
lempelse af den hidtidige foranstaltning. der er ikke hjemmel til at fastsætte en ny længstetid
på 5 år.
efter straffelovens § 68 a, stk. 1, 3. pkt., kan retten under særlige omstændigheder efter an-
modning fra anklagemyndigheden fastsætte en ny længstetid på 2 år. anklagemyndigheden
har ikke anført, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at der er grundlag for at
fastsætte en ny længstetid på 2 år i medfør af § 68 a, stk. 1, 3. pkt., og hverken byret eller
landsret har taget stilling til, om der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at en ny
længstetid kan fastsættes.
højesteret finder på denne baggrund, at bestemmelsen om længstetid i byrettens og landsret-
tens kendelse skal ophæves, således at den længstetid, der er fastsat i byrettens dom af 1.
september 2014, stadig gælder.
i øvrigt stadfæster højesteret landsrettens kendelse.
                                         thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes med den ændring, at bestemmelsen om længstetid i byret-
tens og landsrettens kendelse ophæves, således at den længstetid for foranstaltningen, der er
fastsat ved byrettens dom af 1. september 2014, stadig gælder.
statskassen skal betale kæremålsomkostningerne for højesteret.
