                                              dom
afsagt den 15. september 2015 af østre landsrets 19. afdeling
(landsdommerne katja høegh, linde jensen og jakob bjerre (kst.)).
19. afd. nr. b-1773-14:
custom house aps
(advokat søren lundsgaard)
mod
vejdirektoratet
(advokat jacob caroc claus schall holberg)
sagsøgeren i denne sag, custom house aps, er ejer af den tidligere toldkammerbygning
beliggende havnegade 44, 1058 københavn k. arealet, som bygningen ligger på, var indtil
2013 et vejareal, som custom house havde lejet af københavns kommune.
københavns kommune besluttede den 22. januar 2013 at nedlægge arealet som vejareal efter
vejlovens kapitel 2. kommunen anså i den forbindelse ikke custom house aps for at have
forkøbsret til arealet i medfør den tidligere vejlovs § 91, stk. 1, idet kommunen ikke mente, at
custom house aps som ejer af en bygning på lejet grund (vejarealet) var omfattet af den
kreds, ”ejerne af de til vejen grænsende ejendomme”, som er tillagt forkøbsret i § 91, stk. 1.
custom house aps klagede til vejdirektoratet over afgørelsen om ikke at være tillagt
forkøbsret.
ved afgørelse af 6. juni 2013 afviste vejdirektoratet klagen med henvisning til, at custom
house aps ikke var ejer af en til vejen grænsende ejendom, jf. dagældende vejlov § 91, stk.
1, og derfor ikke var klageberettiget efter loven.
                                                - 2 -
custom house aps anlagde herefter denne sag ved retten i helsingør, som ved kendelse af
16. juni 2014 henviste den til behandling ved østre landsret i medfør af retsplejelovens §
226, stk. 1.
custom house aps har nedlagt påstand om, at vejdirektoratet tilpligtes at anerkende, at
københavns kommune den 22. januar 2013 har truffet en ulovlig afgørelse ved at nægte
forkøbsret efter vejlovens § 91, stk. 1, ved nedlæggelse af vejareal havnegade 44, 1058
københavn k. subsidiært har custom house aps nedlagt påstand om, at vejdirektoratet
tilpligtes at realitetsbehandle selskabets klage af 30. januar 2013.
vejdirektoratet har påstået frifindelse, subsidiært hjemvisning. under hovedforhandlingen har
vejdirektoratet anført, at den principale påstand bør afvises, jf. herved også det, som er
gengivet nedenfor fra direktoratets påstandsdokument.
sagsfremstilling
custom house aps er som nævnt ejer af den tidligere toldkammerbygning beliggende
havnegade 44, 1058 københavn k. arealet, hvorpå bygningen ligger, var vejareal, som
custom house aps havde lejet af københavns kommune i henhold til ”tilladelse til råden
over vejareal” af 9. februar 2000 med tilhørende allonger 1-3, senest af 3. og 16. august 2011,
hvor custom house aps indtrådte som lejer. det fremgår af lejevilkårene blandt andet, at
lejemålet er tidsbegrænset til den 1. juli 2021, at der er hjemfaldspligt, og at kommunen kan
kræve bygningen nedrevet ved lejeaftalens ophør. det er endvidere oplyst, at lejeaftalen er
opsagt, og at der verserer en ankesag herom ved østre landsret (b-3054-14). råden over
vejarealet var endvidere undergivet københavns kommunes ”bestemmelser om råden over
vejareal”, vedtaget i borgerrepræsentationen den 4. marts 1999 med senere ændringer, jf. den
oprindelige tilladelse af 9. februar 2000, punkt 2.
københavns kommune besluttede den 22. januar 2013 at nedlægge arealet som vejareal efter
vejlovens kapitel 2. københavns kommune anførte i denne forbindelse blandt andet følgende
i afgørelsen:
       ”københavns kommune har besluttet, at matrikulere arealet med skel i facaden og
       sælge det. det bemærkes, at kommunen i den forbindelse fastholder, at
       kommunen ikke vil være forpligtet til at tilbyde custom house aps en forkøbsret
       til arealet efter vejlovens § 91. der sker i princippet ikke herved nogen ændring i
                                                              - 3 -
     jeres (lejers) fysiske eller juridiske vilkår ved vejnedlæggelsen. en evt. ny ejer vil
     således skulle indtræde i de rettigheder og pligter, som kommunen har som ejer i
     forhold til arealet.
     københavns kommune er fortsat af den opfattelse, at en lejer af et areal, der agtes
     nedlagt som vejareal, som udgangspunkt ikke er part i relation til en sådan sag om
     nedlæggelse af vejarealet. jeres bemærkninger har ikke ændret på vores
     opfattelse.
     på trods af dette ønsker københavns kommune dog i denne sag under alle
     omstændigheder at gøre jer opmærksom på muligheden for at påklage
     beslutningen til vejdirektoratet, som normalt er klageinstans i disse sager.
     kommunens afgørelse kan jf. vejlovens § 4, stk. 1 indbringes for vejdirektoratet
     for så vidt angår retlige spørgsmål. klagefristen er 4 uger fra modtagelsen af dette
     brev.”
på denne baggrund besluttede københavns kommune den 24. januar 2013 at sælge arealet
under havnegade 44. der blev gennemført et udbud, hvor rs arving aps var højestbydende.
custom house aps påklagede den 30. januar 2013 kommunens afgørelse til vejdirektoratet.
den 6. juni 2013 traf vejdirektoratet afgørelse i sagen som følger:
     ”afgørelse af klage over nedlæggelse af vejareal –
     jeres j.nr. 8915390 sof/mar
     vejdirektoratet har behandlet jeres klage af 30. januar 2013 på vegne af custom
     house aps. i har klaget over københavns kommunes afgørelse af 22. januar
     2013 om, at kommunen i forbindelse med nedlæggelse af det offentlige vejareal
     under toldkammerbygningen ikke har tilbudt jeres klient som ejer af
     toldkammerbygningen at overtage vejarealet, idet i mener jeres klient må anses
     for nærmeste tilgrænsende grundejer.
     vejdirektoratets afgørelse
     vi afviser klagen.
     toldkammerbygningen er i vejlovgivningens1 forstand ikke en ejendom, men
     derimod en bygning på lejet grund.
     da det nedlagte vejareal ikke grænser til en ejendom, har kommunen lovligt
     kunnet afhænde arealet til hvem som helst.
     1
       vejloven, privatvejsloven, vejbidragsloven og vintervedligeholdelsesloven
                                                          - 4 -
og da jeres klient ikke ejer en ejendom, som grænser til det nedlagte vejareal,
anser vi ikke jeres klient for part i sagen om nedlæggelse af vejarealet.
baggrund og argumenter
vejnedlæggelsen vedrører arealet under toldkammerbygningen, beliggende
havnegade 44. kommunen har vurderet, at arealet ikke har trafikal betydning,
pga. bygningen ovenpå. arealerne udenom toldkammerbygningen er og skal
fortsat være offentlig vej.2
toldkammerbygningen ejes af custom house aps. bygningen har siden sin
opførelse i 1930’erne haft tilladelse til at ligge på det offentlige vejareal gennem
en tilladelse til særlig råden over vejareal.
kommunen har ved matrikulær ændring af 17. januar 2013 matrikuleret arealet
under toldkammerbygningen som matr.nr. 441, øster kvarter, københavn, og
har i den forbindelse nedlagt vejarealet under bygningen som vej. kommunen har
den 24. januar 2013 besluttet at sælge matr.nr. 441 til tredjemand, og køberen er
på privatretligt grundlag ved ny areallejekontrakt indtrådt i samtlige rettigheder og
forpligtelser i henhold til tilladelsen til særlig råden.
kommunen har ved brev af 21. november 2012 anmodet om bemærkninger fra
jeres klient forud for den påtænkte nedlæggelse. ved brev af 26. november 2012
har jeres klient anført, at de i henhold til vejlovens3 § 91 mener at have forkøbsret
til det offentlige vejareal, som nedlægges.
kommunen anser jeres klient for lejer af vejarealet og toldkammerbygningen for
at være en bygning opført på lejet grund. kommunen mener, at der er givet en
tilladelse til særlig råden, jf. den nuværende vejlovs § 102, stk. 1.4 kommunen
anser ikke jeres klient for part i sagen om nedlæggelse af vejarealet og mener ikke
at have pligt til at tilbyde jeres klient forkøbsret til arealet.
kommunen henviser i den forbindelse til, at det fremgår af tilladelsen til særlig
råden, at tilladelsens indehaver ved ophør af råderetten skal retablere arealet for
lejers regning.
i har derimod anført, at en bygning begrebsmæssigt er en ”ejendom”, der er
selvstændigt matrikuleret, får sit eget blad i tingbogen og i det hele behandles som
en selvstændig ejendom efter tinglysningsloven5, jf. tinglysningslovens § 19.
dermed mener i også bygningen er omfattet af bestemmelsen i vejlovens § 91. og
da der er offentligt vejareal på alle sider af bygningen, ejer jeres klient den eneste
tilgrænsende ejendom. jeres klient har derfor som nærmeste ejendomsejer en
særlig interesse i det omhandlede vejareal.
2
  fremgår af dagsorden for mødet den 5. november 2012 i teknik- og miljøudvalget
3
  lov om offentlige veje, jf. lovbekendtgørelse nr. 1048 af 3. november 2011
4
  vejdirektoratet kan oplyse, at denne form for råden over vejarealer i københavn i 1930’erne var reguleret i den
københavnske byggelov fra 1939 eller dens forgænger byggeloven for staden københavn fra 1889.
5
  lov om tinglysning, jf. lovbekendtgørelse nr. 158 af 9. marts 2006, med senere ændringer. administreres af
justitsministeriet.
                                                  - 5 -
hvad kan vejdirektoratet tage stilling til
vi kan tage stilling til, om kommunen har truffet en lovlig afgørelse (retlige
spørgsmål) efter vejlovgivningen, her vejloven. men vi kan ikke tage stilling til
kommunens vurderinger (skøn) inden for lovens rammer. det følger af vejlovens
§ 4, stk. 1.
det betyder, at vi kan vurdere, om kommunen i forbindelse med en sådan
afgørelse har fulgt vejlovgivningen, forvaltningsloven6 og almindelige
forvaltningsretlige regler. men vi kan ikke tage stilling til, om kommunens
afgørelse er rimelig eller hensigtsmæssig.
reglerne om nedlæggelse af offentlige vejarealer
kommunen (vejbestyrelsen)7 bestemmer, hvilke nye kommuneveje der skal
anlægges, og hvilke bestående kommuneveje der skal nedlægges. det fremgår af
vejlovens § 23.
hvis en kommunevej, der nedlægges, ikke skal opretholdes som offentlig vej
under en anden vejbestyrelse, skal kommunen træffe beslutning om, hvorvidt
vejen skal opretholdes som privat adgangsvej for en enkelt ejendom, som privat
fællesvej for flere ejendomme eller udgå som færdselsareal. det siger vejlovens §
90, stk. 1.
vejen skal opretholdes helt eller delvist som vej, hvis den efter matrikelkortet er
eneste adgangsvej til en ejendom eller en eller flere af dens lodder, og der ikke
samtidig etableres anden vejadgang, eller hvis vejen i øvrigt er af vigtighed for en
ejendom. det følger af § 90, stk. 2.
de nævnte beslutninger skal offentliggøres i lokale blade. samtidig skal der ske
underretning af ejere og brugere af ejendomme, der må skønnes at blive berørt af
beslutningerne, jf. vejlovens § 90, stk. 5.
hvis vejen eller dele af vejen fremover ikke skal være privat fællesvej, skal der
gives ejere og brugere af berørte ejendomme en frist på mindst 8 uger til over for
vejbestyrelsen at stille krav om, at vejen bør opretholdes, fordi den enten er eneste
adgangsvej eller er af vigtighed for ejendommen. hvis vejbestyrelsen afviser
kravet          om          opretholdelse,     kan  afgørelsen kræves indbragt    for
taksationsmyndighederne inden 8 uger efter, at afgørelsen er meddelt. det fremgår
af vejlovens § 90, stk. 6.
hvis vejen fremover ikke skal være privat eller privat fællesvej, skal vejarealet –
delt efter vejens midtlinje – tilbydes ejerne af de ejendomme, der grænser til vejen
for overtagelsesbeløb, der fastsættes af vejbestyrelsen, jf. vejlovens § 91, stk. 1.
hvis kommunen og den enkelte grundejer ikke kan blive enige om prisen,
fastsættes den efter reglerne i vejlovens §§ 51-58, af taksationsmyndighederne, jf.
vejlovens § 91, stk. 2.
6
  lovbekendtgørelse nr. 988 af 9. oktober 2012
7
  jf. vejlovens § 2, stk. 5 og 6
                                                           - 6 -
højesteretsdommen u1984.972h og vejlovscirkulærets8 pkt. 48
højesteret har ved afgørelse af 20. september 1984 (u1984.972h) taget stilling til
lovligheden af et tilfælde, hvor en vejbestyrelse nedlagde en mindre del af en
offentlig vej i vejens ene side for at ejeren af den tilgrænsende ejendom kunne
opføre en ny bygning på det nedlagte vejareal. i den forbindelse afhændede
vejbestyrelsen det nedlagte areal til ejeren af den ejendom, som grænsede til det
nedlagte areal, uden at tilbyde halvdelen af arealet til ejeren af den ejendom, som
grænsede til den anden side af vejen, hvor der ikke blev nedlagt vejareal. det
resterende vejareal var fortsat bredt nok til at betjene færdslen.
højesteret udtalte, at reglerne i vejlovens kapitel 9, §§ 90-95, efter deres indhold
alene sigter på tilfælde, hvor en offentlig vej eller vejstrækning nedlægges i hele
vejens bredde. retten fandt det dog naturligt at anvende lovens regler om
nedlæggelse af veje, herunder reglerne i kapitel 9, analogt i det omfang, hvori
dette er muligt. højesteret bemærkede, at reglen i lovens § 91, stk. 1, om deling
efter midtlinjeprincippet, ikke kan føre til, at en formindskelse af vejbredden skal
ske ved nedlæggelse af lige store arealer i begge vejsider.
da det ikke af færdselsmæssige grunde var påkrævet at opretholde vejen i hele sin
bredde, havde vejbestyrelsen haft hjemmel til at formindske vejbredden. og da
vejbestyrelsen heller ikke havde varetaget uvedkommende hensyn ved at tilbyde
det nedlagte vejareal til ejeren af den ejendom, som grænsede til det nedlagte
vejareal, fandt højesteret vejbestyrelsens afgørelse lovlig.
af vejlovscirkulærets pkt. 48 fremgår, at anvendelse af procedurereglerne i
vejlovens kapitel 9 næppe er påkrævet i tilfælde, hvor en vejbestyrelse beslutter at
indskrænke vejens bredde ved at nedlægge vejareal i vejens ene side, hvis det er
åbenbart, at det tilbageværende vejareal er tilstrækkeligt til at betjene trafikken og
de tilgrænsende ejendomme.
hvad er en ejendom?
ejendomsbegrebet er ikke entydigt fastlagt i dansk ret. ejendomsbegrebet er
fastlagt i følgende love: udstykningsloven9, landbrugsloven10, tinglysningsloven,
vurderingsloven11, ejerlejlighedsloven12 og lov om omsætning af fast ejendom13.
vejlovgivningens forståelse af begrebet ”en ejendom” er i henhold til
privatvejsloven14                 det       matrikulerede              grundareal,             jf.     punkt       1   i
8
  ministeriet for offentlige arbejders – nu transportministeriets – cirkulære nr. 132 af 6. december 1985 om lov om
offentlige veje
9
  lov om udstykning og anden registrering i matriklen, jf. lovbekendtgørelse nr. 494 af 12. juni 2003, med senere
ændringer
10
   lov om landbrugsejendomme, lovbekendtgørelse nr. 616 af 1. juni 2010, med senere ændringer. administreres af
fødevareministeriet, naturerhvervstyrelsen
11
   lov om vurdering af landets faste ejendomme, jf. lovbekendtgørelse nr. 740 af 30. september 2002, med senere
ændringer. administreres af skatteministeriet.
12
   lovbekendtgørelse nr. 1713 af 16. december 2010. loven administreres af erhvervs- og vækstministeriet, erhvervs- og
byggestyrelsen
13
   lov om omsætning af fast ejendom, lovbekendtgørelse nr. 1717af 16. december 2010, med senere ændringer. loven
administreres af erhvervs- og vækstministeriet, erhvervs- og byggestyrelsen
14
   lov om private fællesveje, jf. lov nr. 1537 af 21. december 2010 med senere ændring
                                                          - 7 -
privatvejslovscirkulæret15. vejlovgivningens ejendomsbegreb er således som
udgangspunkt identisk med udstykningslovens ejendomsbegreb, jf.
udstykningslovens § 2.
ved en samlet fast ejendom forstås i udstykningsloven ét matrikelnummer eller
flere matrikelnumre, der ifølge notering i matriklen skal holdes forenet, jf. denne
lovs § 2, stk. 1, nr. 1 og 2.
dog fremgår det af privatvejslovscirkulærets pkt. 1, 2. afsnit, at en bygning på
lejet grund ikke er en ejendom i lovens forstand.
i forbindelse med vedtagelsen af den gældende privatvejslov er ejendomsbegrebet
ikke udtrykkeligt omtalt i lovforslaget16 eller de øvrige forarbejder. da den
gældende privatvejslov som udgangspunkt viderefører den tidligere
privatvejslov17, er der ikke holdepunkter for at antage, at bemærkningerne i
privatvejslovscirkulærets pkt. 1, 2. afsnit, ikke længere skulle være udtryk for
gældende ret på vejlovgivningens område.
vejlovgivningens ejendomsbegreb adskiller sig således fra den måde
ejendomsbegrebet anvendes i f.eks. tinglysningsloven og ejerlejlighedsloven.
vores vurdering
vi kan konstatere, at det vejareal, der nedlægges, udelukkende ligger under
toldkammerbygningen. det betyder, at arealet siden bygningens opførelse i
1930’erne ikke har haft en færdselsmæssig funktion, og at det resterende vejareal
er tilstrækkeligt til at betjene trafikken og de tilgrænsende ejendomme.
kommunen har derfor haft hjemmel i vejlovens § 23, til at formindske vejarealet
som sket.
vi kan også konstatere, at idet toldkammerbygningen er fuldstændig omkranset
af offentligt vejareal, grænser det nedlagte vejareal ikke til andre ejendomme eller
bygninger end toldkammerbygningen.
vejlovgivningens forståelse af ejendomsbegrebet er ikke defineret i vejloven eller
i privatvejsloven. det er således ingen steder i vejloven defineret, at
ejendomsbegrebet i tinglysningslovens § 19 finder tilsvarende anvendelse i
vejloven. men i privatvejslovscirkulærets pkt. 1, 2. afsnit, er det præciseret, at i
hvert fald på privatvejslovens område er en bygning på lejet grund ikke en
ejendom i privatvejslovens forstand.
efter vores opfattelse er der ikke holdepunkter for at antage, at ejendomsbegrebet
skulle være forskelligt i de forskellige love, som udgør vejlovgivningen.
15
   ministeriet for offentlige arbejders – nu transportministeriets – cirkulære nr. 134 af 6. december 1985 om lov om private
fællesveje
16
   lovforslag nr. 48 af 5. november 2010 til lov om private fællesveje
17
   lov om private fællesveje, jf. lovbekendtgørelse nr. 433 af 22. maj 2008, med senere ændringer
                                               - 8 -
      toldkammerbygningen kan dermed efter vores opfattelse ikke i vejlovgivningens
      – herunder vejlovens – forstand sidestilles med en ejendom, men er en bygning på
      lejet grund.
      partsstatus i forhold til nedlæggelsen af vejarealet
      for at vi kan tage stilling til en klage, er det et krav, at den, der påklager
      afgørelsen, er klageberettiget. det betyder, at vedkommende har en væsentlig,
      individuel og direkte interesse i sagens afgørelse og udfald.
      at interessen skal være individuel betyder, at personen skal have en anderledes og
      mere speciel interesse i afgørelsen end fx trafikanterne på vejen i almindelighed.
      at interessen skal være direkte gør, at der normalt skal være et vist direkte forhold
      mellem klager og afgørelsen. en afledet interesse er således ikke tilstrækkelig.
      vi mener ikke, at jeres klient er så væsentligt og direkte berørt af
      vejnedlæggelsen, at de kan anses for part i nedlæggelsessagen.
      vi har i den forbindelse lagt vægt på, at jeres klient ikke i vejlovgivningens
      forstand ejer en ejendom, som grænser til det nedlagte vejareal, men derimod ejer
      en bygning, der ved lejekontrakt har ret til at ligge på den del af vejarealet, som
      nedlægges. vi har endvidere lagt vægt på, at der ikke sker ændring i lejers fysiske
      eller juridiske vilkår for leje af arealet ved vejnedlæggelsen. en evt. ny ejer vil
      således skulle indtræde i de rettigheder og pligter, som kommunen har som ejer af
      arealet.
      vi afviser derfor at behandle jeres klage.
      konklusion
      da det nedlagte vejareal i vejlovgivningens forstand ikke grænser til en ejendom,
      har kommunen lovligt kunnet afhænde arealet til hvem som helst.
      og da jeres klient ikke i vejlovgivningens forstand ejer en ejendom, som grænser
      til det nedlagte vejareal, anser vi ikke jeres klient for part i sagen om nedlæggelse
      af vejarealet. vi afviser derfor klagen.
      vi foretager os ikke mere i sagen.
      …”
sideløbende med klagesagen for vejdirektoratet udtog custom house aps den 1. marts 2013
stævning ved københavns byret mod henholdsvis københavns kommune og rs arving aps
med påstand om, at københavns kommune og rs arving aps tilpligtes at anerkende, at
københavns kommunes overdragelse af arealet, beliggende havnegade 44, 1058 københavn
                                                - 9 -
k, til rs arving aps er ugyldig. heroverfor nedlagde københavns kommune påstand om
principalt afvisning og subsidiært frifindelse.
den 1. maj 2014 afsagde københavns byret dom i sagen (bs 2a-1035/2013). rettens
begrundelse og afgørelse lyder:
       ”indledningsvis bemærkes, at uagtet sagsøgeren ikke havde udnyttet den
       administrative rekursadgang inden nærværende sags anlæg, er den administrative
       rekurs efterfølgende udnyttet ved vejdirektoratets afgørelse af 6. juni 2013,
       hvorfor der ikke på nuværende tidspunkt findes grundlag for en afvisning af
       sagen.
       da nærværende sag materielt vedrører sagsøgerens eventuelle forkøbsret efter
       vejlovens § 91, stk. 2, hvilket retlige spørgsmål er behandlet af først københavns
       kommune og siden af vejdirektoratet som rekursinstans, findes vejdirektoratet,
       som har truffet den endelige administrative afgørelse, at være rette sagsøgte.
       herefter frifindes begge de sagsøgte.”
procedure
parterne har til støtte for deres påstande gjort de anbringender gældende, der fremgår af deres
nedenfor gengivne påstandsdokumenter, og har procederet i det væsentlige i
overensstemmelse hermed.
custom house aps har til støtte for påstanden anført:
       ”…
       3.1    det gøres gældende, at vejdirektoratet i medfør af vejlovens § 4, stk. 1,
              kan foretage en retlig prøvelse af kommunernes afgørelse efter vejloven.
       3.2.   københavns kommunes beslutning om at nedlægge vejarealet efter
              vejlovens § 90, stk. 1 og den deri indbyggede beslutning om ikke at give
              forkøbsret til custom house aps i medfør vejlovens § 91, stk. 1 er en
              afgørelse efter vejloven, som kan prøves retligt af vejdirektoratet.
              sagsøger har i denne anledning en væsentlig, individuel og direkte
              interesse i sagen, idet det gøres gældende, at custom house har forkøbsret
              til det nedlagte vejareal.
       3.3.   custom house aps har forkøbsret til det nedlagte vejareal, idet custom
              house aps ejer den tilgrænsende ejendom, nemlig bygningen beliggende
              på netop dette vejareal. da der er tale om udstykning af vejarealet under
                                       - 10 -
       bygningen afgrænset af soklen, er der ikke andre ejere af tilgrænsende
       ejendomme end custom house aps, jf. vejlovens § 91.
3.3.1. efter vejlovens § 91, stk. 1, skal ”ejere af de til vejen grænsende
       ejendomme” tilbydes at erhverve vejarealet, hvis kommunen træffer
       beslutning om at nedlægge det som offentlig vej, og det ikke opretholdes
       som privat vej.
3.3.2. det gøres gældende, at en bygning – også begrebsmæssigt – er en
       ”ejendom” og dermed omfattet af bestemmelsens ordlyd.
       det fremgår direkte af lovens egen ordlyd, at der med ejendomme også
       forstås bygninger, idet § 108, stk. 1, har følgende ordlyd:
            ”på ejendomme, herunder bygninger, langs en offentlig vej kan
            vejbestyrelsen eller en kommunalbestyrelsen anbringe:
            1) skilt
            …”
3.4.   vejdirektoratet ved deres afgørelse af 6. juni 2013 har henvist til, at
       custom house aps ikke ”er så væsentligt og direkte berørt af
       vejnedlæggelsen, at de kan anses for part i nedlæggelsessagen”.
       vejdirektoratet har i denne forbindelse ”lagt vægt på, at der ikke sker
       ændring i lejeres fysiske eller juridiske vilkår for leje af arealet ved
       vejnedlæggelsen”.
3.4.1. det gøres heroverfor gældende, at vejlovens § 91 indeholder en objektiv
       bestemt forkøbsret. der er således ikke hjemmel til at lægge vægt på et
       kriterium baseret på, om en tilgrænsende ejendomsejer måtte blive
       begrænset i sin råden over sin ejendom ved vejnedlæggelsen og salget
       heraf til tredjemand eller ej.
3.4.2. endvidere er det i øvrigt ikke utvivlsomt, at custom house aps’s
       retsstilling som bygningsejere vil være uændret efter en overdragelse af
       arealet til tredjemand. brugen af arealet er i dag undergivet købehavns
       kommunens ”bestemmelser om råden over vejareal”, vedtaget i
       borgerrepræsentationen den 4. marts 1999 med senere ændringer,
       herunder bestemmelsens § 2, stk. 2, om, at en opsigelse skal være
       ”påkrævet af overordnede hensyn”. det er ikke uden videre klart,
       hvorledes en sådan begrænsning i opsigelsesadgangen i givet fald
       overføres på en privat part som erhverver af arealet, eller hvorledes
       fremtidige ændringer og konsekvenserne heraf skal bedømmes.
3.5.   den subsidiære påstand er nedlagt for det tilfælde, at landsretten alene
       måtte anse vejdirektoratets afvisning af den indgivne klage, som en
       urigtig afgørelse.”
                                               - 11 -
over for vejdirektoratets under hovedforhandlingen nedlagte påstand om afvisning af
custom house aps’ principale påstand har custom house aps gjort gældende, at den
ændrede påstand ikke bør tillades fremsat, da den er fremkommet for sent.
vejdirektoratet har til støtte for påstanden anført:
     ”1.1       sagens ramme og om de nedlagte påstande
     denne sag drejer sig om en prøvelse af vejdirektoratets afgørelse af 6. juni 2013,
     hvorved vejdirektoratet afviste at realitetsbehandle sagen under henvisning til, at
     sagsøger ikke er klageberettiget.
     denne sag drejer sig derfor om, hvorvidt sagsøger har den fornødne væsentlige,
     individuelle og direkte interesse i spørgsmålet om tilbudspligt efter vejlovens §
     91, stk. 1, dvs. om sagsøger er klageberettiget.
     for at vurdere om sagsøger har den fornødne retlige interesse til at blive anset for
     klageberettiget, er det nærliggende at se på, om sagsøger er indehaver af en ”til
     vejen grænsende ejendom” i vejlovens § 91’s forstand. denne sag vil derfor til
     dels omfatte en materiel prøvelse af dette forhold for at tage stilling til sagsøgers
     processuelle status.
     måtte landsretten nå til, at sagsøger ikke har en ”til vejen grænsende ejendom”
     og/eller sagsøger ikke har den fornødne retlige interesse til at blive anset som
     klageberettiget, skal vejdirektoratet frifindes, eftersom afgørelsen om afvisning
     fra realitetsbehandling herefter må anses for korrekt.
     måtte landsretten nå til, at sagsøger har en ”til vejen grænsende ejendom” og/eller
     sagsøger har den fornødne retlige interesse til at blive anset som klageberettiget,
     skal sagen derimod hjemvises til fornyet realitetsbehandling hos vejdirektoratet,
     eftersom vejdirektoratet ikke materielt har taget stilling til, om tilbudspligten efter
     vejlovens § 91 herefter bliver udløst.
     2.2      om sagsøgers påstande
     sagsøger har nedlagt påstand om, principalt at sagsøgte skal tilpligtes at
     anerkende, at københavns kommune ved afgørelsen af 22. januar 2013 ”har
     truffet en ulovlig afgørelse”.
     denne sag er anlagt imod vejdirektoratet som rekursinstans, hvorfor sagen skal
     dreje sig om en prøvelse af vejdirektoratets afgørelse af 6. juni 2013. ved denne
     afgørelse afviste vejdirektoratet at realitetsbehandle sagsøgers klage over
     københavns kommunes afgørelse af 22. januar 2013, hvorved kommunen har
     afvist at være forpligtet til at tilbyde sagsøger en forkøbsret efter vejloven.
     vejdirektoratet har i såvel svarskriftet som i processkrift ad formaliteten af 7. maj
     2014 opfordret sagsøger til at ændre den principale påstand således, at sagen ikke
     drejer sig om københavns kommunes afgørelse, men om vejdirektoratets
                                         - 12 -
afgørelse. det er tillige uklart, hvilken retsfølge – om nogen – sagsøger ønsker af
landsrettens eventuelle konstatering af ”ulovlighed”.
sagsøger har imidlertid ikke efterkommet opfordringerne.
derfor bør sagsøgers principale påstand afvises.
tilbage er herefter spørgsmålet, om vejdirektoratets skal tilpligtes at
realitetsbehandle sagsøger klage, jf. sagsøger subsidiære påstand.
2.3           overordnede anbringender om sagens realitet
til støtte for den nedlagte principale påstand om frifindelse gør vejdirektoratet
overordnet gældende, at vejdirektoratets afgørelse af 6. juni 2013 er lovlig og
gyldig.
sagsøger har bevisbyrden for, at vejdirektoratets afgørelse ikke er lovlig og
gyldig, og denne bevisbyrde har sagsøger ikke løftet.
kun hvis sagsøger kan påvise den nødvendige væsentlige, individuelle og direkte
interesse i spørgsmålet om tilbudspligt, er sagsøger klageberettiget.
til støtte for den subsidiære hjemvisningspåstand gøres det overordnet gældende,
at i tilfælde af, at sagsøger løfter denne bevisbyrde, vil dette ikke medføre, at
tilbudspligten efter vejlovens § 91 herefter automatisk udløses, eftersom dette
(materielle) spørgsmål ikke har været prøvet af vejdirektoratet, hvorfor sagsøger i
givet fald først i vejdirektoratet må få prøvet om der er tilbudspligt over for
sagsøger efter vejlovens § 91.
vejdirektoratet kan således heller ikke af den grund dømmes efter sagsøgers
principale påstand, eftersom vejdirektoratet ikke kan tilpligtes at anerkende
forhold om lovligheden af en underordnet myndigheds afgørelse i en udstrækning,
som ikke har været genstand for administrativ behandling hos vejdirektoratet som
rekursmyndighed.
2.4           særligt om spørgsmålet om sagsøgers manglende klageberettigelse
det gøres gældende, at sagsøger ikke er klageberettiget.
for at have en væsentlig, individuel og direkte interesse i spørgsmålet om
tilbudspligt efter vejlovens § 91, stk. 1, må det mindst kræves, at sagsøger rent
faktisk har en ”til vejen grænsende ejendom”. har sagsøger ikke det, kan
sagsøger slet ikke have nogen interesse i at få realitetsbehandlet en sag om
tilbudspligten, eftersom sagsøger under alle omstændigheder aldrig vil kunne
blive begunstiget af en sådan.
sagsøger er ikke indehaver af en ”til vejen grænsende ejendom” i vejlovens §
91’s forstand. sagsøger er dermed ikke blevet berørt så direkte og individuelt, at
sagsøger er klageberettiget.
                                        - 13 -
sagsøger har heller ikke i øvrigt påvist fornøden væsentlig, individuel og direkte
interesse i sagens afgørelse og udfald.
det forhold, at sagsøger er lejer af bygningen [rettelig ”grunden”] skaber ikke en
sådan interesse.
sagsøgers lejeforhold for så vidt angår arealet under toldkammerbygningen er
uændrede, idet der ikke er sket ændringer i de fysiske eller juridiske vilkår for
lejemålet uanset hvem – om nogen – der begunstiges af en forkøbsret.
beslutningen vedrørende forkøbsret medfører ikke, at sagsøgeren har en sådan
selvstændig væsentlig individuel værnet interesse i sagens udfald, at sagsøgeren er
klageberettiget.
sagsøger har i øvrigt været bekendt med, at købehavns kommune kunne
disponere over arealet uafhængigt af lejeforholdet.
det gøres derfor gældende, at det var korrekt at afvise sagsøgers klage.
2.5           ad spørgsmålet om en ”til vejen grænsende ejendom”
det gøres gældende, at sagsøger ikke er indehaver af en ”til vejen grænsende
ejendom” i vejlovens § 91’s forstand.
sagsøger ejer alene en bygning på lejet grund. det gøres gældende, at en bygning
på lejet grund ikke er en ”ejendom” i vejlovgivningens forstand. der er ikke
grundlag for at foretage en udvidende fortolkning af ejendomsbegrebet i
vejlovgivningen. sagsøger ejer således ikke en ejendom i vejlovgivningens
forstand.
det forhold, at udlejer af arealet kan bestemme, om bygningen helt skal fjernes
eller om hjemfaldspligten skal benyttes, viser, at sagsøger heller ikke har en ejers
sædvanlige råden over bygningen, hvorfor bygningen heller ikke selvstændigt kan
anskues som ”sagsøgers ejendom”.
tværtimod understøtter det forhold, at bygningens tilstedeværelse hviler på en
tilladelse til særlig råden over vejarealet efter vejlovens § 102, at der netop ikke er
tale om en ejendom, men derimod om udstyr eller inventar på vejarealet.
endvidere gøres det gældende, at sagsøgers bygning ikke er ”til vejen grænsende”
hvormed man må forstå, at der skal være tale om en horisontal tilknytning.
bygningen ligger tværtimod ovenpå arealet og tilgrænser således ikke vejen
horisontalt.
allerede fordi klager ikke har en ”til vejen grænsende ejendom” i vejlovens §
91’s forstand, er sagsøger ikke klageberettiget.
2.6           ad spørgsmålet om realitetsbehandling
til støtte for den subsidiære påstand gøres det gældende, at der ikke materielt er
taget stilling til spørgsmålet om tilbudspligt. hvis retten finder, at sagsøger er
                                               - 14 -
       klageberettiget i forhold til spørgsmålet om tilbudspligt, er den rette retsvirkning
       hjemvisning til vejdirektoratet for realitetsbehandling.
       vejdirektoratet har endnu ikke foretaget en udtømmende materiel prøvelse af
       sagsøgers eventuelle rettigheder efter vejlovens § 91. der er fx ikke sket prøvelse
       af undtagelsen i vejlovens § 91, stk. 3.
       det gøres derfor gældende, at såfremt sagsøger skulle være klageberettiget, skal
       sagen hjemvises til vejdirektoratet for realitetsbehandling.”
til støtte for at den først under hovedforhandlingen fremkomne afvisningspåstand vedrørende
custom house aps’ principale påstand bør tillades nedlagt, har vejdirektoratet gjort
gældende, at vejdirektoratet under skriftvekslingen har opfordret custom house aps til at
ændre påstanden, og at det af vejdirektoratets påstandsdokument fremgår, at påstanden bør
afvises.
retsgrundlaget
da vejarealet under toldkammerbygningen blev nedlagt, havde lov om offentlige veje § 91
følgende ordlyd:
       ”såfremt der ikke i medfør af § 90 træffes bestemmelse om opretholdelse af en
       nedlagt offentlig vej som privat, skal vejarealet, uanset fra hvilke ejendomme det
       er erhvervet, delt efter vejens midtlinje, tilbydes ejerne af de til vejen grænsende
       ejendomme for overtagelsesbeløb, der fastsættes af vejbestyrelsen.
       stk. 2. i mangel af mindelig overenskomst om overtagelsesbeløbets størrelse
       fastsættes dette efter reglerne i §§ 51-58.
       stk. 3. når hel eller delvis nedlæggelse af vejen er forudsat i en lokalplan, kan
       vejbestyrelsen uanset bestemmelserne i stk. 1 og 2 frit råde over vejarealet. det
       samme gælder, når en grundejer ikke ønsker at overtage vejarealet for det fastsatte
       beløb.”
om baggrunden for bestemmelsen bemærkes:
af ”lov indeholdende nogle forskrifter om gader, veje og vandløb i kjøbenhavn” af 14.
december 1857 § 2 fremgik blandt andet:
       ”naar en gade eller vei i medfør af § 1 erklæres for offentlig, afgjør
       kommunalbestyrelsen tillige, hvorledes den med hensyn til afløb og hele øvrige
       beskaffenhed skal indrettes, samt om og hvorvidt eierne af de til samme stødende
       grunde skulle afholde de til dens første istandsættelse paa den af
       kommunalbestyrelsen vedtagne maade medgaaende udgifter, hvilke i det hele
       foreløbigt udredes af kommunens kasse.”
                                               - 15 -
af ”lov om bestyrelsen af veivæsenet” § 6 af 21. juni 1867 fremgik blandt andet:
       ”naar en vei aflægges og bortsælges, skal det til samme hørende jordsmon
       tilbydes de tilgrænsende lodseiere. ville disse ikke overtage det efter vurdering
       eller anden overenskomst, kan sogneforstanderskabet eller kommunalbestyrelsen
       afhænde det til andre.”
bestemmelsen i 1867-loven blev ved lov nr. 95 af 29. marts 1957 om bestyrelsen af de
offentlige veje erstattet af vejbestyrelseslovens § 20, stk. 2, hvoraf fulgte:
       ”stk. 2. såfremt der ikke inden den i stk. 1 angivne frist fremsættes anmodning
       om vejens opretholdelse som privat vej for bestemte ejendomme, skal det til vejen
       hørende jordareal, uanset fra hvilke ejendomme det er erhvervet, delt efter vejens
       midtlinje, tilbydes de tilgrænsende lodsejere for beløb, der i mangel af
       overenskomst fastsættes ved vurdering af den i § 27, stk. 2 omhandlede
       taksationskommission, hvis herom trufne afgørelse ikke kan indbringes for
       overtaksationskommissionen. såfremt de tilgrænsende lodsejere ikke ønsker at
       overtage arealerne for det således fastsatte beløb, kan vejbestyrelsen frit råde over
       arealerne.”
bestemmelsen var i overensstemmelse med det forslag til § 20, som fremgik af betænkning
nr. 117 fra 1955 vedrørende forslag til de offentlige vejes bestyrelse m.m. afgivet den 16.
september 1954 af det af ministeriet for offentlige arbejder den 15. marts 1951 nedsatte
vejlovsudvalg. af bemærkningerne til den foreslåede § 20 i betænkningen fremgik blandt
andet:
       ”for at lodsejerne ikke skal blive afskåret fra at varetage deres interesse i
       opretholdelsen som privat af en nedlagt offentlig vej, foreslås det, at der ved
       anbefalet brev gives de tilgrænsende lodsejere samt andre lodsejere, der efter
       vejbestyrelsens opfattelse kan have interesse i at bevare vejen som privat,
       underretning om nedlæggelsen.
       …
       efter 1867-loven skulle det til den aflagte vej hørende jordareal tilbydes de
       tilgrænsende lodsejere. loven indeholdt imidlertid ingen bestemmelse om,
       hvorvidt arealet skulle tilbydes lodsejerne på den ene eller på den anden side af
       vejen eller deles mellem disse. for at undgå tvivl i så henseende foreslås det i stk.
       2, at arealet, uanset fra hvilke ejendomme det er erhvervet, delt efter vejens
       midtlinje skal tilbydes de tilgrænsende lodsejere.”
i det forslag til lov om bestyrelsen af det offentlige veje, som ministeren for offentlige
arbejder fremsatte den 7. februar 1956 fremgik det af de specielle bemærkninger til
bestemmelsen i § 20:
                                              - 16 -
      ”til §§ 19 og 20
      bestemmelserne er uændrede i forhold til §§ 19 og 20 i udkastet. i § 20 er dog
      ændret en paragrafhenvisning på grund af den skete ændring i paragraffølgen.”
bestemmelsen i lov om bestyrelsen af de offentlige veje § 20, stk. 2, blev ikke ændret
ved de lovændringer, som efterfølgende fandt sted frem til 1970 (lov nr. 101 af 25.
marts 1959, lov nr. 200 af 31. maj 1963, lov nr. 185 af 4. juni 1964 og lov nr. 127 af 25.
marts 1970). lov nr. 312 af 9. juni 1971 om offentlige veje ophævede pr. 1. april 1972
blandt andet lov om bestyrelsen af de offentlige veje, jf. lovbekendtgørelse nr. 369 af 5.
august 1970, §§ 1-11, 13-14, 16-19, 21-22, 31 og 40-46, jf. § 48, nr. 2. bestemmelsen i
§ 20 blev ikke ophævet.
bestemmelsen i vejbestyrelseslovens § 20 blev ved lov nr. 286 af 7. juni 1972 om ændring af
lov om offentlige veje § 1, nr. 15, ophævet og erstattet af en ny § 91 i lov om offentlige veje.
bestemmelsen, som fremgik af kapitel 9 om ”nedlæggelse af offentlige og almene veje”, fik
herefter følgende ordlyd:
      ”§ 91. såfremt der ikke inden den frist, der er angivet i § 90, stk. 2, fremsættes
      anmodning om vejens opretholdelse som privat vej for bestemte ejendomme, skal
      vejarealet, uanset fra hvilke ejendomme det er erhvervet, delt efter vejens
      midtlinje, tilbydes ejerne af de til vejen grænsende ejendomme for
      overtagelsesbeløb, der fastsættes af vejbestyrelsen.
      …
      stk. 3. såfremt en ejer af en til vejen grænsende ejendom ikke ønsker at overtage
      vejarealet for det fastsatte beløb, kan vejbestyrelsen frit råde over det areal, der er
      tilbudt den pågældende.”
af forarbejderne til bestemmelsen, jf. de specielle bemærkninger i ”forslag til lov om
ændring af lov om offentlige veje” fremsat den 14. december 1971 af ministeren for offentlige
arbejder, fremgik:
      ”kapitel 9. nedlæggelse af offentlige og almene veje.
      til kapitel 9.
      bestemmelserne i dette kapitel svarer til de hidtidige bestemmelser i
      vejbestyrelseslovens §§ 20 og 15.
      til §§ 90-92.
                                              - 17 -
      bestemmelserne svarer til vejbestyrelseslovens § 20. man har ikke fundet det
      nødvendigt at medtage forskriften i vejbestyrelseslovens § 20, stk. 1, om optagelse
      i statstidende af meddelelse om nedlæggelse af offentlige veje på baggrund af, at
      der gives interesserede ejere meddelelse om nedlæggelsen ved anbefalet brev.
      …”
ved lov nr. 332 af 26. juni 1975 om ændringer i vejlove som følge af ændringer i bygnings-
og planlovgivningen m.v., § 1, nr. 23, fik bestemmelsen i § 91, stk. 1, lov om offentlige veje
den ordlyd, som var gældende, da vejarealet, som denne sag angår, blev nedlagt, hvorefter:
      ”såfremt der ikke i medfør af § 90 træffes bestemmelse om opretholdelse af en
      nedlagt offentlig vej som privat, skal vejarealet, uanset fra hvilke ejendomme det
      er erhvervet, delt efter vejens midtlinje, tilbydes ejerne af de til vejen grænsende
      ejendomme for overtagelsesbeløb, der fastsættes af vejbestyrelsen.”
bestemmelsen i § 91, stk. 3, blev ikke ændret.
lovforslaget til ”lov om ændringer i vejlove som følge af ændringer i bygnings- og
byplanlovgivningen m.v.” fremsat den 20. marts 1975 af ministeren for offentlige arbejder,
indeholder ikke bidrag til forståelsen af udtrykket ”ejerne af de til vejen grænsende
ejendomme” i § 91, stk. 1.
bestemmelsen i lov om offentlige veje § 91, stk. 3, fik den formulering, som var gældende, da
vejarealet under toldkammerbygningen blev nedlagt, ved § 1, nr. 3 i lov nr. 352 af 9. juni
1993. herefter lød bestemmelsen:
      ”stk. 3. når hel eller delvis nedlæggelse af vejen er forudsat i en lokalplan, kan
      vejbestyrelsen uanset bestemmelserne i stk. 1 og 2 frit råde over vejarealet. det
      samme gælder, når en grundejer ikke ønsker at overtage vejarealet for det fastsatte
      beløb.”
af forarbejderne til den ændrede bestemmelse fremgår, jf. lovforslag nr. 166 af 13. januar
1993 til lov om ændring af lov om offentlige veje og lov om private fællesveje:
      ”almindelige bemærkninger
      forslaget omfatter en ændringer af reglerne om afhændelse af arealer af nedlagte
      offentlige veje, således at vejbestyrelsen, når området er lokalplanlagt, stilles
      friere end hidtil.
                                              - 18 -
      …
      bemærkninger til forslagets enkelte bestemmelser
      til § 1
      …
      til nr. 2.
      efter vejlovens § 91, stk. 1 og 2, skal vejbestyrelsen tilbyde vejarealet til ejerne af
      de tilgrænsende ejendomme delt efter vejens midtlinie. overtagelsesbeløbet
      fastsættes i mangel af enighed mellem parterne af taksationsmyndighederne.
      når der ved lokalplan er taget stilling til den fremtidige anvendelse af et vejareal,
      vil det med henblik på gennemførelse af planlægningen ofte være mere
      hensigtsmæssigt, at vejbestyrelsen kan råde samlet over vejarealet frem for at dele
      det mellem ejerne af de tilgrænsende ejendomme. der er heller ikke behov for at
      sælge arealet, hvis det efter lokalplanen skal anvendes til offentlige formål.
      med de gældende regler vil det i disse tilfælde være nødvendigt at generhverve et
      tidligere vejareal ved ekspropriation, typisk til den pris, som grundejeren har
      betalt for arealet. det besværliggør gennemførelsen af lokalplanen, uden at der
      opnås nogen fordel for nogen af parterne.
      vejen er forudsat nedlagt ved lokalplan, når det i planen udtrykkeligt er anført, at
      vejen skal nedlægges, men også i tilfælde, hvor planen kun angiver, at vejen
      fremover skal anvendes til ikke vejmæssige formål, f.eks. bebyggelse, grønne
      områder m.v.”
landsrettens begrundelse og resultat
for så vidt angår custom house aps' principale påstand bemærkes, at vejdirektoratets
afgørelse af 6. juni 2013 ubestridt ikke var en materiel afgørelse, men en afvisning af custom
house aps’ klageadgang. vejdirektoratet har under sagens forberedelse opfordret custom
house aps til at ændre den principale påstand til at angå vejdirektoratets afgørelse og har
over for custom house aps’ fastholdte formulering af den principale påstand herefter nedlagt
påstand om frifindelse. vejdirektoratet har i påstandsdokumentet og under
hovedforhandlingen for landsretten påstået custom house aps’ principale påstand afvist.
custom house aps har protesteret mod afvisningspåstanden.
                                              - 19 -
landsretten finder, at vejdirektoratet ikke er afskåret fra at nedlægge påstand om afvisning
som sket, idet custom house aps må anses for at have tilstrækkelig mulighed for at varetage
sine interesser under denne sag, jf. retsplejelovens § 363, stk. 1, nr. 2. påstanden om afvisning
tillades derfor fremsat.
landsretten tager afvisningspåstanden til følge, idet landsretten i den foreliggende situation,
hvor københavns kommunes afgørelse af 22. januar 2013 af custom house aps blev
påklaget til vejdirektoratet, der afviste klagen uden materiel prøvelse, ikke finder at kunne
pålægge vejdirektoratet at anerkende, at kommunens afgørelse var ulovlig. landsretten
bemærker, at custom house aps ikke herved lider noget retstab, idet landsretten tager stilling
til parternes øvrige påstande.
vejdirektoratet afviste ved afgørelsen af 6. juni 2013 den klage, som custom house aps
havde indgivet til vejdirektoratet, over, at københavns kommune havde nægtet custom
house aps forkøbsret til arealet under den tidligere toldkammerbygning efter den
dagældende vejlovs § 91, stk. 1, idet vejdirektoratet ikke fandt custom house aps
klageberettiget. vejdirektoratet begrundede dette med, at custom house aps i
vejlovgivningens forstand ikke var ejer af en ejendom, som grænser til det nedlagte vejareal,
og at der ikke skete ændring i custom house aps’ fysiske eller juridiske vilkår for leje af
arealet ved vejnedlæggelsen.
spørgsmålet er herefter for landsretten, om vejdirektoratet skal frifindes for custom house
aps’ subsidiære påstand, eller om sagen skal hjemvises til vejdirektoratet til
realitetsbehandling.
besvarelsen heraf afhænger af en vurdering af, om custom house aps som ejer af
toldkammerbygningen efter den dagældende vejlovs § 91, stk. 1, må anses for at have en til
vejen grænsende ejendom, eller om custom house aps i øvrigt må anses for at have en sådan
væsentlig, individuel og direkte interesse i spørgsmålet om tilbudspligt, at custom house aps
er klageberettiget.
ved vurderingen af om toldkammerbygningen er en tilgrænsende ejendom, der omfattes af
den nævnte § 91, stk. 1, lægger landsretten vægt på, at bestemmelsen som anført under
afsnittet om retsgrundlaget videreførte vejbestyrelseslovens § 20, hvorefter det nedlagte
                                              - 20 -
vejareal (jordareal) skal tilbydes ”de tilgrænsende lodsejere”. betegnelsen ”lodsejere” var i
overensstemmelse med det anførte i lov om bestyrelsen af vejvæsenet fra 1867. efter en
sædvanlig sproglig forståelse er en ”lodsejer” en ejer af en jordlod. det må tillige tillægges
betydning, at § 91, stk. 3, taler om grundejere.
landsretten finder på denne baggrund, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte
vejdirektoratets vurdering, hvorefter custom house aps’ ejerskab af toldkammerbygningen
ikke kan anses for omfattet af den dagældende vejlovs § 91, stk. 1, der efter lovforarbejderne
angår tilgrænsende grunde eller grundstykker. denne afgrænsning af bestemmelsen ændres
efter landsrettens opfattelse ikke af formuleringen i den dagældende vejlovs § 108, stk. 1,
hvorefter der på "ejendomme, herunder bygninger, langs en offentlig vej" kan anbringes
nærmere angivne opsætninger til brug for færdselstavler m.v., idet angivelsen af "bygninger" i
denne bestemmelse må anses for at have nær sammenhæng med bestemmelsens
færdselsmæssige betydning. det forhold, at toldkammerbygningen efter tinglysningslovens §
19 har eget ejendomsblad og i tinglysningsmæssig henseende behandles som en selvstændig
fast ejendom fører ikke landsretten til en anden vurdering.
ved vurderingen af om custom house aps i øvrigt har en værnet interesse, således at
custom house aps er klageberettiget efter den dagældende vejlovs § 91, stk. 1, lægger
landsretten vægt på sagens særegne forhold. københavns kommune har således som ejer og
udlejer af det nedlagte vejareal – der er arealet direkte under og afgrænset af soklen til
toldkammerbygningen – i januar 2013 solgt arealet til tredjemand i modstrid med custom
house aps’ påberåbte interesser. landsretten finder herved, at det forhold, at custom house
aps efter det oplyste er opsagt, at der er en verserende ankesag om opsigelsen, at vilkårene
for custom house aps’ lejemål, der er tidsbegrænset til 2021, ikke efter de for landsretten
foreliggende oplysninger ændres ved kommunens salg, at der efter lejeaftalen er
hjemfaldspligt, ligesom kommunen kan kræve bygningen nedrevet ved lejeaftalens ophør,
ikke udelukker, at custom house aps kan have en væsentlig, individuel og direkte interesse i
sagen og dermed mulighed for at påklage kommunens afgørelse efter den dagældende vejlovs
§ 4 til vejdirektoratet.
på denne baggrund finder landsretten, at custom house aps som ejer af
toldkammerbygningen har en væsentlig, individuel og direkte interesse i spørgsmålet om
tilbudspligt primært begrundet i bygningens placering. custom house aps har derfor ret til at
                                              - 21 -
indbringe kommunens afgørelse for vejdirektoratet til realitetsprøvelse af custom house
aps’ påberåbte ret efter den dagældende vejlovs § 91, stk. 1. efter parternes herefter
samstemmende påstande hjemviser landsretten derfor sagen til vejdirektoratet til
realitetsbehandling.
efter sagens udfald skal vejdirektoratet betale sagsomkostninger med 30.000 kr. til dækning
af custom house aps’ udgifter til advokat, eksl. moms, samt retsafgift på 2.000 kr.
landsretten har lagt vægt på, at det har været nødvendigt for custom house aps at anlægge
denne sag for at opnå en realitetsprøvelse i vejdirektoratet. det er endvidere tillagt betydning,
at custom house aps ikke har fået medhold i sine anbringender om den tidligere vejlovs §
91, stk. 1.
                                     thi kendes for ret:
vejdirektoratet tilpligtes at realitetsbehandle custom house aps’ klage af 30. januar 2013.
vejdirektoratet skal inden 14 dage betale sagsomkostninger med 32.000 kr. til custom house
aps.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.
