                      højesterets kendelse
                            afsagt onsdag den 31. maj 2017
sag 261/2016
anklagemyndigheden
mod
t1
og
t2
(advokat michael juul eriksen, beskikket for begge)
og
t3
(advokat henrik høpner, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af retten i hillerød den 21. juni 2016 og af østre
landsrets 11. afdeling den 6. juli 2016 og den 19. august 2016. endvidere har højesteret af-
sagt kendelse i sagen den 24. februar 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, jon
stokholm, poul dahl jensen og lars apostoli.
påstande
t1, t2 og t3 har nedlagt påstand om, at justitsministeriets afgørelser af 27. maj 2016 om
udlevering af dem til strafforfølgning i rumænien kendes ulovlige, og at de løslades, subsidi-
ært at udlevering af dem til rumænien betinges af, at de overføres til danmark med henblik
på fuldbyrdelse af en eventuel fængselsstraf idømt i rumænien.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens kendelser.
                                                - 2 -
højesterets kendelse af 24. februar 2017
ved kendelse af 24. februar 2017 udsatte højesteret sagen på, at anklagemyndigheden skulle
indhente en fornyet udtalelse fra de rumænske myndigheder om de forhold, der kan påregnes
under frihedsberøvelse af t1, t2 og t3, såfremt de udleveres til rumænien.
i kendelsen hedder det bl.a.:
      ”anbringender
      t1, t2 og t3 har anført navnlig, at udlevering af dem til strafforfølgning i rumænien
      vil være i strid med udleveringslovens § 10 d eller principperne heri. de har herved
      henvist til begrundelsen for byrettens kendelse.
      de har endvidere anført, at udlevering vil være i strid med udleveringslovens § 10 h,
      stk. 2, jf. den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3. de har herved
      henvist til de foreliggende oplysninger om de umenneskelige afsoningsforhold i rumæn-
      ske fængsler og til, at udtalelsen af 27. juli 2016 fra de rumænske myndigheder bekræf-
      ter, at standarden ikke lever op til de krav, som følger af den europæiske menneskeret-
      tighedskonvention og menneskerettighedsdomstolens praksis på området.
      t1 og t2 har yderligere gjort gældende, at en udlevering vil være i strid med artikel 6
      og artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
      subsidiært har t1, t2 og t3 gjort gældende, at udlevering bør betinges af, at de overfø-
      res til danmark med henblik på fuldbyrdelse af eventuel idømt fængselsstraf, jf. udleve-
      ringslovens § 10 b, stk. 1.
      anklagemyndigheden har anført navnlig, at betingelserne for at afslå den europæiske ar-
      restordre i medfør af udleveringslovens § 10 d ikke er opfyldt. anklagemyndigheden
      har i den forbindelse henvist til de grunde, der fremgår af landsrettens kendelse af 6. juli
      2016.
      betingelserne for afslag i medfør af udleveringslovens § 10 h, stk. 2, er heller ikke op-
      fyldt. de rumænske myndigheder har taget kritikken, der tidligere er fremført af fæng-
      selsforholdene i landet, til sig, og man har forøget kapaciteten og forbedret forholdene.
      der må lægges afgørende vægt på de oplysninger og garantier, der fremgår af udtalelsen
      af 27. juli 2016 fra de rumænske myndigheder, således som landsretten også har gjort
      ved sin kendelse af 19. august 2016. det er herefter med rette, at landsretten har lagt til
      grund, at der ikke er reel fare for, at de pågældende vil blive udsat for umenneskelig el-
      ler nedværdigende behandling, hvis udlevering finder sted, og danmark er derfor for-
      pligtet til at udlevere dem i henhold til udleveringsloven og rammeafgørelsen om den
      europæiske arrestordre.
      indsigelserne om overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonventions arti-
      kel 6 og artikel 8 er også uholdbare.
                                         - 3 -
efter en konkret vurdering af sagens omstændigheder, herunder navnlig den grove ka-
rakter af den grænseoverskridende kriminalitet, der er tale om, og de pågældendes til-
knytning til rumænien, er der ikke grundlag for at betinge en udlevering af, at de over-
føres til danmark med henblik på fuldbyrdelse af en eventuel idømt frihedsstraf i med-
før af udleveringslovens § 10 b.
retsgrundlaget
bestemmelserne i udleveringslovens § 10 d og § 10 h, stk. 2, har følgende ordlyd:
”§ 10 d. udlevering kan ikke finde sted, når den, der søges udleveret, her i landet eller i
en anden medlemsstat i den europæiske union er dømt eller frifundet for den samme
strafbare handling. tilsvarende gælder, hvis den, der søges udleveret, her i landet er be-
nådet for handlingen. udlevering kan endvidere afslås, hvis den, der søges udleveret, er
dømt eller frifundet for handlingen i en stat uden for den europæiske union. uanset at
den pågældende er dømt for den samme strafbare handling, kan udlevering dog kun af-
slås efter bestemmelserne i 1. og 3. pkt., hvis dommen er blevet fuldbyrdet, er ved at
blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter lovgivningen i domsstaten.
stk. 2. er tiltale mod den pågældende frafaldet her i landet, kan udlevering kun finde
sted, hvis retsplejelovens betingelser for omgørelse af beslutningen om tiltalefrafald er
opfyldt. udlevering kan endvidere afslås, hvis påtale er opgivet og betingelserne for at
omgøre beslutningen om påtaleopgivelse ikke er opfyldt.
stk. 3. udlevering til strafforfølgning kan afslås, hvis der her i landet er indledt retsfor-
følgning mod den pågældende for den handling, for hvilken der søges udlevering, og
retsforfølgning på grund af handlingens karakter, den pågældendes tilknytning til dan-
mark og omstændighederne i øvrigt findes at skulle gennemføres her i landet.
§ 10 h. …
stk. 2. udlevering må endvidere ikke finde sted, hvis der er fare for, at den pågældende
efter udleveringen vil blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigen-
de behandling eller straf.”
bestemmelserne blev indsat ved lov nr. 433 af 10. juni 2003 i forbindelse med de æn-
dringer af udleveringsloven, der var nødvendige for danmarks opfyldelse af rådet for
den europæiske unions rammeafgørelse om den europæiske arrestordre mv. en euro-
pæisk arrestordre indeholder dels en anmodning om anholdelse og varetægtsfængsling
med henblik på udlevering, dels en anmodning om udlevering. i bemærkningerne til
lovforslaget hedder det bl.a. (folketingstidende 2002-03, tillæg a, lovforslag nr. l 168,
s. 4284 og s. 4297:
”almindelige bemærkninger
1. indledning
…
1.3. den gældende udleveringslov indeholder ikke en udtrykkelig bestemmelse om, at
udlevering ikke må ske i strid med danmarks internationale menneskeretlige forplig-
telser, herunder f.eks. den europæiske menneskerettighedskonvention. disse forplig-
telser gælder imidlertid fuldt ud – også uden en sådan udtrykkelig bestemmelse. udle-
                                          - 4 -
vering kan således f.eks. ikke ske, hvis udleveringen ville være i strid med artikel 6 i
den europæiske menneskerettighedskonvention om retten til en retfærdig rettergang.
rammeafgørelsen indebærer ingen ændringer af danmarks forpligtelser til at overholde
de grundlæggende rettigheder og principper, der bl.a. følger af den europæiske men-
neskerettighedskonvention.
i lyset af den udtrykkelige bestemmelse i præamblen til rammeafgørelsen om forbud
mod udlevering til tortur har justitsministeriet fundet det naturligt at indsætte en be-
stemmelse, der præciserer, at udlevering ikke må finde sted, hvis der er fare for, at den
pågældende vil blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende be-
handling eller straf.
…
4. justitsministeriets overvejelser
…
4.1.1. forholdet til den europæiske menneskerettighedskonvention
det fremgår af rammeafgørelsens præambelbetragtning nr. 12 og artikel 1, stk. 3, at reg-
lerne i rammeafgørelsen er fastsat under iagttagelse af de grundlæggende rettigheder og
grundlæggende retsprincipper, som fremgår af artikel 6 i traktaten om den europæiske
union (teu).
efter artikel 6 i teu bygger unionen på principperne om frihed, demokrati og respekt
for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstats-
princippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles. det følger end-
videre af bestemmelsen, at unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således
som de garanteres ved den europæiske menneskerettighedskonvention, og således som
de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle prin-
cipper for fællesskabsretten.
lovforslag indebærer således ingen ændringer af danmarks forpligtelse til at overholde
de grundlæggende rettigheder og principper, der bl.a. følger af den europæiske menne-
skerettighedskonvention.
i præambelbetragtning nr. 13 i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre mv. er
anført, at personer ikke må udleveres til en stat, hvor der er alvorlig risiko for, at de vil
blive udsat for dødsstraf, tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behand-
ling eller straf.
…
i lyset af denne udtrykkelige bestemmelse i præamblen til rammeafgørelsen samt de
indkomne høringssvar har justitsministeriet fundet det naturligt at indsætte en bestem-
melse, der præciserer, at udlevering ikke må finde sted, hvis der er fare for, at den på-
gældende vil blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende be-
handling eller straf. der henvises herved til de foreslåede bestemmelser i § 6, stk. 2 (om
udlevering til stater uden for eu) og § 10 h, stk. 2 (om udlevering til eu-medlemssta-
ter).”
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3 har følgende ordlyd:
                                          - 5 -
”artikel 3.
ingen må underkastes tortur og ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling
eller straf.”
artikel 4 i den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder har følgende
ordlyd:
”artikel 4
ingen må underkastes tortur, ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling el-
ler straf.”
af rådets rammeafgørelse af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om pro-
cedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (2002/584/ria) fremgår bl.a. føl-
gende:
”rådet for den europæiske union har –
…
ud fra følgende betragtninger:
…
6) den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første ud-
møntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som det
europæiske råd har udråbt til en ”hjørnesten” i det retlige samarbejde.
…
10) ordningen med den europæiske arrestordre er baseret på en høj grad af tillid mellem
medlemsstaterne. anvendelsen af den kan kun suspenderes i tilfælde af, at en medlems-
stat groft og vedvarende overtræder de principper, der er fastlagt i artikel 6, stk. 1, i
traktaten om den europæiske union, hvilket skal fastslås af rådet i henhold til samme
traktats artikel 7, stk. 1, med de følger, der er fastsat i stk. 2 i samme artikel.
…
12) denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper,
som er anerkendt i artikel 6 i traktaten om den europæiske union, og som afspejles i
den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig kapitel vi.
…
13) personer må ikke overføres, udsendes eller udleveres til en stat, hvor der er alvorlig
risiko for, at de vil blive udsat for dødsstraf, tortur eller anden umenneskelig eller ned-
værdigende behandling eller straf.
…
vedtaget følgende rammeafgørelse:
kapitel 1
almindelige principper
artikel 1
                                            - 6 -
definition af og pligten til at fuldbyrde en europæisk arrestordre
1. den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det for-
mål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på
strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende for-
anstaltning.
2. medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet
om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne ramme-
afgørelse.
3. denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de
grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er define-
ret i artikel 6 i traktaten om den europæiske union.
…
kapitel 2
overgivelsesprocedure
…
artikel 15
afgørelse om overgivelse
1. den fuldbyrdende judicielle myndighed træffer afgørelse om overgivelse af den på-
gældende inden for de frister og på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørel-
se.
2. hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed finder, at de oplysninger, den udsteden-
de medlemsstat har fremsendt, ikke er tilstrækkelige til, at den kan træffe afgørelse om
overgivelsen, anmoder den om straks at få de nødvendige supplerende oplysninger,
navnlig i forbindelse med artikel 3-5 og 8, og kan fastsætte en tidsfrist for fremsendel-
sen af disse oplysninger under hensyn til nødvendigheden af at overholde fristerne i ar-
tikel 17.
3. den udstedende judicielle myndighed kan til enhver tid fremsende supplerende nyt-
tige oplysninger til den fuldbyrdende judicielle myndighed.”
eu-domstolens dom af 5. april 2016 i de forenede sager c-404/15 (pál aranyosi) og c-
659/15 ppu (robert căldăraru) angår fuldbyrdelse af europæiske arrestordrer om hen-
holdsvis strafforfølgning i ungarn af en ungarsk statsborger og staffuldbyrdelse i ru-
mænien af en rumænsk statsborger. dommen er afsagt efter præjudiciel forelæggelse af
spørgsmål fra en tysk domstol, der skulle tage stilling til fuldbyrdelsen af de to arrestor-
drer. i dommen hedder det bl.a.:
76.    rammeafgørelsen har således med indførelsen af en ny forenklet og mere effektiv
       ordning for overgivelse af personer, der er dømt eller mistænkt for at have over-
       trådt strafferetten, til formål at lette og fremskynde det retlige samarbejde med
       henblik på at bidrage til at gennemføre unionens erklærede mål om at blive et
       område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af til-
       lid, der skal være mellem medlemsstaterne (jf. domme melloni, c-399/11,
       eu:c:2013:107, præmis 37, f., c-168/13 ppu, eu:c:2013:358, præmis 35, og
       lanigan, c-237/15 ppu, eu:c:2015:474, præmis 28).
                                        - 7 -
77. princippet om gensidig anerkendelse, som er grundlaget for ordningen for den eu-
    ropæiske arrestordre, er i sig selv baseret på, at der mellem medlemsstaterne her-
    sker en gensidig tillid til, at deres respektive nationale retsordener er i stand til at
    yde den samme effektive beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, som er an-
    erkendt på eu-plan, og navnlig i chartret (jf. i denne retning dom f., c-168/13
    ppu, eu:c:2013:358, præmis 50, og analogt for så vidt angår civilretligt samar-
    bejde dom aguirre zarraga, c-491/10 ppu, eu:c:2010:828, præmis 70).
78. både princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne og princippet om gen-
    sidig anerkendelse er af grundlæggende betydning i eu-retten, idet de muliggør
    oprettelsen og bevarelsen af et område uden indre grænser. mere specifikt pålæg-
    ger princippet om gensidig tillid, bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sik-
    kerhed og retfærdighed, hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre
    der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater
    overholder eu-retten og navnlig de i denne ret anerkendte grundlæggende ret-
    tigheder (jf. i denne retning udtalelse 2/13, eu:c:2014:2454, præmis 191).
79. på det af rammeafgørelsen regulerede område er princippet om gensidig anerken-
    delse, der udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde, således som det bl.a.
    fremgår af sjette betragtning til rammeafgørelsen, udmøntet i rammeafgørelsens
    artikel 1, stk. 2, i henhold til hvilken medlemsstaterne i princippet har pligt til at
    fuldbyrde en europæisk arrestordre (jf. i denne retning dom lanigan, c-237/15
    ppu, eu:c:2015:474, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
80. det følger heraf, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kun kan nægte at fuld-
    byrde en sådan arrestordre af de – udtømmende opregnede – obligatoriske grunde
    til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i rammeafgørelsens artikel 3, eller fakulta-
    tive grunde til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4 og
    4a. desuden kan den europæiske arrestordres fuldbyrdelse kun underlægges de
    betingelser, der er udtømmende fastsat i rammeafgørelsens artikel 5 (jf. i denne
    retning dom lanigan, c-237/15 ppu, eu:c:2015:474, præmis 36 og den deri
    nævnte retspraksis).
81. i denne sammenhæng bemærkes, at det i tiende betragtning til rammeafgørelsen
    hedder, at anvendelsen af ordningen for den europæiske arrestordre kun kan
    suspenderes i tilfælde af, at en medlemsstat groft og vedvarende overtræder de
    værdier, der omhandlet i artikel 2 teu, og i overensstemmelse med proceduren i
    artikel 7 teu.
82. ikke desto mindre forholder det sig for det første således, at domstolen har aner-
    kendt, at der kan gøres indskrænkninger i princippet om gensidig anerkendelse og
    princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne »under helt særlige om-
    stændigheder« (jf. i denne retning udtalelse 2/13, eu:c:2014:2454, præmis 191).
83. for det andet kan rammeafgørelsen, som det fremgår af dens artikel 1, stk. 3, ikke
    indebære nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder,
    således som de er defineret bl.a. i chartret.
…
                                      - 8 -
88. det følger heraf, at når den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat
    råder over oplysninger, der dokumenterer en reel risiko for umenneskelig eller
    nedværdigende behandling af frihedsberøvede personer i den udstedende med-
    lemsstat målt efter normen for beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, der er
    sikret ved eu-retten og navnlig ved chartrets artikel 4 (jf. i denne retning dom
    melloni, c-399/11, eu:c:2013:107, præmis 59 og 63, samt udtalelse 2/13,
    eu:c:2014:2454, præmis 192), skal myndigheden vurdere, om denne risiko fore-
    ligger, når den træffer afgørelse om overgivelse af en person omfattet af en euro-
    pæisk arrestordre til myndighederne i den udstedende medlemsstat. fuldbyrdelsen
    af en sådan arrestordre må således ikke føre til en umenneskelig eller nedværdi-
    gende behandling af den pågældende.
89. ved denne vurdering skal den fuldbyrdende judicielle myndighed først og frem-
    mest basere sig på objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysnin-
    ger om de forhold for frihedsberøvede, der hersker i den udstedende medlemsstat,
    og som påviser reelle mangler, der er systemiske eller generelle, eller som berører
    visse persongrupper eller visse centre for frihedsberøvede. disse oplysninger kan
    bl.a. fremgå af internationale retsafgørelser, såsom den europæiske menneskeret-
    tighedsdomstols domme, den udstedende medlemsstats retsafgørelser samt afgø-
    relser, rapporter og andre dokumenter, der udarbejdes af organerne i europarådet
    eller af fn-organer.
90. i denne forbindelse fremgår det af den europæiske menneskerettighedsdomstols
    praksis, at emrk’s artikel 3 pålægger myndighederne i den stat, på hvis område
    en frihedsberøvelse finder sted, en positiv forpligtelse til at sikre sig, at enhver
    fange frihedsberøves under forhold, der garanterer respekten for den menneske-
    lige værdighed, at den måde, hvorpå foranstaltningen fuldbyrdes, ikke påfører den
    berørte person så stor nød eller så store prøvelser, at den grad af lidelse, som u-
    undgåeligt er forbundet med enhver frihedsberøvelse, overskrides, og at fangens
    helbred og velfærd sikres på en passende måde under hensyn til praktiske fæng-
    selsmæssige krav (jf. den europæiske menneskerettighedsdomstols dom i sagen
    torreggiani m.fl. mod italien, sag nr. 43517/09, 46882/09, 55400/09, 57875/09,
    61535/09, 35315/10, og 37818/10, af 8.1.2013, § 65).
91. imidlertid kan en konstatering af, at der foreligger en reel risiko for umenneskelig
    eller nedværdigende behandling på grund af de generelle forhold under frihedsbe-
    røvelse i den udstedende medlemsstat, ikke som sådan føre til et afslag på at fuld-
    byrde en europæisk arrestordre.
92. når en sådan risiko er konstateret, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed
    dernæst også foretage en konkret og præcis vurdering af, om der er vægtige grun-
    de til at antage, at vedkommende løber denne risiko på grund af de forhold under
    dennes frihedsberøvelse, som kan påregnes i den udstedende medlemsstat.
93. den omstændighed, at der foreligger oplysninger, som vidner om mangler, der er
    systemiske eller generelle, eller som berører visse persongrupper eller visse centre
    for frihedsberøvede, ved forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende med-
    lemsstat, indebærer således ikke nødvendigvis i sig selv, at den berørte person i en
                                         - 9 -
     konkret sag vil blive udsat for en umenneskelig eller nedværdigende behandling,
     såfremt vedkommende overgives til denne medlemsstats myndigheder.
94.  med henblik på at sikre overholdelsen af chartrets artikel 4 i en konkret sag, hvor
     en person er omfattet af en europæisk arrestordre, skal den fuldbyrdende judicielle
     myndighed, som stilles over for objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajour-
     førte oplysninger, som vidner om, at der foreligger sådanne mangler, derfor prøve,
     om der efter omstændighederne i den foreliggende sag er vægtige grunde til at an-
     tage, at vedkommende efter sin overgivelse til den udstedende medlemsstat løber
     en reel risiko for i denne medlemsstat at blive udsat for en umenneskelig eller
     nedværdigende behandling i denne artikels forstand.
95.  med henblik herpå skal nævnte myndighed i medfør af rammeafgørelsens artikel
     15, stk. 2, anmode den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat om
     straks at få de nødvendige supplerende oplysninger vedrørende de forhold, hvor-
     under det påregnes at frihedsberøve den berørte person i denne medlemsstat.
…
98.  kan den fuldbyrdende judicielle myndighed, henset til de oplysninger, der er af-
     givet i medfør af rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2, samt alle øvrige oplysnin-
     ger, som denne myndighed har til rådighed, konstatere, at der foreligger en reel ri-
     siko for, at den person, som er omfattet af den europæiske arrestordre, bliver udsat
     for en umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i denne
     doms præmis 94, skal fuldbyrdelsen af denne arrestordre udsættes, men kan ikke
     opgives (jf. analogt dom lanigan, c-237/15 ppu, eu:c:2015:474, præmis 38).
…
103. såfremt det på baggrund af de oplysninger, som den fuldbyrdende judicielle myn-
     dighed har modtaget fra den udstedende judicielle myndighed, kan afvises, at der
     foreligger en reel risiko for, at den berørte person gøres til genstand for en umen-
     neskelig eller nedværdigende behandling i den udstedende medlemsstat, skal den
     fuldbyrdende judicielle myndighed inden for de i rammeafgørelsen fastsatte frister
     træffe sin afgørelse vedrørende den europæiske arrestordres fuldbyrdelse, uden at
     dette berører den pågældende persons mulighed for, når vedkommende er blevet
     overgivet, at udnytte de retsmidler i den udstedende medlemsstats retsorden, som
     giver denne mulighed for i givet fald at anfægte lovligheden af forholdene under
     sin frihedsberøvelse i et fængsel i denne medlemsstat (jf. i denne retning dom f.,
     c-168/13 ppu, eu:c:2013:358, præmis 50).
104. det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal
     besvares med, at rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, artikel 5 og artikel 6, stk. 1,
     skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, som stilles over
     for objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, som vidner
     om, at der ved forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat
     foreligger mangler, der er systemiske eller generelle, eller som berører visse per-
     songrupper eller visse centre for frihedsberøvede, skal foretage en konkret og
     præcis prøvelse af, om der er alvorlige grunde til at antage, at en person, som er
     omfattet af en europæisk arrestordre udstedt med henblik på retsforfølgning eller
     fuldbyrdelse af en frihedsstraf, på grund af forholdene under sin frihedsberøvelse i
                                          - 10 -
       denne medlemsstat løber en reel risiko for at blive udsat for umenneskelig eller
       nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4 i tilfælde af over-
       givelse til nævnte medlemsstat. med henblik herpå skal den anmode om supple-
       rende oplysninger fra den udstedende judicielle myndighed, der skal meddele dis-
       se oplysninger inden for den i anmodningen fastsatte frist, efter om fornødent at
       have anmodet om bistand fra den eller en af de centrale myndighed(er) i den ud-
       stedende medlemsstat som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 7. den fuldbyr-
       dende judicielle myndighed skal udsætte sin afgørelse vedrørende den berørte per-
       sons overgivelse, indtil den får supplerende oplysninger, som giver denne mulig-
       hed for at afvise, at der foreligger en sådan risiko. såfremt det ikke inden for en
       rimelig frist kan afvises, at der foreligger en sådan risiko, skal myndigheden be-
       slutte, om overgivelsesproceduren bør bringes til ophør.”
det fremgår af den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, at udlevering kan
indebære en overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3,
hvis den pågældende i givet fald vil blive udsat for en behandling, som er i strid med ar-
tikel 3 i det land, som vedkommende udleveres til, jf. således f.eks. menneskeret-
tighedsdomstolens dom af 7. juli 1989 (soering mod england, nr. 14038/88). i dommen
hedder det bl.a.:
”89. what amounts to "inhuman or degrading treatment or punishment" depends on all
the circumstances of the case... furthermore, inherent in the whole of the convention is
a search for a fair balance between the demands of the general interest of the commu-
nity and the requirements of the protection of the individual’s fundamental rights. as
movement about the world becomes easier and crime takes on a larger international di-
mension, it is increasingly in the interest of all nations that suspected offenders who flee
abroad should be brought to justice. conversely, the establishment of safe havens for
fugitives would not only result in danger for the state obliged to harbour the protectted
person but also tend to undermine the foundations of extradition. these considerations
must also be included among the factors to be taken into account in the interpretation
and application of the notions of inhuman and degrading treatment or punishment in ex-
tradition cases.
90. it is not normally for the convention institutions to pronounce on the existence or
otherwise of potential violations of the convention. however, where an applicant
claims that a decision to extradite him would, if implemented, be contrary to article 3
(art. 3) by reason of its foreseeable consequences in the requesting country, a departure
from this principle is necessary, in view of the serious and irreparable nature of the alle-
ged suffering risked, in order to ensure the effectiveness of the safeguard provided by
that article (art. 3)…
91. in sum, the decision by a contracting state to extradite a fugitive may give rise to
an issue under article 3 (art. 3), and hence engage the responsibility of that state under
the convention, where substantial grounds have been shown for believing that the per-
son concerned, if extradited, faces a real risk of being subjected to torture or to inhuman
or degrading treatment or punishment in the requesting country. the establishment of
such responsibility inevitably involves an assessment of conditions in the requesting
country against the standards of article 3 (art. 3) of the convention. nonetheless, there
is no question of adjudicating on or establishing the responsibility of the receiving coun-
                                        - 11 -
try, whether under general international law, under the convention or otherwise. in so
far as any liability under the convention is or may be incurred, it is liability incurred by
the extraditing contracting state by reason of its having taken action which has as a di-
rect consequence the exposure of an individual to proscribed ill-treatment.”
den europæiske menneskerettighedsdomstol har den 20. oktober 2016 afsagt dom i sa-
gen muršić mod kroatien (nr. 7334/13). i dommen, der er en storkammerafgørelse og
angår spørgsmål om krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions ar-
tikel 3 som følge af de fængselsforhold, den pågældende havde været undergivet i kroa-
tien, hedder det bl.a.:
”c. the court’s assessment
1. introductory remarks
91. the court is frequently called upon to rule on complaints alleging a violation of ar-
ticle 3 of the convention on account of insufficient personal space allocated to priso-
ners. in the present case, the court finds it appropriate to clarify the principles and stan-
dards for the assessment of the minimum personal space per detainee in multi-occupan-
cy accommodation in prisons under article 3 of the convention.
92. the court would further note that different questions might arise in the context of
single-occupancy accommodation, isolation or other similar detention regimes, or wait-
ing rooms or similar spaces used for very short periods of time (such as police stations,
psychiatric establishments, immigration detention facilities), which are however not in
issue in the present case (see paragraph 50 above; and georgia v. russia (i) [gc], no.
13255/07, §§ 192-205, echr 2014 (extracts)).
93. the matter of prison overcrowding in multi-occupancy accommodation was one of
the issues considered by the grand chamber in the idalov v. russia case ([gc], no.
5826/03, §§ 96-102, 22 may 2012). it has also been addressed in several pilot and lead-
ing judgments in which the court has already indicated specific aspects related to the
assessment of the problem of prison overcrowding, and the duty of the states to address
the deficiencies identified by the court in these judgments.
94. in particular, the court has so far adopted pilot judgments addressing the question of
prison overcrowding in respect of the following states: bulgaria (see neshkov and oth-
ers v. bulgaria, nos. 36925/10, 21487/12, 72893/12, 73196/12, 77718/12 and 9717/13,
27 january 2015); hungary (see varga and others, cited above); italy (see torreggiani
and others, cited above); poland (see orchowski v. poland, no. 17885/04, 22 october
2009; and norbert sikorski v. poland, no. 17599/05, 22 october 2009); and russia (see
ananyev and others, cited above),
95. the court has also addressed the question of prison overcrowding by indicating the
necessity of improving conditions of detention under article 46 of the convention in
leading judgments with regard to the following states: belgium (see vasilescu v. bel-
gium, no. 64682/12, 25 november 2014); greece (see samaras and others v. greece,
no. 11463/09, 28 february 2012; tzamalis and others v. greece, no. 15894/09, 4 de-
cember 2012; and al. k. v. greece, no. 63542/11, 11 december 2014); romania (see
iacov stanciu v. romania, no. 35972/05, 24 july 2012); slovenia (see mandić and jović
                                         - 12 -
v. slovenia, nos. 5774/10 and 5985/10, 20 october 2011; and štrucl and others v. slo-
venia, nos. 5903/10, 6003/10 and 6544/10, 20 october 2011); and the republic of mol-
dova (see shishanov v. the republic of moldova, no. 11353/06, 15 september 2015).
2. recapitulation of the relevant principles
(a) general principles
96. article 3 of the convention enshrines one of the most fundamental values of demo-
cratic society. it prohibits in absolute terms torture or inhuman or degrading treatment
or punishment, irrespective of the circumstances and the victim’s behaviour (see, for
example, labita v. italy [gc], no. 26772/95, § 119, echr 2000-iv; and svinarenko
and slyadnev v. russia [gc], nos. 32541/08 and 43441/08, § 113, echr 2014 (ex-
tracts)).
97. ill-treatment must attain a minimum level of severity if it is to fall within the scope
of article 3. the assessment of this minimum is relative; it depends on all the circum-
stances of the case, such as the duration of the treatment, its physical and mental effects
and, in some cases, the sex, age and state of health of the victim (see, among other au-
thorities, ireland v. the united kingdom, 18 january 1978, § 162, series a no. 25; jal-
loh v. germany [gc], no. 54810/00, § 67, echr 2006-ix; idalov, cited above, § 91;
and also, kalashnikov v. russia, no. 47095/99, § 95, echr 2002-vi).
98. ill-treatment that attains such a minimum level of severity usually involves actual
bodily injury or intense physical or mental suffering. however, even in the absence of
these, where treatment humiliates or debases an individual, showing a lack of respect
for or diminishing his or her human dignity, or arouses feelings of fear, anguish or infe-
riority capable of breaking an individual’s moral and physical resistance, it may be cha-
racterised as degrading and also fall within the prohibition of article 3 (see, among oth-
er authorities, idalov, cited above, § 92; and also, pretty v. the united kingdom, no.
2346/02, § 52, echr 2002-iii; ananyev and others, cited above, § 140; varga and
others, cited above, § 70). indeed, the prohibition of torture and inhuman or degrading
treatment or punishment is a value of civilisation closely bound up with respect for hu-
man dignity (see bouyid v. belgium [gc], no. 23380/09, § 81, echr 2015).
99. in the context of deprivation of liberty the court has consistently stressed that, to
fall under article 3, the suffering and humiliation involved must in any event go beyond
that inevitable element of suffering and humiliation connected with detention. the state
must ensure that a person is detained in conditions which are compatible with respect
for human dignity, that the manner and method of the execution of the measure do not
subject him or her to distress or hardship of an intensity exceeding the unavoidable level
of suffering inherent in detention and that, given the practical demands of imprison-
ment, his or her health and well-being are adequately secured (see kudła v. poland
[gc], no. 30210/96, §§ 92-94, echr 2000-xi; idalov, cited above, § 93; svinarenko
and slyadnev, cited above, § 116; mozer v. the republic of moldova and russia [gc],
no. 11138/10, § 178, echr 2016; and also, valašinas v. lithuania, no. 44558/98, §
102, echr 2001-viii; and ananyev and others, cited above, § 141).
100. even the absence of an intention to humiliate or debase a detainee by placing him
or her in poor conditions, while being a factor to be taken into account, does not con-
                                        - 13 -
clusively rule out a finding of a violation of article 3 of the convention (see, inter alia,
peers v. greece, no. 28524/95, § 74, echr 2001-iii; mandić and jović, cited above, §
80; iacov stanciu, cited above, § 179; and generally under article 3, svinarenko and
slyadnev, cited above, § 114, and bouyid, cited above, § 86). indeed, it is incumbent on
the respondent government to organise its penitentiary system in such a way as to en-
sure respect for the dignity of detainees, regardless of financial or logistical difficulties
(see, amongst many others, mamedova v. russia, no. 7064/05, § 63, 1 june 2006; or-
chowski, cited above, § 153; neshkov and others, cited above, § 229; and varga and
others, cited above, § 103).
101. when assessing conditions of detention, account has to be taken of the cumulative
effects of these conditions, as well as of specific allegations made by the applicant. the
length of the period during which a person is detained in the particular conditions has
also to be considered (see, amongst many others, idalov, cited above, § 94; and also or-
chowski, cited above, § 121; torreggiani and others, cited above, § 66; and ananyev
and others, cited above, § 142).
(b) principles concerning prison overcrowding
102. the court notes that the relevant principles and standards for the assessment of pri-
son overcrowding flowing from its case-law in particular concern the following issues:
(1) the question of minimum personal space in detention under article 3 of the conven-
tion; (2) whether the allocation of personal space below the minimum requirement crea-
tes a presumption or leads in itself to a violation of article 3 of the convention; and (3)
what factors, if any, could compensate for the scarce allocation of personal space.
(i) the question of minimum personal space under article 3
(α) the relevant case-law
103. the court has stressed on many occasions that under article 3 it cannot determine,
once and for all, a specific number of square metres that should be allocated to a detai-
nee in order to comply with the convention. indeed, the court has considered that a
number of other relevant factors, such as the duration of detention, the possibilities for
outdoor exercise and the physical and mental condition of the detainee, play an impor-
tant part in deciding whether the detention conditions satisfied the guarantees of article
3 (see samaras and others, cited above, § 57; tzamalis and others, cited above, § 38;
and varga and others, cited above § 76; see further, for instance, trepashkin v. russia,
no. 36898/03, § 92, 19 july 2007; semikhvostov v. russia, no. 2689/12, § 79, 6 febru-
ary 2014; logothetis and others v. greece, no. 740/13, § 40, 25 september 2014; and
suldin v. russia, no. 20077/04, § 43, 16 october 2014).
104. nevertheless, extreme lack of space in prison cells weighs heavily as an aspect to
be taken into account for the purpose of establishing whether the impugned detention
conditions were “degrading” within the meaning of article 3.
105. in a substantial number of cases when the allocation of space to a detainee in mul-
ti-occupancy accommodation fell below 3 sq. m, the court found the overcrowding so
severe as to justify the finding of a violation of article 3 (see the cases cited in orchow-
                                          - 14 -
ski, cited above, § 122; ananyev and others, cited above, § 145; and varga and others,
cited above, § 75).
106. when inmates appeared to have at their disposal personal space measuring be-
tween 3 and 4 sq. m the court examined the (in)adequacy of other aspects of physical
conditions of detention when making an assessment under article 3. in such instances a
violation of article 3 was found only if the space factor was coupled with other aspects
of inappropriate physical conditions of detention related to, in a particular context, ac-
cess to outdoor exercise, natural light or air, availability of ventilation, adequacy of hea-
ting arrangements, the possibility of using the toilet in private, and compliance with ba-
sic sanitary and hygienic requirements (see orchowski, cited above, § 122; ananyev
and others, cited above, § 149; torreggiani and others, cited above, § 69; vasilescu,
cited above, § 88; and varga and others, cited above, § 78; see also, for example, jirsák
v. the czech republic, no. 8968/08, §§ 64-73, 5 april 2012; culev v. moldova, no.
60179/09, §§ 35-39, 17 april 2012; longin, cited above, §§ 59-61; and barilo v.
ukraine, no. 9607/06, §§ 80-83, 16 may 2013).
107. in the above-mentioned pilot and leading judgments the court has fixed for its as-
sessment the relevant minimum standard of personal space allocated to a detainee in
multi-occupancy accommodation at 3 sq. m of floor surface (see orchowski, cited
above, § 123; ananyev and others, cited above, § 148; torreggiani and others, cited
above, § 68; vasilescu, cited above, § 88; neshkov and others, cited above, § 232; sa-
maras and others, cited above, § 58; tzamalis and others, cited above, § 39; varga and
others, cited above, § 74; iacov stanciu, cited above, § 168; and mandić and jović, cit-
ed above, § 75). moreover, in the grand chamber idalov case (cited above, § 101),
when finding a violation of article 3 on account of inadequate conditions of the appli-
cant’s detention, the grand chamber noted, among other things, that “the applicant’s
detention [had not met] the minimum requirement, as laid down in the court’s case-law,
of 3 square metres per person”.
108. however, in a minority of cases the court has considered that personal space of
less than 4 sq. m is already a factor sufficient to justify a finding of a violation of article
3 (see, inter alia, cotleţ v. romania (no. 2), no. 49549/11, §§ 34 and 36, 1 october
2013; and apostu v. romania, no. 22765/12, § 79, 3 february 2015). this standard cor-
responds to the minimum standard of living space per detainee in multi-occupancy ac-
commodation as developed in the practice of the cpt and recently elaborated in its pol-
icy document (see paragraph 51 above).
(β) the approach to be taken
109. the court reiterates that, while it is not formally bound to follow its previous judg-
ments, it is in the interests of legal certainty, foreseeability and equality before the law
that it should not depart, without good reason, from precedents laid down in previous
cases (see, for example, christine goodwin v. the united kingdom [gc], no. 28957/95,
§ 74, echr 2002-vi; scoppola v. italy (no. 2) [gc], no. 10249/03, § 104, 17 septem-
ber 2009; and sabri güneş v. turkey [gc], no. 27396/06, § 50, 29 june 2012).
110. the court sees no grounds for departing from the approach taken in the pilot judg-
ments and leading cases cited above and in the grand chamber idalov case (see para-
graph 107 above). it therefore confirms that the requirement of 3 sq. m of floor surface
                                         - 15 -
per detainee in multi-occupancy accommodation should be maintained as the relevant
minimum standard for its assessment under article 3 of the convention (see paragraphs
124-128 below).
111. with regard to the standards developed by other international institutions such as
the cpt, the court would note that it has declined to treat them as constituting a deci-
sive argument for its assessment under article 3 (see, for instance, orchowski, cited
above, § 131; ananyev and others, cited above, §§ 144-145; torreggiani and others,
cited above, §§ 68 and 76; see also sulejmanovic, cited above, § 43; tellissi v. italy
(dec.), no. 15434/11, § 53, 5 march 2013; and g.c. v. italy, no. 73869/10, § 81, 22
april 2014). the same applies with regard to the relevant national standards, which, alt-
hough capable of informing the court’s decision in a particular case (see orchowski,
cited above, § 123), cannot be considered decisive for its finding under article 3 (see,
for instance, pozaić, cited above, § 59; and neshkov and others, cited above, § 229).
112. the central reason for the court’s reluctance to take the cpt’s available space
standards as a decisive argument for its finding under article 3 relates to its duty to take
into account all relevant circumstances of a particular case before it when making an as-
sessment under article 3, whereas other international institutions such as the cpt deve-
lop general standards in this area aiming at future prevention (see paragraph 47 above;
see also, trepashkin, cited above, § 92; and jirsák, cited above, § 63). likewise, the rel-
evant national standards vary widely and operate as general requirements of adequate
accommodation in a particular penitentiary system (see paragraphs 57 and 61 above).
113. moreover, as the cpt has recognised, the court performs a conceptually different
role to the one assigned to the cpt, whose responsibility does not entail pronouncing on
whether a certain situation amounts to inhuman or degrading treatment or punishment
within the meaning of article 3 (see paragraph 52 above). the thrust of cpt activity is
pre-emptive action aimed at prevention, which, by its very nature, aims at a degree of
protection that is greater than that upheld by the court when deciding cases concerning
conditions of detention (see paragraph 47 above, the first general report, § 51). in con-
trast to the cpt’s preventive function, the court is responsible for the judicial applica-
tion in individual cases of an absolute prohibition against torture and inhuman or degra-
ding treatment under article 3 (see paragraph 46 above). nevertheless, the court would
emphasise that it remains attentive to the standards developed by the cpt and, notwith-
standing their different positions, it gives careful scrutiny to cases where the particular
conditions of detention fall below the cpt’s standard of 4 sq. m (see paragraph 106
above).
114. lastly, the court finds it important to clarify the methodology for the calculation
of the minimum personal space allocated to a detainee in multi-occupancy accommoda-
tion for its assessment under article 3. the court considers, drawing from the cpt’s
methodology on the matter, that the in-cell sanitary facility should not be counted in the
overall surface area of the cell (see paragraph 51 above). on the other hand, calculation
of the available surface area in the cell should include space occupied by furniture.
what is important in this assessment is whether detainees had a possibility to move
around within the cell normally (see, for instance, ananyev and others, cited above, §§
147-148; and vladimir belyayev, cited above, § 34).
                                          - 16 -
115. the court would also observe that no distinction can be discerned in its case-law
with regard to the application of the minimum standard of 3 sq. m of floor surface to a
detainee in multi-occupancy accommodation in the context of serving and remand pri-
soners. indeed, in the orchowski pilot judgment the court applied the same standards
for the assessment of minimum personal space under article 3 with regard to prisons
and remand centres (see orchowski, cited above, § 124), and the same standard was ap-
plicable in other pilot judgments relevant for the conditions of detention of remand pris-
oners (see ananyev and others, §§ 143-148) and serving prisoners (see torreggiani and
others, cited above, §§ 65-69). other leading judgments on the matter followed the
same approach (see iacov stanciu, cited above, §§ 171-179; mandić and jović, cited
above, §§ 72-76; and štrucl and others, cited above, § 80). moreover, the same stan-
dard was applied in more recent case-law with regard to russian correctional colonies
(see butko v. russia, no. 32036/10, § 52, 12 november 2015; for the previous case-law
see, for example, sergey babushkin v. russia, no. 5993/08, § 56, 28 november 2013
and cases cited therein).
(ii) whether the allocation of personal space below the minimum requirement creates a
presumption or in itself leads to a violation of article 3
(α) the relevant case-law
116. in assessing whether there has been a violation of article 3 on account of an extre-
me lack of personal space in detention the court has not always been consistent with re-
gard to the question whether the allocation of personal space falling below 3 sq. m leads
in itself to a violation of article 3 or whether it creates a presumption of a violation,
which could be rebutted by other relevant considerations. different approachhes can be
distinguished in this respect.
117. first, in a number of cases the finding that a detainee had disposed of less than 3
sq. m of personal space in itself led to the conclusion that there had been a violation of
article 3 (see, for example, sulejmanovic, cited above, § 43; trepashkin v. russia (no.
2), no. 14248/05, § 113, 16 december 2010; mandić and jović, cited above, § 80; lin v.
greece, no. 58158/10, §§ 53-54, 6 november 2012; blejuşcă v. romania, no. 7910/10,
§§ 43-45, 19 march 2013; ivakhnenko v. russia, no. 12622/04, § 35, 4 april 2013; a.f.
v. greece, no. 53709/11, §§ 77-78, 13 june 2013; kanakis v. greece (no. 2), no.
40146/11, §§ 106-107, 12 december 2013; gorbulya v. russia, no. 31535/09, §§ 64-65,
6 march 2014; and t. and a. v. turkey, no. 47146/11, §§ 96-98, 21 october 2014).
118. there are also cases where the court has held that personal space allocated to a de-
tainee below 3 sq. m was a violation of article 3, and then examined other conditions of
detention only as further aggravating circumstances (see, for example, torreggiani and
others, cited above, § 77; and vasilescu, cited above, §§ 100-104).
119. another approach is based on the “strong presumption” test set out in the ananyev
and others pilot judgment (cited above). on the basis of a thorough analysis of its pre-
vious case-law on the matter, in the ananyev and others judgment, the court set out the
following test for overcrowding: (1) each detainee must have an individual sleeping pla-
ce in the cell; (2) each must dispose of at least 3 sq. m of floor space; and (3) the overall
surface area of the cell must be such as to allow detainees to move freely between items
of furniture. it stressed that the absence of any of the above elements created in itself a
                                         - 17 -
strong presumption that the conditions of detention amounted to degrading treatment
and were in breach of article 3 (see ananyev and others, cited above, § 148).
120. similarly to the “strong presumption” test, in the orchowski pilot judgment (cited
above, § 123) the court emphasised that all situations in which a detainee was deprived
of the minimum of 3 sq. m of living space inside his or her cell would be regarded as
giving rise to a strong indication that article 3 had been violated (see further olszewski
v. poland, no. 21880/03, § 98, 2 april 2013). moreover, the “strong presumption” test
has been reiterated in several of the above-mentioned pilot judgments on the question of
prison overcrowding (see neshkov and others, cited above, § 232; and varga and oth-
ers, cited above, §§ 74 and 77).
121. in line with that approach, the finding of a violation of article 3 was based on the
assessment whether or not, in the circumstances, “a strong presumption” of a violation
was rebutted by other cumulative effects of the conditions of detention (see orchowski,
cited above, § 135; ananyev and others, cited above, § 166; lind v. russia, no.
25664/05, §§ 59-61, 6 december 2007; kokoshkina v. russia, no. 2052/08, §§ 62-63,
28 may 2009). accordingly, in a number of post-ananyev cases concerning various
factual circumstances, the court consistently examined the cumulative effects of the
conditions of detention before reaching a final conclusion as to the alleged violation of
article 3 on account of prison overcrowding (see, for example, idalov, cited above, §
101; iacov stanciu, cited above, §§ 176-178; asyanov v. russia, no. 25462/09, § 43, 9
october 2012; nieciecki v. greece, no. 11677/11, §§ 49-51, 4 december 2012;
yefimenko v. russia, no. 152/04, §§ 80-84, 12 february 2013; manulin v. russia, no.
26676/06, §§ 47-48, 11 april 2013; shishkov v. russia, no. 26746/05, §§ 90-94, 20
february 2014; bulatović v. montenegro, no. 67320/10, §§ 123-127, 22 july 2014; to-
moiagă v. romania (dec.), no. 47775/10, §§ 22-23, 20 january 2015; neshkov and oth-
ers, cited above, §§ 246-256; varga and others, cited above, § 88; and mironovas and
others v. lithuania, nos. 40828/12, 29292/12, 69598/12, 40163/13, 66281/13, 70048/13
and 70065/13, §§ 118-123, 8 december 2015).
(β) the approach to be taken
122. in harmonising the above divergences, the court will be guided by the general
principles of its well-established case-law under article 3 of the convention. in this
connection it would reiterate that according to this case-law the assessment of the mi-
nimum level of severity for any ill-treatment to fall within the scope of article 3 is, in
the nature of things, relative (see paragraphs 97-98 above). the assessment of this mini-
mum, as emphasised ever since the ireland v. the united kingdom case (cited above, §
162), will depend on all the circumstances of the case, such as the duration of the treat-
ment, its physical and mental effects and, in some cases, the sex, age and state of health
of the victim (see paragraph 97 above).
123. accordingly, the court’s assessment whether there has been a violation of article
3 cannot be reduced to a numerical calculation of square metres allocated to a detainee.
such an approach would, moreover, disregard the fact that, in practical terms, only a
comprehensive approach to the particular conditions of detention can provide an accu-
rate picture of the reality for detainees (see paragraphs 62-63 above).
                                          - 18 -
124. nevertheless, having analysed its case-law and in view of the importance attaching
to the space factor in the overall assessment of prison conditions, the court considers
that a strong presumption of a violation of article 3 arises when the personal space
available to a detainee falls below 3 sq. m in multi-occupancy accommodation.
125. the “strong presumption” test should operate as a weighty but not irrebuttable pre-
sumption of a violation of article 3. this in particular means that, in the circumstances,
the cumulative effects of detention may rebut that presumption. it will, of course, be dif-
ficult to rebut it in the context of flagrant or prolonged lack of personal space below 3
sq. m. the circumstances in which the presumption may be rebutted will be set out be-
low (see paragraphs 130-135).
126. it follows that, when it has been conclusively established that a detainee disposed
of less than 3 sq. m of floor surface in multi-occupancy accommodation, the starting
point for the court’s assessment is a strong presumption of a violation of article 3. it
then remains for the respondent government to demonstrate convincingly that there
were factors capable of adequately compensating for the scarce allocation of personal
space. the cumulative effect of those conditions should inform the court’s decision
whether, in the circumstances, the presumption of a violation is rebutted or not.
127. with regard to the methodology for that assessment, the court refers to its well-
established standard of proof in conditions-of-detention cases (see, for example,
ananyev and others, cited above, §§ 121-125). in this context the court is particularly
mindful of the objective difficulties experienced by applicants in collecting evidence to
substantiate their claims about conditions of their detention. still, in such cases appli-
cants must provide a detailed and consistent account of the facts complained of (ibid. §
122). in certain cases applicants are able to provide at least some evidence in support of
their complaints. the court has considered as evidence, for example, written statements
by fellow inmates or if possible photographs provided by applicants in support of their
allegations (see, for example, golubenko v. ukraine (dec.), no. 36327/06, § 52, 5 no-
vember 2013, and cases cited therein; see further tehrani and others v. turkey, nos.
32940/08, 41626/08 and 43616/08, § 88, 13 april 2010).
128. once a credible and reasonably detailed description of the allegedly degrading con-
ditions of detention, constituting a prima facie case of ill-treatment, has been made, the
burden of proof is shifted to the respondent government who alone have access to in-
formation capable of corroborating or refuting these allegations. they are required, in
particular, to collect and produce relevant documents and provide a detailed account of
an applicant’s conditions of detention. relevant information from other international
bodies, such as the cpt, on the conditions of detention, as well as the competent natio-
nal authorities and institutions, should also inform the court’s decision on the matter
(see further ananyev and others, cited above, §§ 122-125; and neshkov and others,
cited above, §§ 71-91).
(iii) factors which may compensate for the scarce allocation of personal space
129. in view of its findings above (see paragraphs 124-125 above), the court has to de-
termine which factors may compensate for the scarce allocation of personal space to a
detainee, and thus rebut the strong presumption of a violation of article 3 arising where
                                        - 19 -
the detainee disposes of less than 3 sq. m of personal space in multi-occupancy accom-
modation in prisons.
130. the court firstly notes, in the light of its post-ananyev case-law, that normally on-
ly short, occasional and minor reductions in the required personal space will be such as
to rebut the strong presumption of a violation of article 3. this was, for example, the
case in fetisov and others (cited above, §§ 134-138) where a prisoner disposed of ap-
proximately 2 sq. m of floor surface for nineteen days (see further dmitriy rozhin, cited
above, §§ 52-53), or vladimir belyayev (cited above, §§ 33-36) where a prisoner dis-
posed of 2.95 sq. m of personal space for a period of ten days, and then non-
consecutively 2.65 sq. m for a period of two days and 2.97 sq. m for a period of twenty-
six days. moreover, referring to its case-law in fetisov and others and dmitriy rozhin,
the court found no violation of article 3 in the kurkowski case (cited above, §§ 66-67)
where the applicant disposed of approximately 2.1 sq. m of floor space for four days,
and then subsequently 2.6 sq. m of floor space for another four days.
131. nevertheless, the court has already held that, while the length of a detention period
may be a relevant factor in assessing the gravity of suffering or humiliation caused to a
detainee by the inadequate conditions of his or her detention, the relative brevity of such
a period alone will not automatically remove the treatment complained of from the sco-
pe of article 3 if other elements are sufficient to bring it within the scope of that provi-
sion (see, for example, vasilescu, cited above, § 105; neshkov and others, cited above,
§ 249; and shishanov, cited above, § 95).
132. the court would further note that in other cases concerning the inadequate allo-
cation of personal space to detainees it examined whether the reductions in the required
personal space were accompanied by sufficient freedom of movement and adequate out-
of-cell activities, as well as confinement in, viewed generally, an appropriate detention
facility (see, for example, samaras and others, cited above, §§ 63-65; and tzamalis and
others, cited above, §§ 44-45). the examples of cases in which the scarce allocation of
personal space did not give rise to a violation of article 3 include: andrei georgiev v.
bulgaria, no. 61507/00, §§ 57-62, 26 july 2007; alexov v. bulgaria, no. 54578/00, §§
107-108, 22 may 2008; and dolenec, cited above, §§ 133-136. in the court’s view, the
strong presumption of a violation of article 3 arising from the allocation of less than 3
sq. m in multi-occupancy accommodation will normally be capable of being rebutted
only where the requirements are cumulatively met, namely where short, occasional and
minor reductions of personal space are accompanied by sufficient freedom of movement
outside the cell and adequate out-of-cell activities and confinement in what is, when
viewed generally, an appropriate detention facility (see, mutatis mutandis, varga and
others, cited above, § 77; and mironovas and others, cited above, § 122).
133. with regard to the question of sufficient freedom of movement, in particular, in the
ananyev and others case (cited above, §§ 150-152) the court has referred to the rele-
vant cpt standards according to which all prisoners, without exception, must be al-
lowed at least one hour of exercise in the open air every day and preferably as part of a
broader programme of out-of-cell activities, bearing in mind that outdoor exercise facili-
ties should be reasonably spacious and whenever possible offer shelter from inclement
weather (see further neshkov and others, cited above, § 234). indeed, according to the
relevant international standards prisoners should be able to spend a reasonable part of
                                         - 20 -
the day outside their cells, engaged in purposeful activity of a varied nature (work, re-
creation, education). regimes in establishments for sentenced prisoners should be even
more favourable (see further paragraphs 48, 53, 55 and 59 above).
134. lastly, with regard to the overall appropriateness of the detention facility, the
court refers to general aspects of detention identified in its case-law (see further
ananyev and others, cited above, §§ 153-159; and neshkov and others, §§ 237-244;
see further iacov stanciu, cited above, §§ 173-179; and varga and others, cited above,
§§ 80-92) and the relevant international standards (see paragraphs 48, 53, 55, 59 and 63-
64 above). accordingly, in addition to sufficient freedom of movement and adequate
out-of-cell activities, no violation of article 3 would be found where no other aggra-
vating circumstance arises with regard to general conditions of an applicant’s detention
(see, for instance, the approach in alver v. estonia, no. 64812/01, § 53, 8 november
2005; andrei georgiev, cited above, § 61; and dolenec, cited above, § 134).
135. it follows from the above that, when considering whether measures of compen-
sation for the scarce allocation of personal space below 3 sq. m of floor surface in multi-
occupancy accommodation are capable of rebutting the strong presumption of a viola-
tion of article 3, the court will have regard to factors such as: the time and extent of re-
striction; freedom of movement and adequacy of out-of-cell activities; and general ap-
propriateness of the detention facility.
(c) summary of relevant principles and standards for the assessment of prison over-
crowding
136. in the light of the considerations set out above, the court confirms the standard
predominant in its case-law of 3 sq. m of floor surface per detainee in multi-occupancy
accommodation as the relevant minimum standard under article 3 of the convention.
137. when the personal space available to a detainee falls below 3 sq. m of floor surface
in multi-occupancy accommodation in prisons, the lack of personal space is considered
so severe that a strong presumption of a violation of article 3 arises. the burden of
proof is on the respondent government which could, however, rebut that presumption
by demonstrating that there were factors capable of adequately compensating for the
scarce allocation of personal space (see paragraphs 126-128 above).
138. the strong presumption of a violation of article 3 will normally be capable of be-
ing rebutted only if the following factors are cumulatively met:
(1) the reductions in the required minimum personal space of 3 sq. m are short, occasio-
nal and minor (see paragraph 130 above):
(2) such reductions are accompanied by sufficient freedom of movement outside the cell
and adequate out-of-cell activities (see paragraph 133 above);
(3) the applicant is confined in what is, when viewed generally, an appropriate detention
facility, and there are no other aggravating aspects of the conditions of his or her deten-
tion (see paragraph 134 above).
                                          - 21 -
139. in cases where a prison cell – measuring in the range of 3 to 4 sq. m of personal
space per inmate – is at issue the space factor remains a weighty factor in the court’s
assessment of the adequacy of conditions of detention. in such instances a violation of
article 3 will be found if the space factor is coupled with other aspects of inappropriate
physical conditions of detention related to, in particular, access to outdoor exercise, na-
tural light or air, availability of ventilation, adequacy of room temperature, the possi-
bility of using the toilet in private, and compliance with basic sanitary and hygienic re-
quirements (see paragraph 106 above).
140. the court also stresses that in cases where a detainee disposed of more than 4 sq.
m of personal space in multi-occupancy accommodation in prison and where therefore
no issue with regard to the question of personal space arises, other aspects of physical
conditions of detention referred to above (see paragraphs 48, 53, 55, 59 and 63-64
above) remain relevant for the court’s assessment of adequacy of an applicant’s con-
ditions of detention under article 3 of the convention (see, for example, story and ot-
hers v. malta, nos. 56854/13, 57005/13 and 57043/13, §§ 112-113, 29 october 2015).
141. lastly, the court would emphasise the importance of the cpt’s preventive role in
monitoring conditions of detention and of the standards which it develops in that con-
nection. the court reiterates that when deciding cases concerning conditions of deten-
tion it remains attentive to those standards and to the contracting states’ observance of
them (see paragraph 113 above).
3. application of the above principles in the present case
142. the court observes at the outset that, although the problem of prison overcrowding
has been examined in several cases against croatia in which a violation of article 3 was
found (see cenbauer v. croatia, no. 73786/01, echr 2006-iii; testa v. croatia, no.
20877/04, 12 july 2007; štitić v. croatia, no. 29660/03, 8 november 2007; dolenec,
cited above; longin, cited above; and lonić v. croatia, no. 8067/12, 4 december 2014),
it has not so far considered that conditions of detention in croatia disclosed a structural
problem from the standpoint of article 3 of the convention (see, by contrast, paragraphs
94-95 above). moreover, none of the cited cases concerned the conditions of detention
in bjelovar prison which give rise to the applicant’s complaints in the present case.
with regard to the conditions of detention in bjelovar prison the court has so far exa-
mined one case, in which it found no violation of article 3 (see pozaić, cited above).
143. the present case does not raise a structural issue concerning the conditions of de-
tention in croatia. the court’s task is to address the applicant’s particular complaint of
overcrowding in bjelovar prison, where he was serving a prison sentence in the period
between 16 october 2009 and 16 march 2011 (see polufakin and chernyshev v. russia,
no. 30997/02, §§ 155-156, 25 september 2008).
144. the applicant in particular complained that for several non-consecutive periods,
amounting in total to fifty days, including a period of twenty-seven consecutive days, he
disposed of less than 3 sq. m of personal space, and that there were also several non-
consecutive periods in which he was allocated between 3 and 4 sq. m of personal space
in the cells (see paragraph 15 above).
                                        - 22 -
145. in view of the relevant test enunciated above (see paragraphs 136-139 above), the
court will address the applicant’s complaints separately with regard to the period in
which he disposed of less than 3 sq. m of personal space, and the period in which he
was allocated between 3 and 4 sq. m of personal space in bjelovar prison.
(a) period in which the applicant disposed of less than 3 sq. m of personal space
(i) whether the strong presumption of a violation of article 3 arises in the present case
146. the court notes that the particular details of the personal space allocated to the ap-
plicant are based on the documentation provided by the respondent government which
the applicant did not contest (see paragraph 17 above). specifically, during his stay in
bjelovar prison, which lasted for one year and five months (see paragraphs 13-14
above), the applicant was detained in four cells in which he had between 3 and 6.76 sq.
m of personal space. only during the following non-consecutive periods did he have
personal space which fell below 3 sq. m, by 0.45 and 0.38 sq. m: on 21 april 2010 (one
day – 2.62 sq. m), and between 3 and 5 july 2010 (three days – 2.62 sq. m); 18 july and
13 august 2010 (twenty-seven days – 2.62 sq. m); 31 august and 2 september 2010
(three days – 2.55 sq. m); 19 and 26 november 2010 (eight days – 2.55 sq. m); 10 and
12 december 2010 (three days – 2.62 sq. m); 22 and 24 december 2010 (three days –
2.62 sq. m); and 24 and 25 february 2011 (two days – 2.62 sq. m).
147. there were also certain periods in which there were reductions in the minimum re-
quired personal space of 3 sq. m by 0.08, 0.04 and 0.01 sq. m (see paragraph 17 above).
although such reductions are not of the same degree and extent as those noted above,
particularly given that some of them can hardly be demonstrated and distinguishhed in
terms of space, and are therefore not decisive for the determination of the case at issue,
the court considers that they cannot be ignored in the overall assessment of conditions
of the applicant’s confinement in bjelovar prison.
148. in view of these findings, and the relevant principles enunciated in its case-law (see
paragraph 137 above), the court finds that a strong presumption of a violation of article
3 arises in the case at issue. accordingly, the question to be answered is whether there
were factors capable of rebutting that presumption.
(ii) whether there were factors capable of rebutting the strong presumption of a viola-
tion of article 3
149. the court notes that the relevant reductions in the applicant’s personal space be-
low 3 sq. m were of relatively short duration. this is in particular true as to single non-
consecutive periods of one (2.62 sq. m), two (2.62 sq. m) and eight days (2.55 sq. m),
three non-consecutive periods of three days during which the applicant had 2.62 sq. m
of personal space, and one period of three days during which the applicant had 2.55 sq.
m of personal space. the court notes, however, that there was also a period of twenty-
seven days (between 18 july and 13 august 2010) in which the applicant disposed of
2.62 sq. m of personal space (see paragraph 146 above).
150. in these circumstances, sharing the chamber’s concerns with regard to the period
of twenty-seven days, the court will first consider whether that period could be regar-
ded as a short and minor reduction in the required personal space.
                                         - 23 -
(α) the period of twenty-seven days
151. in this connection the court observes that in a comparably similar case of vladimir
belyayev (cited above), concerning several non-consecutive periods of reductions in the
applicant’s personal space below 3 sq. m, the longest period lasted twenty-six days du-
ring which the applicant disposed of 2.97 sq. m of personal space (see paragraph 130
above). however, in the case at issue the applicant disposed of 2.62 sq. m of personal
space for a period of twenty-seven days (see paragraph 146 above).
152. these circumstances are sufficient for the court to conclude that the period of
twenty-seven days when the applicant had only 2.62 sq. m at his disposal cannot call in-
to question the strong presumption of a violation of article 3.
153. accordingly, the court finds that in the period of twenty-seven days in which he
disposed of less than 3 sq. m of personal space in bjelovar prison, the conditions of the
applicant’s detention subjected him to hardship going beyond the unavoidable level of
suffering inherent in detention and thus amounting to degrading treatment prohibited by
article 3 of the convention.
(β) the remaining periods
154. as regards the remaining periods which were of short duration and in respect of
which the strong presumption of a violation of article 3 of the convention can accor-
dingly be rebutted on other grounds, the court must have regard to other relevant fac-
tors, namely the possibility of sufficient freedom of movement and out-of-cell activities
and the general conditions of the applicant’s detention (see paragraphs 137-138 above).
the burden of proving that there were such factors is on the government.
155. with regard to the question of freedom of movement and out-of-cell activities, the
court notes the government’s submissions concerning the amenities available for in-
mates in bjelovar prison. the government explained that the inmates were allowed to
move freely outside their cells in the morning and afternoon, and to use the indoor and
outdoor facilities of bjelovar prison. this in particular included two hours of outdoor
exercise and in addition free out-of-cell movement inside the prison between 4 and 7
p.m. the government also explained in detail the prisoners’ daily regime and described
the facilities available in bjelovar prison (see paragraphs 19-20 above).
156. in support of their claims the government provided photographs, floor plans and
other relevant documentation related to the available facilities in bjelovar prison (see
paragraph 21 above). this in particular concerns the photographs, taken in 2007, 2010
and 2011 in the context of the renovation of the prison and visits of various officials to
the prison, showing the interior of bjelovar prison, the recreation yard, the cells and
their sanitary facilities. these photographs correspond to the government’s description
of the relevant facilities available to prisoners. the government also provided docu-
mentation concerning the availability of entertainment for prisoners in bjelovar prison,
which further supports the claims made in their submissions (see, by contrast, orchow-
ski, cited above, §§ 125 and 129).
                                         - 24 -
157. for his part, the applicant sought to challenge the government’s submission only
in very general terms insisting on the fact that he had not been engaged in any work. at
the same time he did not provide a detailed description disputing the government’s
claims concerning the opportunities for outdoor exercise and other details of the rele-
vant prison regime in bjelovar prison (compare golubenko, cited above, § 61). he con-
ceded the fact that he had had a possibility of three hours per day of movement outside
his cell but argued that the outdoor facilities were inadequate and insufficient, parti-
cularly given that there was only an open recreation yard (see paragraph 16 above).
158. the court observes at the outset that the government’s submissions are very de-
tailed and consistent with their position in the pozaić case concerning the relevant faci-
lities available to detainees in the same prison at the relevant time (see pozaić, cited
above, §§ 15 and 60; and, by contrast, idalov, cited above, § 99). moreover, there is no
indication that the relevant materials submitted by the government were prepared after
they had been given notice of the applicant’s complaint. there is therefore no reason for
the court to doubt the authenticity, objectivity and relevancy of such materials (see ser-
gey chebotarev v. russia, no. 61510/09, §§ 40-41, 7 may 2014).
159. on the other hand, in the absence of any detailed information from the applicant
about his daily routines at bjelovar prison, and regard being had to the materials sub-
mitted by the government on the issue, the court is unable to accept the applicant’s
submissions as sufficiently established or credible (see ildani v. georgia, no. 65391/09,
§ 27, 23 april 2013). it also attaches particular importance to the fact that the applicant
never complained at the domestic level about certain aspects of his confinement, such
as, in particular, the lack of outdoor exercise or insufficient time for free movement.
160. in view of the above, the court’s task in the present case is to determine whether it
can be ascertained, from the material submitted before it, that the applicant was given
sufficient freedom of movement and adequate out-of-cell activities, which were capable
of alleviating the situation created by the scarce allocation of personal space.
161. in this connection the court notes that in the ordinary daily regime in bjelovar
prison the applicant was allowed the possibility of two hours of outdoor exercise, which
is a standard set out in the relevant domestic law (see paragraph 43 above, section 14
(1.9) of the enforcement of prison sentences act above) and above the minimum stan-
dards set out by the cpt (see paragraph 53 above). the photographs available to the
court show the recreation yard, which according to the government’s undisputed sub-
mission, has a surface area of 305 sq. m and includes a lawn and asphalted parts as well
as protection from inclement weather and is equipped with various recreational facili-
ties, such as a gym, basketball court and ping-pong table.
162. furthermore, it is undisputed by the applicant that he was allowed three hours per
day of free movement outside his cell within the prison facility. taking also into ac-
count the period of two hours of outdoor exercise, as well as the periods necessary for
serving breakfast, lunch and dinner, it cannot be said that the applicant was left to lan-
guish in his cell for a significant proportion of his day without any purposeful activety.
this is particularly true given the entertainment facilities available in bjelovar prison,
such as the possibility of watching tv or borrowing books from the local library, as fol-
                                          - 25 -
lows from the material available before the court (compare valašinas, cited above, §
111).
163. against the above background, the court finds that, even taking into account that
the applicant was unable to obtain work, which related not only to the objective impos-
sibility (see paragraph 20 above) but also arguably to the applicant’s previous behaviour
(see paragraph 13 above), the possibility of free out-of-cell movement and the facilities
available to the applicant in bjelovar prison could be seen as significantly alleviating
factors in relation to the scarce allocation of personal space.
164. it remains to be determined whether the applicant was detained in generally appro-
priate conditions in bjelovar prison (see paragraphs 134 and 138 above). the court is
of the view that the above considerations concerning the material available before it
hold true for the general conditions of the applicant’s detention. in particular, the go-
vernment’s detailed submission is corroborated by relevant evidence (see paragraph 21
above) and the findings of the competent domestic authorities in the applicant’s case,
notably the competent judicial authorities, the ministry of justice prison administration
and the ombudsperson (see paragraphs 25, 28, 30 and 38 above). in this context the
court would note that there is no reason for it to call into question these findings of the
competent domestic authorities. it also attaches particular importance to the fact that the
applicant did not raise, let alone substantiate, allegations concerning poor hygiene con-
ditions in the cells and poor nutrition, or notably inadequate recreational and educa-
tional activities, in his constitutional complaint before the constitutional court.
165. moreover, the applicant’s statements concerning the general conditions of his de-
tention are inconsistent and contrary to the available evidence. specifically, at one in-
stance the applicant argued that the cells where he had been accommodated were insuf-
ficiently equipped with the relevant furniture for every inmate (see paragraph 16 above),
whereas elsewhere, when he intended to show that he had not had sufficient freedom of
movement inside the cell, he argued that he had been unable to pace normally due to the
furniture available to every inmate (see paragraph 80 above), which contradicts his own
above-cited statement. moreover, the applicant argued that the sanitary facilities were in
the same room as the living area from which they were not fully separated (see para-
graph 16 above), while the photographs and floor plans of the prison dating back to
1993, the authenticity and relevancy of which are not in dispute, show that the prison
cells in bjelovar prison were equipped with a fully partitioned sanitary facility.
166. likewise, the court observes that it appears from the material available to it that
the food served to the prisoners was regularly inspected by the prison doctor and the
competent state authorities, and that prisoners were served three meals per day which,
on the basis of the menu presented by the government, do not appear substandard or in-
adequate (compare alexov, cited above, § 106; and, by contrast, kadiķis v. latvia (no.
2), no. 62393/00, § 55, 4 may 2006, where prisoners had only one meal per day). more-
over, prisoners had free access to the sanitary facilities and there is no issue with regard
to the access to natural light and fresh air in the cell.
167. there was also, as it appears from the available materials, a possibility to shower
three times per week (see paragraph 26 above; see further paragraph 55 above, rule
19.4 of the european prison rules; and by contrast shilbergs v. russia, no. 20075/03, §
                                        - 26 -
97, 17 december 2009, where the applicant had a possibility to shower no more than
once every ten days). the facilities of bjelovar prison were constantly renovated and
maintained, including in the period before and during the applicant’s stay in that prison
(see paragraphs 18 and 38 above). in this connection the court notes the photographs,
the authenticity of which is not in dispute, showing the interior of bjelovar prison, the
recreation yard, the cells and their sanitary facilities, which appear to be in an adequate
state of repair and cleanliness (see, by contrast for example, zuyev v. russia, no.
16262/05, § 59, 19 february 2013), and which accordingly correspond to the govern-
ment’s description of the relevant facilities available to prisoners.
168. in view of the above, the court considers that the applicant was detained in gene-
rally appropriate conditions in bjelovar prison.
169. against the above background, as regards the other periods during which the appli-
cant disposed of less than 3 sq. m of personal space, the court finds that the govern-
ment have rebutted the strong presumption of a violation of article 3. those non-
consecutive periods can be regarded as short and minor reductions in personal space,
during which sufficient freedom of movement and out-of-cell activities were available
to the applicant. moreover, he was detained in, viewed generally, an appropriate deten-
tion facility.
170. the court therefore considers that it cannot be established that the conditions of
the applicant’s detention, although not completely adequate as regards personal space,
reached the threshold of severity required to characterise the treatment as inhuman or
degrading within the meaning of article 3 of the convention. this conclusion is not al-
tered by the fact that the relevant domestic law provided for a standard of 4 sq. m of
personal space per detainee, which, as already indicated above, may inform the court’s
decision but cannot be considered a decisive argument for its assessment under article 3
(see paragraph 111 above). this is particularly true in the context of the croatian dome-
stic system given that the constitutional court, in its assessment of the minimum per-
sonal space allocated to a detainee, referred to the court’s minimum standard of 3 sq. m
of personal space set out in its ananyev and others judgment (see paragraph 45 above).
171. in the light of the above, the court considers that the conditions of the applicant’s
detention during the remaining periods in which he disposed of less than 3 sq. m of per-
sonal space did not amount to degrading treatment prohibited by article 3 of the con-
vention.
(γ) conclusion
172. the court finds that there has been a violation of article 3 of the convention with
regard to the period of twenty-seven days (between 18 july and 13 august 2010) in
which the applicant disposed of less than 3 sq. m of personal space (see paragraph 153
above).
173. conversely, with regard to the remainder of the periods in which the applicant dis-
posed of less than 3 sq. m (see paragraph 171 above), the court finds that there has been
no violation of article 3 of the convention.”
                                         - 27 -
højesterets begrundelse og resultat
sagens temaer
sagen angår udlevering til strafforfølgning i rumænien i henhold til en europæisk ar-
restordre. spørgsmålet er, om udlevering skal nægtes i medfør af udleveringslovens §
10 d eller § 10 h, stk. 2, sammenholdt med den europæiske menneskerettighedskon-
ventions artikel 3 og den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder ar-
tikel 4. der er endvidere spørgsmål om, hvorvidt udlevering vil være i strid med men-
neskerettighedskonventionens artikel 6 eller artikel 8.
hvis betingelserne for udlevering er opfyldt, skal der tages stilling til, om udlevering
skal betinges af vilkår om, at de pågældende overføres til danmark med henblik på
fuldbyrdelse af en eventuel fængselsstraf i medfør af udleveringslovens § 10 b, stk. 1.
udleveringslovens § 10 d, herunder princippet om ”ne bis in idem”
af de grunde, der er anført af landsretten i kendelsen af 6. juli 2016, tiltræder højeste-
ret, at der ikke er grundlag for at nægte udlevering af t1, t2 og t3 i medfør af udleve-
ringslovens § 10 d.
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 og artikel 8
højesteret finder, at der ikke er fremkommet oplysninger, som giver anledning til at for-
mode, at straffesagen i rumænien mod t1, t2 og t3 vil få et forløb, som vil krænke
deres rettigheder i henhold til menneskerettighedskonventionens artikel 6. herefter, og
da en udlevering heller ikke kan antages at indebære et uproportionalt indgreb i de på-
gældendes familieliv i strid med artikel 8, tiltræder højesteret, at en udlevering ikke kan
nægtes med den begrundelse, at den vil være i strid med disse bestemmelser.
udleveringslovens § 10 h, stk. 2, spørgsmålet om krænkelse af eu-chartrets artikel 4 og
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3
efter udleveringslovens § 10 h, stk. 2, må udlevering ikke finde sted, hvis der er fare
for, at den pågældende efter udleveringen vil blive udsat for tortur eller anden umenne-
skelig eller nedværdigende behandling eller straf. bestemmelsen skal fortolkes i over-
ensstemmelse med eu-chartrets artikel 4 og menneskerettighedskonventionens artikel
3.
eu-domstolen har i sin dom af 5. april 2016 i de forenede sager c-404/15 (pál arany-
osi) og c-659/15 ppu (robert căldăraru) fastslået, at princippet om gensidig anerken-
delse, som er grundlaget for ordningen for den europæiske arrestordre, er baseret på, at
der mellem medlemsstaterne hersker en gensidig tillid til, at deres respektive nationale
retsordener er i stand til at yde den samme effektive beskyttelse af de grundlæggende
rettigheder, som er anerkendt på eu-plan. af dommen fremgår endvidere, at princippet
om gensidig anerkendelse og gensidig tillid mellem medlemsstaterne er af grundlæg-
gende betydning i eu-retten, idet disse principper muliggør oprettelsen og bevarelsen af
et område uden indre grænser. princippet om gensidig anerkendelse betegnes som en
”hjørnesten” i det retlige samarbejde. som udgangspunkt kan risiko for umenneskelig
eller nedværdigende behandling på grund af de generelle forhold under frihedsberøvelse
i den eu-medlemsstat, som har fremsat anmodning om udlevering, derfor ikke føre til
afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, men alene til anmodning om suppleren-
de oplysninger fra den pågældende stat med henblik på at sikre sig imod en sådan risi-
ko.
                                         - 28 -
i overensstemmelse med eu-domstolens dom har østre landsret foranlediget supple-
rende oplysninger om de forventede fængselsforhold for t1, t2 og t3 tilvejebragt fra
det rumænske justitsministerium.
af det rumænske justitsministeriums udtalelse, der er citeret i landsrettens kendelse af
19. august 2016, fremgår bl.a., at t1, t2 og t3 efter udlevering til strafforfølgning mest
sandsynligt vil blive indsat i arad-fængslet. om pladsforholdene i dette fængsel er det
oplyst, at der pr. 15. juli 2016 blev registreret en overbelægningsgrad på 177 % i for-
hold til den lovmæssige kapacitet på 144 beregnet på grundlag af 4 m2 pr. person. der
er herudover redegjort for øvrige forhold, herunder belysning, ventilation, sanitære for-
hold, gårdture, idrætsfaciliteter mv. såfremt de pågældende bliver idømt fængselsstraf-
fe, vil de efter en karantæne- og observationsperiode, som varer ca. 21 dage, mest sand-
synligt skulle afsone deres straf i bacau-fængslet. pr. 15. juli 2016 havde dette fængsel i
alt 419 indsatte, og belægningsgraden var på 134 % i forhold til den lovmæssige kapaci-
tet på 312 beregnet på grundlag af 4 m2 pr. person. også for dette fængsel er der i udta-
lelsen redegjort for øvrige afsoningsforhold. på den baggrund har den rumænske krimi-
nalforsorg – såfremt t1, t2 og t3 i sidste instans idømmes en frihedsstraf til afsoning i
et fængsel – garanteret, at de vil afsone deres straf i bacau-fængslet eller i en anden en-
hed under dette fængsel, som vil sikre dem 2-3 m2 personligt rum, inklusiv seng og til-
hørende møbler.
den europæiske menneskerettighedsdomstol har i dom af 20. oktober 2016 i sagen
muršić mod kroatien (nr. 7334/13, storkammerafgørelse) præciseret sin praksis vedrø-
rende pladsforhold i fængsler. i dommen udtales bl.a., at der er en stærk formodning for,
at den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3 er krænket, hvis en indsat
har mindre end 3 m2 personligt rum til rådighed, og at denne stærke formodning nor-
malt kun kan afkræftes, hvis en række kumulative betingelser er opfyldt, herunder at
begrænsningen i forhold til et krævet minimumsareal på 3 m2 er ”short, occasional and
minor”, jf. præmis 138. i dommens præmisser 151-153 fastslog domstolen, at det for-
hold, at en indsat i en periode på 27 dage kun havde haft 2,62 m2 personligt rum til rå-
dighed, i sig selv var tilstrækkeligt til at konkludere, at den pågældende havde været ud-
sat for nedværdigende behandling i strid med konventionens artikel 3.
udtalelsen fra det rumænske justitsministerium er afgivet den 27. juli 2016 og dermed
forud for, at den europæiske menneskerettighedsdomstol afsagde dommen i sagen
muršić mod kroatien.
på den baggrund finder højesteret, at der inden endelig stillingtagen til, om en udleve-
ring vil være i strid med udleveringslovens § 10 h, stk. 2, bør indhentes en fornyet udta-
lelse fra de rumænske myndigheder om de forhold, som t1, t2 og t3 efter en eventuel
udlevering vil blive anbragt under, jf. artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den euro-
pæiske arrestordre.
sagen udsættes herefter på, at anklagemyndigheden i lyset af den europæiske menne-
skerettighedsdomstols dom af 20. oktober 2016 indhenter en fornyet udtalelse fra de ru-
mænske myndigheder om de forhold, der kan påregnes under frihedsberøvelse af t1, t2
og t3, såfremt de udleveres til rumænien.
                                                 - 29 -
        spørgsmålet om fortsat varetægtsfængsling afgøres særskilt.
                                               thi bestemmes:
        sagen udsættes med frist til den 24. marts 2017 på, at anklagemyndigheden indhenter en
        fornyet udtalelse fra de rumænske myndigheder om de forhold, der kan påregnes under
        frihedsberøvelse af t1, t2 og t3, såfremt de udleveres til rumænien.”
supplerende sagsfremstilling
ved særskilt kendelse af 1. marts 2017 tiltrådte højesteret, at betingelserne for fortsat vare-
tægtsfængsling af t1, t2 og t3 – henset til sigtelsernes karakter og til de pligter, der følger af
artikel 12 og artikel 17, stk. 5, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre – var op-
fyldt, jf. udleveringslovens § 18 b, stk. 2, jf. retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1. under hensyn
til varetægtsfængslingens hidtidige varighed, til de pågældendes tilknytning til danmark og
til, at de ikke var domfældt i sagen, fandt højesteret imidlertid, at varetægtsfængslingen af
t1, t2 og t3 ikke burde opretholdes, men at deres tilstedeværelse i stedet burde sikres ved
mindre indgribende foranstaltninger i form af deponering af pas hos politiet, hvilket de på-
gældende havde givet samtykke til, jf. retsplejelovens § 765. t1, t2 og t3 blev herefter løs-
ladt mod deponering af deres pas hos politiet.
justitsministeriet rettede efter højesterets kendelse af 24. februar 2017 henvendelse til det
rumænske justitsministerium med henvisning til den europæiske menneskerettighedsdom-
stols dom af 20. oktober 2016 i sagen muršić mod kroatien (7334/13, storkammerafgørelse)
og anmodede om yderligere oplysninger om varetægts- og afsoningsforholdene for t1, t2 og
t3, såfremt de udleveres til strafforfølgning i rumænien. de rumænske myndigheder har af-
givet udtalelser herom af 15. marts 2017 og 17. marts 2017.
udtalelsen af 17. marts 2017, der er udarbejdet af en afdeling under det rumænske indenrigs-
ministerium, vedrører t1, t2 og t3s forhold under tilbageholdelse og varetægtsfængsling
som led i straffesagen. i udtalelsen hedder det:
        ”i art. 108 i lov nr. 254/2013 hedder det: ”tilbageholdelse og varetægtsfængsling som
        led i straffesager finder sted i centre for tilbageholdelse og varetægtsfængsling”. de fri-
        hedsberøvede personer indlogeres under iagttagelse af princippet om opdeling efter køn
        og alder, herunder voksne eller mindreårige.
                                         - 30 -
centrene for tilbageholdelse og varetægtsfængsling, som hører under det rumænske
politis generalinspektorat, sikrer udøvelse af de rettigheder, som er fastsat i den straffe-
retlige lovgivning.
eftersom det er retten i arad, der har udstedt de europæiske arrestordrer, vil de oven-
nævnte personer mest sandsynligt fuldbyrde de frihedsberøvende foranstaltninger i cen-
tret for tilbageholdelse og varetægtsfængsling, som hører under politiinspektoratet i am-
tet timiş. hvis de pågældende personer udleveres til de rumænske myndigheder i henri
coandă-lufthavnen i bukarest, vil de blive midlertidigt indsat i et af centrene for tilba-
geholdelse og varetægtsfængsling, som hører under politidirektoratet i bukarest, hvoref-
ter de vil blive overført til centret for tilbageholdelse og varetægtsfængsling, som hører
under politiinspektoratet i amtet timiş.
hvis de frihedsberøvede personer - indtil de bliver overført - i henhold til art. 107 i lov
nr. 254/2013 fuldbyrder varetægtsfængslingen i et center, som hører under politidirekto-
ratet i bukarest, vil de blive indsat i centret for tilbageholdelse og varetægtsfængsling
nr. 1 i den selvstændige enhed for tilbageholdelse og varetægtsfængsling.
ved modtagelse i centret vil de blive gjort bekendt med de i loven fastsatte rettigheder,
forpligtelser og forbud, som de underkastes, og de vil blive undersøgt af det lægelige
personale, som betjener centrene. i hele den periode, hvor de er indsat, vil de modtage
gratis lægelig assistance.
i centret for tilbageholdelse og varetægtsfængsling nr. 1 vil hver af de frihedsberøvede
personer blive indlogeret på et værelse på 9,18 m2 (eksklusive badeværelsets areal) med
3 pladser. de vil således blive indlogeret på værelser, der som et minimum sikrer et per-
sonligt rum på 3 m2, inklusive seng og tilhørende møbler.
på værelserne findes enkeltsenge med madras og tilhørende udstyr samt møbler til brug
for både opbevaring af personlige ejendele og indtagelse af måltider. der er på værel-
serne mulighed for udluftning og dagslys. alt efter vejret opvarmes værelserne ved air-
condition-installationer og/eller radiatorer, således at der på værelserne sikres en god
temperatur.
de frihedsberøvede personer har løbende adgang til rindende vand og sanitære installa-
tioner. til hvert værelse hører et badeværelse (med håndvask, toilet og bruser), som er
adskilt fra selve værelset for at sikre den fornødne intimitet til den personlige hygiejne.
de frihedsberøvede personer kan i henhold til loven gå tur i fri luft og gennemføre pro-
grammer for psykologisk bistand.
hvad angår rengøring og hygiejne skal det her nævnes, at der foretages desinfektion,
bekæmpelse af insekter og bekæmpelse af skadedyr i generelle aktioner (en gang i kvar-
talet hvad angår bekæmpelse af insekter og en gang hver 6. måned hvad angår bekæm-
pelse af skadedyr) og punktuelt, efter anmodning fra de frihedsberøvede personer.
maden til de frihedsberøvede personer kommer fra bucureşti rahova-fængslet, der ser-
veres 3 måltider om dagen, og maden er tilpasset de frihedsberøvede personers medicin-
                                           - 31 -
ske/religiøse behov. der sikres det nødvendige antal kalorier om dagen, sådan som det
er fastsat i den gældende lovgivning.
i centret for tilbageholdelse og varetægtsfængsling, som hører under amtspolitiinspek-
toratet timiş, vil de pågældende personer forblive indlogeret, indtil lovligheden af og
baggrunden for den forebyggende foranstaltning er blevet prøvet i henhold til bestem-
melserne i art. 348, stk. 2, i lovbogen om strafferetspleje sammenholdt med bestem-
melserne i art. 207, stk. 2-4, i lovbogen om strafferetspleje, hvorefter de straks i hen-
hold til art. 260, stk. 1, litra a), i regeringens beslutning nr. 157/2016 vil blive overført
til fængsler, der hører under den nationale kriminalforsorg,
de pågældende personer vil blive indlogeret på et værelse med et areal på 12,47 m2
(eksklusive badeværelse), som har tre pladser. de vil således blive indlogeret på værel-
ser, der sikrer et personligt rum på mindst 3 m2 inklusive seng og tilhørende møbler.
ved modtagelse i centret vil de blive gjort bekendt med de i loven fastsatte rettigheder,
forpligtelser og forbud, som de underkastes, og de vil blive undersøgt af det lægelige
personale, som betjener centrene. i hele den periode, hvor de er indsat, vil de modtage
gratis lægelig assistance.
det værelse, hvor de vil blive indlogeret på, indeholder enkeltsenge, madras, udstyr og
møbler til indtagelse af måltider (borde og stole i plast).
de frihedsberøvede personer har løbende adgang til rindende vand og sanitære installa-
tioner. til hvert værelse hører et badeværelse (med håndvask, toilet og bruser), som er
adskilt fra selve værelset for at sikre den fornødne intimitet til den personlige hygiejne.
der er på værelserne mulighed for udluftning og dagslys. der er en god temperatur, og
der findes både air condition-installationer og radiatorer.
maden til de frihedsberøvede personer kommer fra timiş-fængslet, der serveres 3 mål-
tider om dagen, og maden er tilpasset de frihedsberøvede personers medicin-
ske/religiøse behov. der sikres det nødvendige antal kalorier om dagen, sådan som det
er fastsat i den gældende lovgivning.
de frihedsberøvede personer kan i henhold til loven gå tur i fri luft og gennemføre pro-
grammer for psykologisk bistand.
hvad angår rengøring og hygiejne skal det her nævnes, at der foretages desinfektion,
bekæmpelse af insekter og bekæmpelse af skadedyr i generelle aktioner (en gang i kvar-
talet hvad angår bekæmpelse af insekter og en gang hver 6. måned hvad angår bekæm-
pelse af skadedyr) og punktuelt, efter anmodning fra de frihedsberøvede personer.
såfremt der under fuldbyrdelse af den forebyggende foranstaltning i de to centre opstår
faktorer, som ikke kan forvaltes af centrenes administration, vil der blive truffet beslut-
ning om, at de pågældende personer overføres til andre centre for tilbageholdelse og va-
retægtsfængsling i nærheden uden på den måde at forstyrre det normale forløb af straf-
fesagen, idet der dér vil blive sikret dem lignende fængselsforhold.
                                               - 32 -
      hvad angår nationale eller internationale procedurer eller internationale kontrolmeka-
      nismer af fængselsforholdene, skal vi her nævne, at de rumænske centre for tilbagehol-
      delse og varetægtsfængsling giver adgang til kontrolorganer, som fungerer på grundlag
      af internationale traktater og konventioner, rumænien har underskrevet, med henblik
      på, at disse kontrolorganer evaluerer fængselsforholdene.
      endvidere har folkets advokat (en institution af ombudsmandtypen med generel kom-
      petence, hvis formål er varetagelse af fysiske personers rettigheder og friheder i forhold
      til de offentlige myndigheder) mulighed for at efterse overholdelse af de rettigheder og
      afsoningsforhold, der sikres frihedsberøvede personer i centrene for tilbageholdelse og
      varetægtsfængsling, som hører under det rumænske politis generalinspektorat.”
udtalelsen af 15. marts 2017, der er udarbejdet af den nationale kriminalforsorg i rumæni-
en, vedrører forholdene under afsoning af eventuel straf. af udtalelsen fremgår følgende ved-
rørende t1, t2 og t3:
      ”i betragtning af, af de tre ovennævnte personer sidder i fængsel på basis af en eu-
      ropæisk arrestordre, som er udstedt mod dem af retten i arad, vil de, såfremt de
      overføres til rumænien, blive i politiets varetægt, indtil efterforskningen er afslut-
      tet, og der er rejst tiltale imod dem, eftersom den nationale kriminalforsorg - i
      henhold til protokol indgået mellem det rumænske politis generalinspektorat og
      den nationale kriminalforsorg i medfør af lov nr. 302/2004 om internationalt
      retligt samarbejde i straffesager med senere ændringer og lov nr. 254 af den 19.
      juli 2013 om fuldbyrdelse af frihedsstraffe og frihedsberøvende foranstaltninger
      besluttet af de judicielle myndigheder under straffesager - fra ledsagende repræ-
      sentanter for centret for internationalt politisamarbejde overtager personer, der er
      overført fra udlandet, og mod hvem der er udstedt ordre om fuldbyrdelse af fæng-
      selsstraf eller beslutninger om internering i opdragelsescentre eller indsættelse i
      arresthuse eller fængsler.
      i henhold til lov nr. 254 af 19. juli 2013 om fuldbyrdelse af frihedsstraffe og fri-
      hedsberøvende foranstaltninger besluttet af de judicielle myndigheder under straf-
      fesager og ordre nr. 432/c af 5. februar 2010 vedrørende godkendelse af instruk-
      ser om navneregistrering af og statistik over frihedsberøvede personer, som befin-
      der sig i den nationale kriminalforsorgs afdelinger, samt i henhold til fællespro-
      cedure nr. p.o.018 vedrørende modtagelse i fængsel, løsladelse, afhøring i fæng-
      sel og afhentning i fængsel med henblik på efterforskning af frihedsberøvede per-
      soner, finder modtagelse af frihedsberøvede personer i fængsler, arresthuse eller
      opdragelsesinstitutioner sted på grundlag af et retsgyldigt dokument om fængs-
      ling, herunder en kendelse om varetægtsfængsling, en kendelse om afsoning af
      fængselsstraffen, herunder straffen på livstid, eller en endelig beslutning om inter-
      nering.
      i henhold til art. 107 og art. 108 i lov nr. 254 af 19. juli 2013 om fuldbyrdelse af
      frihedsstraffe og frihedsberøvende foranstaltninger besluttet af de judicielle myn-
      digheder under straffesager fuldbyrdes beslutninger om tilbageholdelse og vare-
                                          - 33 -
tægtsfængsling under straffesager i centre for tilbageholdelse og varetægtsfængs-
ling, som hører under indenrigsministeriet.
i denne sammenhæng skal vi præcisere, at tilbageholdelse og varetægtsfængsling
under efterforskningen eller under den indledende prøvelse i retten af lovligheden
af og begrundelsen for varetægtsfængslingen i henhold til art. 348, stk. 1, sam-
menholdt med art. 207, stk. 2-4, i lovbogen om strafferetspleje, finder sted i cen-
tre for tilbageholdelse og varetægtsfængsling, som hører under indenrigsministe-
riet, og aflevering af varetægtsfængslede personer til fængsler foretages af de
kompetente politiorganer efter den indledende procedure i retten, hvor lovlighe-
den af og baggrunden for varetægtsfængslingen prøves i henhold til art. 348, stk.
2, sammenholdt med art. 207, stk. 2-4, i lovbogen om strafferetspleje. såfremt
der er tale om en tilståelsessag, finder modtagelse i fængsler først sted efter, at sa-
gen er indbragt for retten, og hovedforhandlingen er påbegyndt.
såfremt ovennævnte personer i sidste instans idømmes straffe med afsoning i et
fængsel under den nationale kriminalforsorg, vil de blive overført til et passende
fængsel alt efter afsoningstypen.
i art. 11, stk. 5, i lov 254/2013 om fuldbyrdelse af frihedsstraffe og frihedsberø-
vende foranstaltninger besluttet af de judicielle myndigheder under straffesager,
hedder det: ”den nationale kriminalforsorg bestemmer, hvilket fængsel ved-
kommende skal afsone straffen i. ved bestemmelse af fængslet tages der hensyn
til, at det skal ligge så tæt som muligt på det sted, hvor domfældte har sin faste
bopæl, ligesom der tages hensyn til afsoningsordning, de nødvendige sikkerheds-
foranstaltninger, behovet for social reintegration samt køn og alder.”
i overensstemmelse med beslutning nr. 564 af 26.09.2013 truffet af den nationale
kriminalforsorgs direktør er fængsler blevet specialiseret i at huse bestemte kate-
gorier af frihedsberøvede personer, alt efter afsoningsordning.
i henhold til lov nr. 254/2013 om fuldbyrdelse af frihedsstraffe og frihedsberø-
vende foranstaltninger besluttet af de judicielle myndigheder under straffesager,
findes der følgende afsoningsordninger: afsoning i højsikkerhedsfængsel, lukket
fængsel, halvåbent fængsel og åbent fængsel.
alt efter længden af frihedsstraffen og efter afslutningen af karantæne- og obser-
vationsperioden (som varer ca. 21 dage fra indsættelsen i et fængsel) underkastes
den indsatte den midlertidige afsoningsordning.
efterfølgende fastsættes der - på det første møde afholdt af udvalget for fastsættel-
se, tilpasning og ændring af ordningen for afsoning af frihedsstraffe - hvilken af-
soningsordning vedkommende skal være i, idet følgende tages i betragtning:
              a)     frihedsstraffens varighed
              b)     den risiko, den domfældte udgør
              c)     tidligere straffe
              d)     domfældtes alder og helbred
              e)     domfældtes opførsel - god eller dårlig - inklusive under tidligere
                                         - 34 -
                    perioder i fængsel,
              f)    domfældtes behov og evner, som er nødvendige for at kunne
                    inkludere vedkommende i uddannelsesprogrammer og
                    programmer for psykologisk og social bistand,
              g)    domfældtes evne til at præstere arbejde og deltage i
                    uddannelsesaktiviteter, kulturelle aktiviteter, behandling,
                    psykologisk rådgivning, social bistand, religiøse aktiviteter,
                    skolegang og faglig uddannelse.
på denne baggrund vil ovennævnte personer afsone straffen i et fængsel, som er
specialiseret i at huse den kategori af domfældte, som de kommer til at tilhøre,
idet de vil blive inkluderet i en af de fire afsoningsordninger: afsoning i højsik-
kerhedsfængsel, lukket fængsel, halvåbent fængsel eller åbnet fængsel, som ligger
tæt på vedkommendes faste bopæl.
det skal derudover præciseres, at der under afsoningen kan opstå en række fakto-
rer, som ikke kan administreres af ledelsen af de respektive fængsler og heller ik-
ke af den nationale kriminalforsorg.
der kan således af de rumænske judicielle myndigheder udstedes beslutninger for
vedkommende om overførelse til andre fængsler, hvilke beslutninger har obligato-
risk karakter og ikke kan afvises af den nationale kriminalforsorg. varigheden af
opholdet i et sådant fængsel afhænger af den pågældende judicielle myndighed og
kan ikke vurderes af vores institution.
i overensstemmelse med art. 45, stk. 6, i lov 254/2013, kan frihedsberøvede per-
soner overføres til politiets arrest efter godkendelse fra den anklager, der behand-
ler sagen. varigheden af opholdet i politiets arrest præciseres ikke i ovennævnte
lov og afhænger derfor af den judicielle myndigheds beslutning.
der kan også ske en overførelse af vedkommende til et andet fængsel - enten efter
vedkommendes egen anmodning eller af operative grunde som for eksempel even-
tuel dårlig opførsel under afsoning af straffen.
eftersom der ikke foreligger oplysninger om straffens længde, kan det ikke præci-
seres, hvilken ordning ovennævnte personer vil starte med at afsone straffen un-
der. dette hører desuden under fængslernes specialudvalgs kompetenceområde,
idet de vil foretage en analyse i henhold til de lovbestemte kriterier. når oven-
nævnte personers faste bopæl tages i betragtning, nemlig landsbyen burca, kom-
munen vidra, amtet vrancea, er det mest sandsynligt, at de vil afsone deres straf i
bacău-fængslet, hvis profil er domfældte personer og kvindelige indsatte.
det skal her præciseres, at ordningerne for afsoning af frihedsstraffe bygger på
det progressive og det regressive system, idet de domfældte går fra det ene system
til det andet i henhold til loven og fordeles på fængslerne efter disses profil og af-
soningsordningen.
alle værelser har et badeværelse, der som et minimum omfatter toilet, bruser og
mindst to håndvaske. alle indsatte har hele tiden adgang til koldt vand og har ad-
                                               - 35 -
      gang til varmt vand i henhold til et program, der er fastsat af fængslets ledelse.
      værelsernes vinduer giver mulighed for naturligt lys og udluftning. hvert værelse
      har plads til opbevaring af bagage og et rum til opbevaring af fødevarer. værel-
      serne har en seng til hver frihedsberøvet person, madras og det nødvendige udstyr.
      alle værelser er tilsluttet fængslets varmecentral. måltider serveres på værelserne,
      som er forsynet med de nødvendige møbler.
      de beskrevne aspekter vedrørende udligningsforanstaltninger i forbindelse med de
      forskellige ordninger for afsoning af frihedsstraffe gælder også for t1 (født den
      14.07.1959), t3 (født den 25.05.1995) og t2 (født den 07.11.1981).
      på baggrund af de præciserede aspekter kan den nationale kriminalforsorg - så-
      fremt ovennævnte personer i sidste instans idømmes en frihedsstraf til afsoning i
      et fængsel - garantere, at de vil afsone deres straf i bacău-fængslet eller i et andet
      fængsel, som vil sikre dem følgende personlige rum inklusive seng og tilhørende
      møbler, alt efter afsoningsordning, og navnlig:
             - 3 m2 hvis frihedsstraffen afsones under
               ordningen med lukket fængsel,
             - 2 m2 hvis frihedsstraffen afsones under
               ordningen med halvåbent eller åbent fængsel.
      fængselssystemet sikrer derudover korrekt udøvelse af deres rettigheder, sådan
      som disse er fastsat i lovgivningen vedrørende afsoning af straffe.”
anbringender
t1, t2 og t3 har gentaget deres anbringende om, at udlevering af dem til strafforfølgning i
rumænien vil være i strid med udleveringslovens § 10 h, stk. 2, jf. den europæiske menne-
skerettighedskonventions artikel 3. subsidiært bør udlevering betinges af, at de overføres til
danmark med henblik på fuldbyrdelse af eventuel idømt fængselsstraf, jf. udleveringslovens
§ 10 b, stk. 1.
de nye udtalelser fra de rumænske myndigheder skal ses i sammenhæng med den tidligere
udtalelse, der er citeret i landsrettens kendelse af 19. august 2016. de nye udtalelser indehol-
der ikke oplysninger om belægningsgraden/overbelægning, og det kan ikke lægges til grund,
at minimumsstandarden på 3 m2 personligt rum for de indsatte ifølge menneskerettigheds-
domstolens praksis vil blive overholdt.
anklagemyndigheden har gentaget sit anbringende om, at danmark er forpligtet til at foretage
udlevering i henhold til udleveringsloven og rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
endvidere fastholdes synspunktet om, at der ikke er grundlag for at betinge en udlevering af,
                                               - 36 -
at de pågældende overføres til danmark med henblik på fuldbyrdelse af en eventuel idømt
frihedsstraf i medfør af udleveringslovens § 10 b.
det følger af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 20. oktober 2016 i sagen
muršić mod kroatien (nr. 7334/13, storkammerafgørelse), at der er en stærk formodning for,
at den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3 er krænket, hvis en indsat har
mindre end 3 m2 personligt rum til rådighed, og at denne stærke formodning normalt kun kan
afkræftes, hvis en række kumulative betingelser er opfyldt, herunder at begrænsningen i for-
hold til et minimumsareal på 3 m2 er ”short, occasional and minor”.
det fremgår af udtalelserne af 15. og 17. marts 2017 fra de rumænske myndigheder, at t1, t2
og t3 under tilbageholdelse og varetægtsfængsling og under eventuel afsoning i lukket fæng-
sel vil råde over 3 m2 personligt rum, inklusive seng og tilhørende møbler.
de pågældende vil imidlertid under eventuel afsoning under ordningen med halvåbent eller
åbent fængsel kun være garanteret at kunne råde over 2 m2 personligt rum, som inkluderer
seng og tilhørende møbler.
for en umiddelbar betragtning synes de beskrevne forhold under en sådan afsoning ikke fuldt
ud at være i overensstemmelse med de betingelser, som er fastslået ved den europæiske
menneskerettighedsdomstols dom af 20. oktober 2016.
når anklagemyndigheden alligevel fastholder påstanden om stadfæstelse, skyldes det, at de
forhold, der afsones under i det halvåbne fængsel, i øvrigt er så frie, at det må overvejes, om
begrænsningen i forhold til et minimumsareal på 3 m2 svarer til de omstændigheder, der i
menneskerettighedsdomstolens dom af 20. oktober 2016 betegnes som ”short, occasional and
minor”. det samme gælder afsoning i åbent fængsel, der må forventes at være endnu lempeli-
gere end under ordningen med halvåbent fængsel.
anklagemyndigheden har i den forbindelse navnlig fremhævet, at dørene til de værelser, hvor
de indsatte bor, står åbne hele dagen, at de indsatte – ud over den tid, de bruger på deltagelse i
aktiviteter og programmer samt på udøvelse af deres rettigheder – kan tilbringe deres fritid
uden for det værelse, de bor på, i fri luft, og at de faktisk kun bruger værelset til at hvile sig i
                                               - 37 -
eller til forskellige administrative aktiviteter og personlig pleje. de indsatte behøver således i
den periode af døgnet, hvor de er vågne, reelt kun at opholde sig på den begrænsede personli-
ge plads i kort tid.
menneskerettighedsdomstolens dom af 20. oktober 2016, hvor en periode på 27 dage ikke
blev anset for ”short, occasional and minor”, vedrørte en indsat, der afsonede i lukket fængsel.
det følger i øvrigt af menneskerettighedsdomstolens dom af 20. oktober 2016, at det for at
afkræfte den stærke formodning for, at den europæiske menneskerettighedskonventions arti-
kel 3 er krænket, derudover er en betingelse, at begrænsningen i forhold til minimumsarealet
er ledsaget af tilstrækkelig bevægelsesfrihed uden for cellen og adækvate aktiviteter uden for
cellen, at fængslet generelt set kan anses for et passende afsoningssted, og at der i øvrigt ikke
er nogen forværrende omstændigheder ved de forhold, som den pågældende afsoner under.
disse betingelser må – på baggrund af de forhold, der er beskrevet i udtalelsen – anses for
opfyldt.
efter en samlet vurdering af de forventede afsoningsforhold må resultatet herefter være, at der
ikke foreligger en reel risiko for, at t1, t2 og t3 under eventuel afsoning i rumænien vil
blive udsat for en umenneskelig eller nedværdigende behandling i strid med artikel 3 i den
europæiske menneskerettighedskonvention.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår efterprøvelse af lovligheden af justitsministeriets afgørelser af 27. maj 2016 om
udlevering af t1, t2 og t3 (de kærende) til strafforfølgning i rumænien i henhold til europæ-
iske arrestordrer. ved afgørelserne har justitsministeriet fundet betingelserne for udlevering
opfyldt og har ikke gjort udlevering betinget af vilkår om, at de pågældende overføres til
danmark med henblik på fuldbyrdelse af en eventuel fængselsstraf idømt i rumænien, jf.
udleveringslovens § 10 b, stk. 1.
ved højesterets kendelse af 24. februar 2017 blev det fastslået, at der ikke er grundlag for at
nægte udlevering af de kærende i medfør af udleveringslovens § 10 d. det blev endvidere
fastslået, at udlevering ikke kan nægtes med den begrundelse, at det vil være i strid med den
europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 eller artikel 8.
                                                 - 38 -
det er herefter spørgsmålet, om afgørelserne om udlevering er i overensstemmelse med udle-
veringslovens § 10 h, stk. 2, jf. eu-chartrets artikel 4, jf. artikel 19, stk. 2, og den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 3. ved kendelsen af 24. februar 2017 fandt højesteret,
at der inden endelig stillingtagen til dette spørgsmål burde indhentes en fornyet udtalelse fra
de rumænske myndigheder om de forhold, som de kærende i givet fald vil blive anbragt un-
der, jf. artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre. de fornyede udta-
lelser er nu tilvejebragt.
udlevering må ikke finde sted, hvis der er fare for, at den pågældende efter udleveringen vil
blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, jf.
udleveringslovens § 10 h, stk. 2. bestemmelsen skal fortolkes i overensstemmelse med eu-
chartrets artikel 4, jf. artikel 19, stk. 2, og menneskerettighedskonventionens artikel 3.
det fremgår af eu-domstolens dom af 5. april 2016 i de forenede sager c-404/15 (pál ara-
nyosi) og c-659/15 ppu (robert căldăraru), at princippet om gensidig anerkendelse, som er
grundlaget for ordningen for den europæiske arrestordre, er baseret på, at der mellem med-
lemsstaterne hersker gensidig tillid til, at deres respektive nationale retsordener er i stand til at
yde den samme effektive beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, som er anerkendt på
eu-plan. af dommen fremgår endvidere, at princippet om gensidig anerkendelse og gensidig
tillid mellem medlemsstaterne er af grundlæggende betydning i eu-retten, idet disse princip-
per muliggør oprettelsen og bevarelsen af et område uden indre grænser. princippet om gensi-
dig anerkendelse betegnes som en ”hjørnesten” i det retlige samarbejde. som udgangspunkt
kan risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling på grund af de generelle forhold
under frihedsberøvelse i den eu-medlemsstat, som har fremsat anmodning om udlevering,
derfor ikke føre til afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, men alene til anmodning
om supplerende oplysninger fra den pågældende stat med henblik på at sikre sig imod en så-
dan risiko.
justitsministeriet har nu som nævnt indhentet udtalelser fra de rumænske myndigheder med
supplerende oplysninger om de forhold, der kan påregnes under frihedsberøvelse af de kæren-
de, såfremt de udleveres til strafforfølgning i rumænien. udtalelserne indeholder supplerende
oplysninger om fængselsforholdene, herunder om belysning og ventilation i cellerne, sanitære
                                                - 39 -
forhold, muligheder for gåture og andre aktiviteter mv. det fremgår endvidere, at der garante-
res de kærende personligt rum på ikke under 3 m2 under varetægtsfængsling og eventuel afso-
ning af fængselsstraf under ordningen med lukket fængsel. ved afsoning af fængselsstraf un-
der ordningen med åbent eller halvåbent fængsel kan der derimod ikke garanteres dem et per-
sonligt rum på mere end 2 m2.
højesteret finder, at oplysningerne fra de rumænske myndigheder må lægges til grund ved
sagens afgørelse.
den europæiske menneskerettighedsdomstol har i sin dom af 20. oktober 2016 i sagen
muršić mod kroatien (nr. 7334/13, storkammerafgørelse) udtalt bl.a., at der er en stærk for-
modning for krænkelse af artikel 3 i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvis en
indsat har mindre end 3 m2 personligt rum til rådighed, og at denne formodning kun kan af-
kræftes, hvis en række kumulative betingelser er opfyldt. domstolen har således bl.a. udtalt
følgende:
      ”138. the strong presumption of a violation of article 3 will normally be capable of be-
      ing rebutted only if the following factors are cumulatively met:
      (1) the reductions in the required minimum personal space of 3 sq. m are short, occa-
      sional and minor (see paragraph 130 above):
      (2) such reductions are accompanied by sufficient freedom of movement outside the cell
      and adequate out-of-cell activities (see paragraph 133 above);
      (3) the applicant is confined in what is, when viewed generally, an appropriate detention
      facility, and there are no other aggravating aspects of the conditions of his or her deten-
      tion (see paragraph 134 above).
      139. in cases where a prison cell – measuring in the range of 3 to 4 sq. m of personal
      space per inmate – is at issue the space factor remains a weighty factor in the court’s
      assessment of the adequacy of conditions of detention. in such instances a violation of
      article 3 will be found if the space factor is coupled with other aspects of inappropriate
      physical conditions of detention related to, in particular, access to outdoor exercise, na-
      tural light or air, availability of ventilation, adequacy of room temperature, the possi-
      bility of using the toilet in private, and compliance with basic sanitary and hygienic re-
      quirements (see paragraph 106 above).”
højesteret finder, at de rumænske myndigheders oplysninger om de forhold, der efter en ud-
levering af de kærende vil gælde for dem under varetægtsfængsling, hvor de er garanteret et
                                                 - 40 -
personligt rum på mindst 3 m2 i en flerpersoners celle, ikke giver grundlag for at fastslå, at der
er en reel risiko for, at de under varetægtsfængslingen vil blive udsat for umenneskelig eller
nedværdigende behandling i strid med den europæiske menneskerettighedskonventions arti-
kel 3.
som nævnt er justitsministeriets afgørelser om udlevering ikke gjort betinget af, at de kæren-
de overføres til danmark med henblik på fuldbyrdelse af en eventuel fængselsstraf idømt i
rumænien. der må derfor også tages stilling til, om der er en reel risiko for, at de under afso-
ning af en eventuel straf i rumænien vil blive udsat for behandling i strid med artikel 3.
ved afsoning af en eventuel fængselsstraf under ordningen med lukket fængsel har de ru-
mænske myndigheder ligesom for varetægtsfængsling garanteret de kærende et personligt
rum på mindst 3 m2 i en flerpersoners celle. på den baggrund og efter det, der i øvrigt er op-
lyst om fængselsforholdene under en sådan ordning, finder højesteret ikke grundlag for at
fastslå, at der er en reel risiko for, at de herved vil blive udsat for umenneskelig eller nedvær-
digende behandling i strid med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3.
efter oplysningerne fra de rumænske myndigheder lægger højesteret til grund, at der er en
nærliggende mulighed for, at de kærende vil komme til at afsone en del af en eventuel fæng-
selsstraf under ordningen med halvåbent eller åbent fængsel, hvor de pågældende kun er ga-
ranteret et personligt rum på 2 m2. som nævnt har menneskerettighedsdomstolen i muršić-
dommen fastslået, at det skaber en stærk formodning for krænkelse af artikel 3, hvis en indsat
i en flerpersoners celle har mindre end 3 m2 personligt rum til rådighed. efter præmis 138, 1.
led, i dommen er det bl.a. en betingelse for at kunne afkræfte denne stærke formodning, at
begrænsningen af det personlige rum til et areal på mindre end 3 m2 kun er kortvarig, lejlig-
hedsvis og mindre (”short, occasional and minor”).
efter oplysningerne fra de rumænske myndigheder om de forventede afsoningsforhold finder
højesteret, at begrænsningen af det personlige rum til mindre end 3 m2, ikke kan anses for
”short, occasional and minor”, idet den vil være et vilkår, der vil gælde for hele den del af
afsoningen, der sker under ordningen med halvåbent eller åbent fængsel.
                                              - 41 -
det forhold, at de indsatte efter det oplyste vil opholde sig uden for cellerne det meste af da-
gen, således at kravene i præmis 138, 2. led, vil være opfyldt, er ikke tilstrækkeligt til at af-
kræfte den stærke formodning for konventionsstridig behandling, som det begrænsede areal til
personligt rum i sig selv skaber. domstolen har således udtrykkeligt anført, at der er tale om
kumulative betingelser, som alle skal være opfyldt for at afkræfte formodningen. de friheds-
grader, der gælder ved afsoning under ordningen med halvåbent eller åbent fængsel, kan såle-
des ikke kompensere for en begrænsning i forhold til et minimumsareal på 3 m2, medmindre
begrænsningen i sig selv er ”short, occasional and minor”. det bemærkes herved, at domsto-
len i muršić-dommens præmisser 151-153 fastslog, at det forhold, at en indsat i en periode på
27 dage kun havde haft 2,62 m2 personligt rum til rådighed, i sig selv var tilstrækkeligt til at
konkludere, at den pågældende havde været udsat for nedværdigende behandling i strid med
konventionens artikel 3.
på den anførte baggrund finder højesteret, at der er reel risiko for, at afsoning i rumænien af
en eventuel fængselsstraf i en del af tiden vil komme til at ske under forhold, der er i strid
med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3, således som menneskeret-
tighedsdomstolen har fortolket og anvendt bestemmelsen i muršić-dommen. udlevering af de
kærende til rumænien findes derfor at være i strid med udleveringslovens § 10 h, stk. 2.
konklusion
justitsministeriets afgørelser af 27. maj 2016 om udlevering af t1, t2 og t3 til strafforfølg-
ning i rumænien ophæves som værende i strid med udleveringslovens § 10 h, stk. 2.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret, jf. udleverings-
lovens § 18 b, stk. 3, jf. § 14, stk. 2.
                                         thi bestemmes:
justitsministeriets afgørelser af 27. maj 2016 om udlevering af t1, t2 og t3 til strafforfølg-
ning i rumænien ophæves.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
