                                højesterets dom
                             afsagt mandag den 27. juni 2011
sag 119/2011
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t1
(advokat steffen lausteen andersen, beskikket)
og
t2
(advokat jan aarup, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i hillerød den 14. oktober 2010 og af østre
landsrets 12. afdeling den 9. februar 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, asbjørn jensen, lene pagter
kristensen, michael rekling og hanne schmidt.
påstande
dommen er anket af de tiltalte, t1 og t2, med påstand om formildelse, således at dommen
gøres betinget med tilsyn af kommunen, jf. § 52 i lov om social service.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
i en supplerende erklæring af 10. maj 2011 fra hillerød kommune om t1 hedder det bl.a.:
       ”siden landsrettens dom i februar 2011, har t1 været igennem en positiv udvikling. t1
       er flyttet tilbage til sin gamle klasse og laver det det hun skal. i forbindelse med skolens
       udtalelse har t1 fagligt udviklet sig, og har arbejdet hårdt for, at komme op til 9. klasses
                                                - 2 -
      eksamen. skolen kan være bekymret for at t1 falder tilbage til hendes gamle rolle i
      klassen. t1 er nu i gang med, at tage folkeskolens afgangseksamen og har til formål, at
      starte i 10 klasse livslinjen på huc efter sommerferien.
      kontaktpersonen oplever, at t1 er en glad person og har udviklet sig positivt. t1 er
      samarbejdsvillig og overholder alle aftaler.
      kontaktpersonen oplever ligeledes, at det går godt på hjemmefronten. t1 har et godt
      forhold til sin mor og er glad for sin familie, som hun bruger meget tid sammen med og
      bliver støttet af.
      det er undertegnets vurdering, at t1 har ændret sig mærkbart, set i forhold til dommen
      fra august 2010. t1 er siden august 2010 blevet mere rolig. hun har passet sin skole og
      er flyttet tilbage til sin normale klasse. ligeledes er t1 i gang at afslutte sine eksamener,
      da hun er ved at afslutte folkeskolen. i forhold til ovenstående er der grund til at tro, at
      t1 fortsat kan udvikle sig positivt.
      såfremt dommen ikke stadfæstes, anbefales en betinget dom med vilkår fra kommunen
      jf. servicelovens § 52.
      sammenholdt skal t1, passe sin skole, overholde aftaler med kontaktperson samt holde
      sig fra kriminalitet.”
i en supplerende erklæring af 25. maj 2011 fra hillerød kommune om t2 hedder det bl.a.:
      ”det skal hermed meddeles, at hillerød kommunes anbefaling om idømmelse af en
      ungdomssanktion stadig er gældende, idet der stadig er stor bekymring for t2 og hendes
      trivsel.
      det vurderes, at der som udgangspunkt ikke er den store ændring i t2s væremåde, og
      det må derfor antages, at hvis t2 ikke bliver idømt en ungdomssanktion på nuværende
      tidspunkt, så vil der være stor sandsynlighed for, at hun idømmes en ungdomssanktion
      på et senere tidspunkt.
      t2 har nu boet på opholdsstedet, nordbo siden d. 01.02.2011, og hun er velanbragt på
      nordbo. det virker som om, at t2 profiterer af at bo på nordbo og gå i skole i nordbos
      interne skoletilbud. t2 har brug for rammer og struktur, hun har brug for tydelige
      voksne, og hun har brug for at være i et miljø, der kan se og forstørre hendes ressourcer.
      desuden vil t2 ikke kunne rummes i almindelig folkeskole, hvilket betyder, at hun har
      brug for at gå i et specialskoletilbud.
      t2s vurderes som fortsat kriminalitetstruet, og når hun ikke befinder sig på nordbo, be-
      finder hun med stor sandsynlighed i kredse med andre kriminalitetstruede unge.
      det vil ikke være muligt for hillerød kommune at fastholde t2 på nordbo, hvis hun
      bliver idømt en betinget dom med vilkår, idet t2 så vil ønske at blive hjemgivet.
      hvis t2 idømmes en betinget dom med vilkår, vil hillerød kommune stille t2 følgende
      vilkår jf. lov om social service § 52: kontaktperson, familiebehandling og specialskole.
                                                - 3 -
      det skal dog påpeges, at de nævnte foranstaltninger allerede har været afprøvet – uden
      betydelig effekt.”
retsgrundlaget
det følger af straffelovens § 74 a, at hvis en person, der på gerningstidspunktet ikke var fyldt
18 år, har begået grovere personfarlig kriminalitet eller anden alvorlig kriminalitet, kan retten
bestemme, at den pågældende undergives en såkaldt ungdomssanktion, hvis det må anses for
formålstjenligt for at forebygge yderligere lovovertrædelser.
i bemærkningerne til lovforslaget til § 74 a hedder det bl.a. (lovforslag nr. 210 i 2000-2001,
de almindelige bemærkninger pkt. 3.1, 4.2.1. og 4.3.1.):
      ”oversigt over ekspertgruppens overvejelser og forslag
      3.1.
      …
      et flertal i ekspertgruppen (11 medlemmer) finder, at en ungdomssanktion bør udfor-
      mes som en særlig foranstaltning, der kort kan beskrives som en dom til længerevarende
      socialpædagogisk behandling, hvori der indgår et element af fastholdelse. målgruppen
      er unge mellem 15 og 18 år, der har begået alvorlig kriminalitet, og som samtidig har et
      massivt socialpædagogisk behandlingsbehov.
      efter forslaget er hovedelementerne i sanktionen et indledende ophold i en sikret insti-
      tution (typisk af 2 måneders varighed), derefter et længerevarende ophold i en alminde-
      lig døgninstitution eller godkendt opholdssted, afsluttende med en ambulant fase/ud-
      slusningsfase. der foreslås indbygget en betydelig grad af fleksibilitet i foranstaltnin-
      gen, således at den løbende kan tilpasses skærpes eller lempes afhængig af den unges
      adfærd og udvikling. den samlede varighed af sanktionen foreslås at være 2 år. den
      samlede længstetid for ophold i institution/opholdssted foreslås at være på 1 år og 6
      måneder, heraf højst 12 måneder i en sikret institution.
      …
      4.2.1. målgruppe for en ungdomssanktion
      målgruppen for en ny ungdomssanktion bør efter ekspertgruppens opfattelse ikke kun
      fastlægges ud fra den kriminalitet, der begås, men også i lyset af behovet for en længe-
      revarende, socialpædagogisk behandling.
      på den baggrund har ekspertgruppen opstillet fire kriterier med henblik på afgrænsning
      af den personkreds, som ungdomssanktionen skal kunne anvendes over for: et objektivt
      alderskriterium, et kriterium, der knytter sig til gerningsmandens personlige forhold
      (»social profil«), et kriterium, der angår kriminalitetens art (kriminalitetskravet), og en-
      delig et kriterium, der knytter sig til den straf, den unge lovovertræder ellers ville blive
      idømt (strafkravet).
                                         - 4 -
ungdomssanktionen tager sigte på unge, der er fyldt 15 år, og som endnu ikke er fyldt
18 år. det er alderen på gerningstidspunktet, der er afgørende. afviklingen af ungdoms-
sanktionen kan uanset om den unge giver samtykke strække sig ud over det fyldte 18.
år. da ungdomssanktionens varighed er på 2 år, vil afviklingen af den række ud over det
18. år i alle de tilfælde, hvor den unge er fyldt 16 år eller 17 år på domstidspunktet.
i praksis vil det formentlig i almindelighed ikke komme på tale, at idømme en ung-
domssanktion, hvis den tiltalte på domstidspunktet er fyldt eller forholdsvis kort tid ef-
ter fylder 18 år. man kan dog forestille sig tilfælde, hvor de personlige forhold herunder
den tiltaltes mangel på modenhed taler for ungdomssanktion i stedet for en fængsels-
straf.
det er af afgørende betydning, at myndighederne prioriterer en hurtig behandling af sa-
ger, hvor idømmelse af ungdomssanktion kommer på tale. i det omfang en byretsdom,
der lyder på ungdomssanktion, af den dømte ankes til landsretten, bør der lægges særlig
vægt på en hurtig behandling, således at den unge ikke i mellemtiden bliver for »gam-
mel« til ungdomssanktionen.
for så vidt angår den »sociale profil« er målgruppen efter forslaget kendetegnet ved, at
der er tale om unge med markante tilpasningsproblemer, dvs. unge med en mangelfuldt
udviklet evne til at skabe normale sociale relationer, besvær med at orientere sig i nor-
male sociale sammenhænge og ofte præget af et højt angstniveau med deraf følgende
uhensigtsmæssige og grænseoverskridende reaktionsformer, herunder kriminelle hand-
linger af særlig voldsom eller voldelig karakter. deres adfærd er i mange tilfælde ka-
rakteriseret ved, at de typisk i forbindelse med, at de færdes i grupper ved truende eller
lignende aggressiv adfærd optræder på en måde, der skaber frygt og utryghed i de om-
råder, hvor de færdes.
anvendelse af ungdomssanktionen forudsætter efter forslaget, at foranstaltningen må
anses for formålstjenlig til at imødekomme den unges særlige behov for behandling, og
hovedformålet med ungdomssanktionen vil være at varetage det individualpræventive
formål med at straffe: at undgå at den unge begår ny kriminalitet. det vil således være
en forudsætning for anvendelse af ungdomssanktionen, at den unge efter en individuel
vurdering ikke findes uegnet til behandling.
det forudsættes, at der kun helt undtagelsesvis kan blive tale om erklære en ung, der op-
fylder den »sociale profil«, for uegnet til behandling. det er ikke en betingelse for
idømmelse af ungdomssanktionen, at den pågældende giver samtykke til foranstaltnin-
gen. der henvises i øvrigt til ekspertgruppens overvejelser om samtykke- og egnetheds-
spørgsmålet i rapporten s. 125-130.
for så vidt angår kriminalitetens art, er det efter forslaget navnlig tanken, at ungdoms-
sanktionen skal anvendes ved grovere personfarlig kriminalitet, f.eks. vold, røveri og
voldtægt. ungdomssanktionen skal endvidere kunne anvendes i tilfælde af anden alvor-
lig kriminalitet, herunder mere omfattende berigelseskriminalitet, brugstyverier eller
hærværk. det indgår i grovhedsvurderingen, hvis kriminaliteten er begået i forening
med andre, jf. straffelovens § 80, stk. 2. [nu § 81, nr. 2].
hvad endelig angår strafkravet, bør ungdomssanktionen efter ekspertgruppens opfat-
telse kunne anvendes i sager, hvor domstolene i dag ville idømme en ubetinget fæng-
                                          - 5 -
selsstraf i intervallet fra 30 dage op til ca. 1 år. det bør dog ikke være udelukket at an-
vende sanktionen over for unge, der står til en lidt længere ubetinget fængselsstraf,
f.eks. på 1 år og 6 måneder, hvis ungdomssanktionen anses for mere formålstjenlig end
almindelig fængselsstraf. den angivne overgrænse gælder også for kombinationsdomme
efter straffelovens § 58, stk. 1. er alternativet til en ungdomssanktion en kombinations-
dom på 2 års fængsel, hvoraf 1 år og 6 måneder gøres betinget, forudsættes der således
ikke idømt en ungdomssanktion. derimod bør der kunne idømmes en ungdomssanktion,
hvis alternativet er kombinationsdom på 1 års fængsel, hvoraf f.eks. 6 eller 9 måneder
gøres betinget.
…
med hensyn til angivelsen af en undergrænse bemærkes, at hvis sagen kan afgøres med
bøde, tiltalefrafald (eventuelt med ungdomskontrakt) betinget dom uden straffastsæt-
telse eller dom til samfundstjeneste, så kommer anvendelse af ungdomssanktionen efter
ekspertgruppens forslag ikke på tale. disse sanktionstyper vil efter ekspertgruppens for-
slag dog næppe være relevante i forhold til unge, der både opfylder den ovenfor be-
skrevne sociale profil og kriminalitetskravet.
…
4.3. regeringens overvejelser
4.3.1. ekspertgruppens forslag
regeringen kan af de af flertallet i ekspertgruppen anførte grunde tiltræde, at der i straf-
feloven indføres mulighed for at idømme unge lovovertrædere en ungdomssanktion.
det er således også regeringens opfattelse, at det selv med en fuld udnyttelse af de eksi-
sterende indgrebsmuligheder ikke i alle tilfælde vil være muligt i tilstrækkeligt omfang
at imødekomme behovet for at kunne gennemføre en fastholdelse, der kan beskytte det
omgivende samfund mod ny kriminalitet og på samme tid give mulighed for at iværk-
sætte og gennemføre en behandling, der på længere sigt kan være egnet til at resociali-
sere den unge.
for så vidt angår spørgsmålet om afgrænsningen af strafkravet i forhold til målgruppen
for en ungdomssanktion er regeringen enig med ekspertgruppen i, at ungdomssanktio-
nen bør kunne anvendes i sager, hvor domstolene i dag ville idømme en ubetinget fæng-
selsstraf i intervallet fra 30 dage op til ca. 1 år. regeringen er endvidere enig med eks-
pertgruppen i, at det ikke bør være udelukket at anvende sanktionen over for unge, der
står til en lidt længere fængselsstraf, f.eks. på 1 år og 6 måneder, hvis ungdomssanktio-
nen anses for mere formålstjenlig end almindelig fængselsstraf. regeringen kan således
tiltræde ekspertgruppens overvejelser vedrørende overgrænsen for strafkravet.
ekspertgruppen har med hensyn til angivelsen af en undergrænse bemærket, at hvis sa-
gen kan afgøres med bøde, tiltalefrafald (eventuelt med ungdomskontrakt), betinget
dom eller dom til samfundstjeneste, så kommer ungdomssanktion ikke på tale. disse
sanktionstyper vil efter ekspertgruppens opfattelse dog næppe være relevante i forhold
til unge, der både opfylder beskrivelsen af den sociale profil og kriminalitetskravet (jf.
pkt. 3.2.1. ovenfor).
regeringen kan tiltræde disse synspunkter. man må dog i den forbindelse være op-
mærksom på, at grænsen mellem ubetinget og betinget dom ikke er ganske skarp i rets-
                                                - 6 -
      praksis, og at selve eksistensen af den ny sanktionsform vil kunne påvirke sanktionsval-
      get i dette grænseområde.”
ved lov nr. 711 af 25. juni 2010 blev den kriminelle lavalder i straffelovens § 15 med virk-
ning fra den 1. juli 2010 nedsat fra 15 år til 14 år. i lovforslaget til ændringen hedder det bl.a.
(lovforslag nr. 164 i 2009-2010, de almindelige bemærkninger pkt. 2.2.3.):
      ”i forhold til 14-årige lovovertrædere vil frihedsstraf i sagens natur være absolut sidste
      udvej. i meget alvorlige sager vil en ungdomssanktion kunne være en mulighed ligesom
      for de 15-17-årige i dag. det forudsættes, at sager om mindre alvorlig kriminalitet i
      mange tilfælde vil kunne afgøres uden dom af anklagemyndigheden, eventuelt med vil-
      kår, og i mange sager vil den relevante reaktion være en betinget dom med forskellige
      vilkår med et resocialiserende sigte. sådanne vilkår vil i mange tilfælde svare til de på-
      læg, som vil kunne gives af kommunerne efter den sociale lovgivning, men der vil være
      den centrale forskel, at den unge med den idømte straf vil kunne se en klar og direkte
      konsekvens af den strafbare handling.”
højesterets begrundelse og resultat
efter straffelovens § 74 a kan en person under 18 år undergives ungdomssanktion, hvis den
unge har begået grovere personfarlig kriminalitet eller anden alvorlig kriminalitet. det frem-
går af forarbejderne, at anvendelse af ungdomssanktion bl.a. forudsætter, at der er tale om
grovere personfarlig kriminalitet, f.eks. vold (kriminalitetskravet), og at domstolene som al-
ternativ til ungdomssanktion ville have idømt den pågældende en ubetinget fængselsstraf i
intervallet fra 30 dage til ca. 1 år (strafkravet).
i den foreliggende sag var de tiltalte 14 år på gerningstidspunktet, og der er tale om et enkelt-
stående voldsforhold omfattet af straffelovens § 244 uden nævneværdige fysiske skader på
forurettede. under disse omstændigheder finder højesteret, at betingelserne for at anvende
ungdomssanktion ikke er opfyldt.
som følge af de tiltaltes meget unge alder, jf. straffelovens § 82, nr. 1, og den ikke særligt
alvorlige karakter af den udøvede vold finder højesteret, at sagen kan afgøres med en betinget
dom uden straffastsættelse på vilkår som nedenfor anført, jf. straffelovens § 56, stk. 1 og 3, og
§ 57, nr. 9.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med den nævnte ændring.
                                              - 7 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at bestemmelsen om ungdomssanktion udgår,
og fastsættelsen af straf for t1 og t2 udsættes og bortfalder, hvis de i en prøvetid på 2 år fra
denne dom overholder følgende betingelser:
1)    i prøvetiden ikke begår strafbart forhold og
2)    i prøvetiden undergiver sig tilsyn af kommunen og efter kommunens nærmere bestem-
      melse undergiver sig foranstaltninger efter § 52 i lov om social service og efterkommer
      de forskrifter, som kommunen fastsætter.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
