                             højesterets dom
                           afsagt onsdag den 25. april 2012
sag 371/2010
(2. afdeling)
if skadeforsikring
(advokat michael s. wiisbye)
mod
a
(advokat henrik juel halberg)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 3. afdeling den 16. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, per walsøe, jon stokholm, hanne
schmidt og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, if skadeforsikring, har gentaget sine påstande.
indstævnte, a, har gentaget sin principale påstand om afvisning og har subsidiært påstået
stadfæstelse. mere subsidiært har han nedlagt påstand om betaling af et mindre beløb, herun-
der om at der alene skal betales procesrenter fra den 18. maj 2007 til den 10. juni 2008 og
igen fra sagens anlæg den 19. juni 2009.
anbringender
if skadeforsikring har gentaget sine anbringender og har supplerende anført, at med ankesty-
relsens afgørelse af 25. maj 2008, som a ikke har indbragt for domstolene, og med østre
landsrets dom af 22. januar 2007, hvorefter arbejdsgiveren ikke er erstatningsansvarlig for
hændelsen den 23. juli 1999, er det endeligt fastslået, at a har afgivet urigtige oplysninger, at
hans eventuelle lidelser ikke er forårsaget ved en arbejdsulykke, og at han ikke er berettiget til
erstatning i henhold til arbejdsskadesikringsloven. da han har afgivet urigtige oplysninger,
kan han ikke være i god tro. selskabet har ikke haft grundlag for at anfægte as oplysninger
                                                - 2 -
om hændelsesforløbet, før østre landsret i den retssag, som a havde anlagt mod arbejdsgive-
ren, tilsidesatte hans forklaring.
forældelsen af tilbagesøgningskravet har været suspenderet i hvert fald indtil landsrettens
dom af 22. januar 2007, hvor det blev fastslået, at a havde afgivet urigtige oplysninger, men
forældelsen bør anses for suspenderet indtil den 26. marts 2007, hvor arbejdsskadestyrelsen
omgjorde sin retskraftige afgørelse af 24. marts 2000, idet selskabet først på det tidspunkt fik
mulighed for at kræve tilbagebetaling.
a har gentaget sine anbringender og har til støtte for afvisningspåstanden supplerende anført,
at selv om arbejdsskadestyrelsen findes ikke at have taget stilling til spørgsmålet om tilbage-
betaling i afgørelsen af 26. marts 2007, skal sagen afvises, idet if skadeforsikring i så fald i
første omgang må anmode arbejdsskadestyrelsen om at træffe afgørelse om tilbagesøgnings-
kravet, jf. den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 54, hvorefter styrelsen træffer afgørelse
om alle spørgsmål efter loven.
til støtte for frifindelsespåstanden har han supplerende anført, at der ikke er grundlag for at
anse forældelsen af selskabets krav for suspenderet, idet selskabet var eller burde være be-
kendt med de faktiske forhold, der begrunder tilbagesøgningskravet, både da kiropraktorreg-
ningen blev betalt den 20. juni 2000, da afgørelsen om méngodtgørelse blev truffet den 18.
juli 2001, og da afgørelsen om erhvervsevnetabserstatning blev truffet den 29. oktober 2003.
østre landsrets dom fra januar 2007 bygger ikke på nye faktiske omstændigheder, men kun
på en anden vurdering af disse omstændigheder. også kravet om tilbagebetaling af den udbe-
talte erhvervsevnetabserstatning må således anses for at have været forældet, da retssagen
blev anlagt i 2009. da selskabet først indgav stævning mere end 1 år efter, at selskabet var
blevet bekendt med ankestyrelsens afgørelse af 23. maj 2008, finder bestemmelsen om en
ekstra frist i forældelseslovens § 21, stk. 2, ikke anvendelse.
han har ikke modtaget erstatnings- og godtgørelsesbeløbene mod bedre vidende, og selskabet
er nærmest til at bære risikoen for, at der blev udbetalt erstatning og godtgørelse. han har fra
starten loyalt oplyst om forudbestående lænderygproblemer og om, at vidnet b havde
overværet hændelsen den 23. juli 1999. han havde heller ingen interesse i at ændre sin
tidligere beskrivelse af hændelsesforløbet, da han udfyldte arbejdsskadestyrelsens spørge-
skema den 18. januar 2000, eftersom han havde anmeldt hændelsen som en pludselig løfte-
                                               - 3 -
skade, der i modsætning til en arbejdsulykke ikke er betinget af en pludselig udefra kommen-
de skadelig påvirkning, jf. den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 9 a. selskabet frem-
kom ikke over for arbejdsskadestyrelsen med bemærkninger om variationerne i hændelsesbe-
skrivelsen, og selskabet påklagede hverken styrelsens afgørelser om anerkendelse af arbejds-
skaden som en arbejdsulykke eller styrelsens afgørelser om méngodtgørelse og erhvervsevne-
tabserstatning, selv om selskabet var eller burde have været bekendt med variationerne i de
foreliggende beskrivelser af hændelsesforløbet den 23. juli 1999. desuden blev selskabet alle-
rede i november 2004 bekendt med, at vidnet b ikke kunne bekræfte, at alubroen var faldet.
selskabet reagerede først den 15. februar 2007 ved at anmode om genoptagelse af sagen om
arbejdsskadesikring. endvidere anlagde selskabet først retssag den 18. juni 2009, selv om
man allerede den 2. juni 2008 havde meddelt, at retslige skridt ville blive indledt, hvis a ikke
tilbagebetalte senest den 10. juni 2008. de ydelser, som a har modtaget fra selskabet, er
blevet brugt til genoprettelse af hans bolig, idet han efter hændelsen den 23. juli 1999 var
uden indtægt.
det bestrides, at selskabets eventuelle krav i medfør af rentelovens § 3, stk. 5, kan kræves
forrentet fra betalingstidspunktet.
if skadeforsikring har protesteret mod, at a har fremsat et nyt anbringende om, at også den
del af tilbagesøgningskravet, som vedrører erhvervsevnetabserstatning, er forældet, idet dette
anbringende først er fremsat umiddelbart forud for hovedforhandlingen i højesteret, jf. rets-
plejelovens § 383.
supplerende sagsfremstilling
a anmeldte den 14. oktober 1999 hændelsen den 23. juli 1999 som en pludselig løfteskade.
arbejdsskadestyrelsen meddelte ved brev af 3. marts 2000 til a, at der efter styrelsens opfat-
telse ikke var tale om en pludselig løfteskade, men at der efter hans beskrivelse var tale om en
arbejdsulykke.
højesterets begrundelse og resultat
som anført af landsretten har hverken arbejdsskadestyrelsen eller ankestyrelsen truffet afgø-
relse om, hvorvidt a skal tilbagebetale de udbetalte erstatnings- og godtgørelsesbeløb til if
skadeforsikring. den dagældende arbejdsskadesikringslov indeholdt ingen regler om tilbage-
                                               - 4 -
søgningskrav, og selv om arbejdsskadestyrelsen og ankestyrelsen efter praksis kunne tage
stilling hertil, var anlæggelse af retssag herom ikke betinget af, at dette var sket. højesteret
tiltræder herefter, at as afvisningspåstand ikke er taget til følge.
i besvarelsen af 18. januar 2000 af arbejdsskadestyrelsens spørgeskema anførte a, at skaden
opstod i forbindelse med, at alubroen faldt 1 ½ til 2 m. denne beskrivelse er ikke uforenelig
med beskrivelsen i skadeanmeldelsen af 14. oktober 1999 og i de foreliggende lægejournaler
m.v. as forklaringer gengivet i hvidovre rets dom af 29. november 2004 og i østre lands-
rets dom af 22. januar 2007 afviger ikke fra beskrivelsen i spørgeskemaet af 18. januar 2000
på en måde, som er afgørende for spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om et ulykkestil-
fælde.
på denne baggrund tiltræder højesteret, at det ikke er godtgjort, at a bevidst har afgivet urig-
tige oplysninger, og at han ved modtagelsen af de omhandlede erstatnings- og godtgørelses-
beløb vidste eller burde have vidst, at han ikke var berettiget til beløbene.
herefter, og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsrettens flertal, tiltræder højesteret, at
der ikke er grundlag for at pålægge a at tilbagebetale de modtagne erstatnings- og godtgørel-
sesbeløb.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal if skadeforsikring inden 14 dage efter denne højeste-
retsdoms afsigelse betale 80.000 kr. til a.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.
