                             højesterets dom
                          afsagt torsdag den 23. marts 2017
sag 159/2016
(1. afdeling)
john hejlesen,
inger kristensen,
edvind kristensen,
mogens skibsted,
gert grube
og
arne heilsen
(advokat nikolaj nikolajsen for alle)
mod
kirkeministeren
og
børne- og socialministeren
(kammeradvokaten ved advokat sune fugleholm for begge)
biintervenient til støtte for appellanterne:
foreningen med grundlov skal land bygges
(advokat nikolaj nikolajsen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 16. afdeling den 28. juni 2016.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: jytte scharling, poul søgaard, vibeke rønne, jens
peter christensen, oliver talevski, jan schans christensen og kurt rasmussen.
påstande
appellanterne, john hejlesen, inger kristensen, edvind kristensen, mogens skibsted, gert
grube og arne heilsen, har gentaget deres påstande.
                                                - 2 -
de indstævnte, kirkeministeren og børne- og socialministeren, har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
der er for højesteret fremlagt kirkeministeriets notat af 31. oktober 2016. heraf fremgår føl-
gende bl.a.:
       ”regulering af folkekirkens indre forhold 1849-2012 trods modstand fra biskopperne
       kirkeministeriet er blevet bedt om at belyse følgende spørgsmål:
              ”er der fra regeringens og/eller folketingets side i perioden fra stadfæstelsen af
              junigrundloven i 1849 til den 12. juni 2012 gennemført en regulering af folkekir-
              kens indre forhold, som ikke var ønsket af et flertal af de til enhver tid siddende
              biskopper i den danske folkekirke, hvad enten en sådan regulering er sket ved lov,
              bekendtgørelse, anordning eller kongelig resolution?”
       der er flere eksempler på, at der er gennemført regulering af nogle af folkekirkens indre
       forhold, selv om et flertal af biskopperne eller andre markante kredse i folkekirken var
       imod det.
       i det følgende beskrives først to forhold, hvor både et flertal af biskopperne og mange af
       folkekirkens øvrige gejstlige erklærede sig imod lovgivningen. det drejer sig om:
                 •    lov af 15. maj 1868 om valgmenigheder og
                 •    lov nr. 173 af 4. juni 1947, der gav kvinder adgang til at blive præster i
                      folkekirken.
       dernæst beskrives mere kortfattet reguleringen af kirkelig vielse af fraskilte, som er
       gennemført på trods af markante protester fra andre kredse i folkekirken end biskopper-
       ne.
       endelig omtales autorisation af ny højmesseordning i 1992. biskopperne var delte i op-
       fattelsen af, hvilken ordlyd der skulle anvendes i fadervor, nadverritualet og den aroni-
       tiske velsignelse og bad derfor i første omgang kirkeministeren om at træffe beslutnin-
       gen. det afviste ministeren, og biskopperne nåede derefter selv frem til et kompromis.
             …”
anbringender
appellanterne har supplerende anført, at lov nr. 532 af 12. juni 2012 (ægteskab mellem to
personer af samme køn) og kongelig resolution af 12. juni 2012 om autorisation af et vielses-
ritual for to personer af samme køn er i strid med en retssædvane på grundlovsniveau, der
forhindrer kirkeministeren og folketinget i at regulere folkekirkens indre forhold. kirkemini-
steriets notat af 31. oktober 2016 indeholder ingen eksempler på, at regeringsmagten har fore-
taget ændringer eller reguleringer i folkekirkens indre forhold, hvor en eller flere biskopper
                                              - 3 -
har givet udtryk for, at der var tale om en ændring af den lutherske kirkes bekendelsesgrund-
lag.
der er sket et uproportionalt og unødvendigt indgreb i folkekirkens indre forhold, og der er
dermed sket en individuel krænkelse af hver enkelt af appellanterne, jf. den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 9 sammenholdt med artikel 11.
de indstævnte har supplerende anført, at der ikke er dannet en retssædvane med grundlovs-
rang, som forhindrer folketinget eller kirkeministeren i at regulere folkekirkens indre forhold
uden biskoppernes deltagelse, endsige samtykke, idet betingelserne for dannelse af en sådan
retssædvane ikke er opfyldt. en regel, hvorefter ændringer vedrørende folkekirkens indre an-
liggender ikke kan gennemføres uden biskoppernes deltagelse, blev forkastet ved grundlovs-
forslaget af 1939 ved folkeafstemningen den 23. maj 1939.
supplerende retsgrundlag
lov om ægteskabs indgåelse og opløsning (lovbekendtgørelse nr. 1818 af 23. december 2015
om ægteskabs indgåelse og opløsning) indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
      ”§ 15. ægteskab indgås ved kirkelig eller borgerlig vielse.
      stk. 2. ægtefæller kan få et ægteskab, som er indgået ved borgerlig vielse, kirkeligt vel-
      signet af en præst i folkekirken. regler herom fastsættes af kirkeministeren.
      § 16. kirkelig vielse kan finde sted:
       1) inden for folkekirken, når en af parterne hører til denne,
      …
      § 17. kirkelig vielse inden for folkekirken foretages af dennes præster. kirkeministeren
      fastsætter regler om, hvilke præster i folkekirken, der kan foretage vielser, og i hvilke
      tilfælde de har pligt hertil.
      …”
højesterets begrundelse og resultat
ægteskabsloven, som hidtil kun havde omfattet ægteskab mellem to personer af forskelligt
køn, blev ved lov nr. 532 af 12. juni 2012 ændret således, at loven også finder anvendelse på
ægteskab mellem to personer af samme køn. denne udvidelse af lovens ægteskabsbegreb gav
                                               - 4 -
anledning til, at kirkeministeren, efter at have indhentet kongelig resolution af 12. juni 2012,
udstedte bekendtgørelse nr. 544 af 13. juni 2012 om autorisation af ritualer for vielse (bryllup)
af to af samme køn og kirkelig velsignelse af borgerligt indgået ægteskab mellem to af samme
køn.
spørgsmålet i sagen er, om den kongelige resolution af 12. juni 2012 og lov nr. 532 af 12. juni
2012, for så vidt angår den i loven iboende bemyndigelse til, at præster i den danske folke-
kirke kan indstifte ægteskab for to personer af samme køn, er ugyldige som følge af grund-
lovens §§ 4, 66 og 67, en forfatningsretlig sædvane eller den europæiske menneskerettig-
hedskonventions artikel 9 sammenholdt med artikel 11.
det fremgår af grundlovens § 4, at ”den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke”.
folkekirken hviler således på et evangelisk-luthersk bekendelsesgrundlag.
kompetencen til at regulere folkekirkens forhold tilkommer lovgivningsmagten og regerin-
gen, der har et betydeligt skøn med hensyn til, hvilke grænser det evangelisk-lutherske be-
kendelsesgrundlag sætter for en sådan regulering.
højesteret finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte lovgivningsmagtens og regerin-
gens vurdering af, at den gennemførte ordning, der giver mulighed for indgåelse af ægteskab
mellem to personer af samme køn ved en præst i den danske folkekirke, ligger inden for det
evangelisk-lutherske bekendelsesgrundlag og dermed inden for rammerne af grundlovens § 4.
det bemærkes herved, at ministeriet for ligestilling og kirke indhentede et notat fra køben-
havns biskop, der fandt, at ordningen med mulighed for indgåelse af ægteskab mellem to per-
soner af samme køn ved en præst ikke var i strid med folkekirkens bekendelsesgrundlag.
lovgivningsmagten og regeringen har ikke pligt til forud for regulering af folkekirkens for-
hold at høre nogen kirkelig instans. uanset dette skete der forud for den gennemførte ordning
bl.a. inddragelse af landets biskopper.
grundlovens § 66 bestemmer, at folkekirkens forfatning ordnes ved lov. bestemmelsen har
stået indholdsmæssigt uændret siden grundloven af 1849. der er ikke gennemført en sådan
forfatning, og i praksis er folkekirkens organisatoriske og personalemæssige forhold mv. ble-
                                               - 5 -
vet reguleret ved forskellig lovgivning. der følger ikke af grundlovens § 66 nogen begræns-
ning i lovgivningsmagtens kompetence, og der er ikke grundlag for at antage, at der skulle
foreligge en retssædvane, som begrænser lovgivningsmagtens og regeringens kompetence til
at regulere dele af folkekirkens forhold.
som anført af landsretten er appellanterne ikke ved vedtagelsen af den omtvistede lovændring
eller udstedelsen af den kongelige resolution afskåret fra at udøve deres religion, herunder
uden for folkekirken, og der er allerede derfor ikke sket et indgreb i appellanternes tros- og
religionsfrihed i strid med grundlovens § 67.
den omtvistede lovændring og udstedelsen af den kongelige resolution forhindrer ikke appel-
lanterne i at tro og tænke frit. lovændringen mv. er besluttet af lovgivningsmagten og kirke-
ministeren, som det tilkommer at regulere folkekirkens forhold inden for rammerne af det
evangelisk-lutherske bekendelsesgrundlag, og har i øvrigt til formål at sidestille homosek-
suelle med heteroseksuelle også med hensyn til indgåelse af ægteskab. højesteret finder, at
der ikke er grundlag for at antage, at lovændringen og udstedelsen af den kongelige resolution
er i strid med artikel 9 sammenholdt med artikel 11 i den europæiske menneskerettigheds-
konvention.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal john hejlesen, inger kristensen, edvind kristensen,
mogens skibsted, gert grube og arne heilsen solidarisk betale i alt 100.000 kr. til kirke-
ministeren og børne- og socialministeren.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
