                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 27. august 2013
sag 351/2011
(2. afdeling)
a
(advokat per frydenreim møller, beskikket)
mod
di som mandatar for tdc a/s
(advokat morten eisensee)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på frederiksberg den 21. oktober 2010 og af østre
landsrets 10. afdeling den 29. juni 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, niels grubbe, marianne
højgaard pedersen, hanne schmidt og jan schans christensen.
påstande mv.
appellanten, a, har nedlagt påstand om, at landsrettens dom ophæves, og at sagen hjemvises
til realitetsbehandling ved byretten.
indstævnte, di som mandatar for tdc a/s, har påstået stadfæstelse.
a har for højesteret frafaldet sit anbringende om, at den overenskomstmæssige implemen-
tering af rådets direktiv nr. 2000/78/ef af 27. november 2000 om generelle rammebestem-
melser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ikke må give ringere be-
skyttelse end forskelsbehandlingsloven.
supplerende sagsfremstilling
i brev af 5. februar 2009 fra co-industri til di hedder det:
                                                 - 2 -
      ”tdc a/s, københavn – lov om forskelsbehandling og aldersdiskrimination
      efter fornyet drøftelse har vi valgt at hæve denne sag.
      vi skal derfor bede jer se bort fra vor begæring af faglig voldgift af 8. december 2008.
      det betyder, at vi også hermed aflyser det til den 13. februar 2009 berammede forhand-
      lingsmøde.”
retsgrundlag
arbejdsretsloven § 21 og § 22 har følgende ordlyd:
      ”§ 21. for faglige voldgiftsretter indbringes
      1) sager om fortolkning og forståelse af kollektive overenskomster, bortset fra hoved-
      overenskomster og hovedaftaler, jf. § 9, stk. 1, nr. 1,
      2) sager omfattet af § 9, stk. 1, nr. 1-4, når parterne ved kollektiv overenskomst, i hen-
      hold til praksis eller i det enkelte tilfælde har aftalt, at sagen skal afgøres ved faglig
      voldgift, jf. § 9, stk. 3, 2. pkt., og
      3) sager, herunder sager om lovgivning, som parterne i øvrigt ved kollektiv overens-
      komst, i henhold til praksis eller i det enkelte tilfælde har aftalt at lade afgøre ved faglig
      voldgift.
      § 22. sager omfattet af § 21, nr. 1 og 2, kan ikke anlægges ved de almindelige domstole.
      § 11, stk. 2 og 3, finder dog tilsvarende anvendelse.
      stk. 2. om sager omfattet af § 21, nr. 3, i stedet kan anlægges ved de almindelige dom-
      stole, beror på, hvad der er aftalt. såfremt aftalen må forstås således, at sagen ikke kan
      anlægges ved de almindelige domstole, finder § 11, stk. 2 og 3, tilsvarende anvendelse.”
arbejdsretslovens § 11, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
      ”§ 11. sager, der efter § 9 hører under arbejdsretten, kan ikke anlægges ved de almin-
      delige domstole, jf. dog stk. 2 og 3.
      stk. 2. en lønmodtager kan anlægge sag ved de almindelige domstole om påståede løn-
      tilgodehavender m.v., hvis den pågældende godtgør, at vedkommende faglige organisa-
      tion ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet.”
det hedder i lovforslagets bemærkninger til § 11, stk. 2 (folketingstidende 1996-97, tillæg a,
s. 219 f) (tilsvarende er anført i betænkning nr.1318/1996 fra udvalget om revision af lov om
arbejdsretten, s. 42):
      ”det foreslåede stk. 2 om lønmodtageres individuelle søgsmålskompetence bygger på
      forslaget fra da og lo til en ændret affattelse af gældende lovs § 11, stk. 2, jf. bilag 2
      til betænkning nr. 1318/96. det fremgår heraf, at de to hovedorganisationer har fundet
      det hensigtsmæssigt at omforme bestemmelsen i lyset af højesterets dom gengivet i
                                                - 3 -
       u1994.953. arbejdsretsudvalget har været enige om at følge forslaget fra da og lo, jf.
       bemærkningerne i kapitel 5, punkt, 5.4. i betænkning nr. 1318/96.
       organiserede lønmodtagere kan herefter anlægge sag ved de almindelige domstole om
       påståede løntilgodehavender mv., der støttes på en kollektiv overenskomst, når ved-
       kommende organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet eller op-
       giver at føre en påbegyndt sag herom til afslutning. det må eksempelvis anses for godt-
       gjort, at vedkommende organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af et
       krav, hvis lønmodtageren kan dokumentere, at denne skriftligt har anmodet organisatio-
       nen om at behandle sagen, og organisationen enten har afslået at føre sagen eller ikke
       har reageret inden for en rimelig tid.
       organiserede lønmodtagere vil derimod være afskåret fra at anlægge sag ved de almin-
       delige domstole om krav, der udspringer af overenskomsten, når sagen er eller agtes
       rejst ved arbejdsretten og afsluttes her. …”
højesterets begrundelse og resultat
som for landsretten angår sagen alene, om a har ret til at få det af hende rejste krav om godt-
gørelse for aldersbetinget forskelsbehandling realitetsbehandlet ved de almindelige domstole.
as ansættelsesforhold var omfattet af industriens funktionæroverenskomst med dertil hø-
rende sær- og lokalaftaler indgået mellem di og co-industri, herunder overenskomstens lo-
kalaftale 9.a, som i punkt 1 indeholder en bestemmelse om, at medarbejderen, når denne fyl-
der 67 år, fratræder uden opsigelse, medmindre andet aftales.
efter forskelsbehandlingslovens § 1, stk. 7, finder loven ikke anvendelse, hvis et forbud mod
forskelsbehandling på grund af alder eller handicap følger af en kollektiv overenskomst eller
aftale, der som minimum svarer til bestemmelserne i rådets direktiv nr. 2000/78/ef af 27.
november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæf-
tigelse og erhverv.
di og co-industri indgik den 2. oktober 2004 aftale om at implementere alders- og handicap-
bestemmelserne i det nævnte direktiv (bilag 23 til industriens funktionæroverenskomst). i
aftalen anføres det bl.a., at parterne er enige om, at deres gældende overenskomster ikke stri-
der mod direktivets bestemmelser om alder og handicap, ligesom aftalens § 5 indeholder en
beskrivelse af, hvornår ulige behandling på grund af alder er berettiget, som i alt væsentligt
svarer til direktivets artikel 6.
                                                  - 4 -
højesteret finder, at der med 2004-aftalen er etableret et forbud mod aldersdiskrimination,
som alene kan fraviges inden for de rammer, som følger af direktivets artikel 6, og at den ind-
førte ordning lever op til kravet i direktivets artikel 17 om, at forbuddet skal kunne håndhæves
ved effektive sanktioner. der kan således ydes den forurettede en økonomisk kompensation,
hvis forbuddet overtrædes, ligesom en sådan overtrædelse vil kunne udløse bod. højesteret
finder derfor, at der med 2004-aftalen er sket en fyldestgørende implementering af direktivets
artikel 6 og artikel 17. der er herefter ikke grundlag for at fastslå, at forbuddet i overenskom-
sten mod forskelsbehandling på grund af alder ikke mindst svarer til direktivets bestemmelser.
forskelsbehandlingsloven finder derfor ikke anvendelse i denne sag, jf. denne lovs § 1, stk. 7.
om der kan gives a medhold i hendes krav, beror herefter på en fortolkning af det overens-
komstgrundlag, som hendes ansættelsesforhold var underlagt. uenighed om fortolkning heraf
skal behandles efter reglerne om behandling af uoverensstemmelser af faglig karakter, herun-
der faglig voldgift, jf. arbejdsretslovens § 22, jf. § 21, og kan ikke af de faglige organisatio-
ner, herunder co-industri og dansk metal, indbringes for de almindelige domstole.
lønmodtageren er ligeledes afskåret fra at anlægge sag ved de almindelige domstole, med-
mindre der foreligger en situation som nævnt i arbejdsretslovens § 11, stk. 2, jf. § 22, jf. § 21.
efter § 11, stk. 2, kan en lønmodtager således anlægge sag ved de almindelige domstole om
påståede løntilgodehavender m.v., hvis den pågældende godtgør, at vedkommende faglige
organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet. det følger af forarbej-
derne til § 11, stk. 2, at dette skal forstås således, at lønmodtageren skal godtgøre, at ved-
kommende faglige organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet eller
opgiver at føre en påbegyndt sag herom til afslutning. efter retspraksis skal det godtgøres, at
den faglige organisation har opgivet at forfølge kravet også uden for det fagretlige system, jf.
højesterets domme af 26. marts 2007 (ufr 2007, s. 1569), 23. august 2011 (ufr 2011, s.
3148) og 11. januar 2012 (ufr 2012, s. 1108).
a fyldte 67 år i september 2008 og fratrådte i henhold til overenskomsten den 30. september
2008. forinden var der som anført af byretten blevet iværksat fagretlig behandling i overens-
stemmelse med § 24 i industriens funktionæroverenskomst.
der blev som led i den fagretlige behandling afholdt lokale forhandlinger den 9. juli og 16.
september 2008 mellem tdc a/s og as organisation, dansk metal, ligesom der den 4. no-
                                              - 5 -
vember 2008 blev afholdt et mæglingsmøde mellem di og dansk metal efterfulgt af et orga-
nisationsmøde mellem di og co-industri den 24. november 2008, uden at der blev opnået
enighed mellem parterne. co-industri rejste herefter voldgiftssag ved den 8. december 2008
at begære faglig voldgift og fremsatte samtidig forslag om, at der inden fælleshenvendelse om
og udpegning af opmand skulle afholdes forhandlingsmøde.
ved brev af 5. februar 2009 til di hævede co-industri imidlertid voldgiftssagen under hen-
visning til ”fornyet drøftelse” og aflyste samtidig det berammede forhandlingsmøde.
spørgsmålet er, om disse oplysninger om forløbet er tilstrækkelige til, at a har godtgjort, at
co-industri har opgivet at forfølge hendes krav.
a har ikke tilvejebragt oplysninger om baggrunden for, at co-industri hævede sagen, herun-
der om den fornyede drøftelse, der blev nævnt i brevet af 5. februar 2009. det er heller ikke
oplyst, om hun har anmodet co-industri om at begrunde beslutningen om at hæve sagen eller
har anmodet dansk metal eller co-industri om at videreføre sagen i det fagretlige regi eller
forfølge sagen på anden måde.
denne bevistvivl må komme a til skade, og højesteret finder herefter, at hun ikke har godt-
gjort, at de faglige organisationer har opgivet at forfølge kravet. a er derfor efter arbejdsrets-
lovens § 22 afskåret fra at få sit krav behandlet ved de almindelige domstole.
a har haft mulighed for at få sit krav prøvet, enten ved faglig voldgift eller –
såfremt betingelserne herfor i arbejdsretslovens § 11, stk. 2, havde været opfyldt – ved de
almindelige domstole. højesteret finder derfor, at afvisning af domstolsbehandling af kravet
ikke kan anses at indebære en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions
artikel 6, stk. 1.
herefter tager højesteret di’s påstand til følge.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
                                               - 6 -
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 75.000 kr. til di som mandatar for
tdc a/s.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
