                             højesterets dom
                         afsagt onsdag den 25. februar 2015
sag 158/2014
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kristian mølgaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i roskilde den 18. februar 2013 og af østre
landsrets 21. afdeling den 4. marts 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, niels
grubbe, thomas rørdam og jan schans christensen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse, subsidiært ophævelse af landsrettens dom og
hjemvisning til fornyet behandling ved landsretten.
supplerende sagsfremstilling
b, der er patricks moster, optog fotografiet den 25. maj 2012, samme dag hvor voldsepisoden
havde fundet sted. hun gav fotografiet til ts søster d, der den 26. maj 2012 anmeldte volds-
forholdet til politiet. ved roskilde rets dom af 3. juli 2012 blev t, der erkendte sig skyldig,
idømt straf af 40 dages fængsel for overtrædelse af straffelovens § 244. dommen blev af t
                                                  - 2 -
anket med påstand om formildelse til østre landsret, der den 14. december 2012 stadfæstede
byrettens dom.
det fremgår af landsrettens dom af 4. marts 2014, at anklagemyndigheden for landsretten
oplyste, at b ikke var blevet afhørt af politiet under voldssagen. landsretten lagde dette til
grund. anklagemyndigheden har imidlertid kort før hovedforhandlingen i højesteret fremlagt
en afhøringsrapport af 27. maj 2012, hvoraf det fremgår, at b samme dag afgav forklaring til
politiet i voldsagen. anklagemyndigheden har således afgivet forkerte oplysninger i forbin-
delse med den foreliggende sags behandling for landsretten.
anbringender
anklagemyndigheden har anført, at sagen, uanset oplysningen for højesteret om, at b har
afgivet forklaring til politiet i voldssagen, skal behandles på grundlag af de faktiske oplysnin-
ger, der er lagt til grund af landsretten, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, hvilket t har tilsluttet
sig.
t har dernæst anført bl.a., at hans udtalelse over for b ikke er omfattet af straffelovens § 123,
da den blev fremsat på et tidspunkt, hvor voldsagen mod ham bevismæssigt allerede var en-
deligt afgjort, og da højesteret skal lægge til grund, at b ikke havde afgivet forklaring over
for politiet eller i retten.
beskyttelseshensynet i straffelovens § 123 er, at vidner i fred kan rette henvendelse til politiet
og afgive forklaring over for politiet eller retten, og dette beskyttelseshensyn er ikke krænket i
det konkrete forløb. den foreliggende situation kan ikke sidestilles med den situation, der er
kriminaliseret i straffelovens § 123, og domfældelsen af ham for overtrædelse af § 123 inde-
bærer derfor en uhjemlet udvidelse af bestemmelsens indhold og personkreds. en sådan udvi-
delse har hverken støtte i forarbejder eller retspraksis. analog anvendelse af § 123 i den fore-
liggende situation måtte i det mindste forudsætte, at b gik ud fra, at beviset (fotoet) skulle
viderebringes til politiet eller retten, at t var bekendt hermed, og at hans trussel var fremsat ”i
anledning af” dette forhold. bevisførelsen giver imidlertid ikke belæg for at antage, at disse
forudsætninger forelå.
                                                - 3 -
det er som følge af det anførte udelukket, at der kan ske domfældelse efter straffelovens §
123 eller denne bestemmelses analogi.
til støtte for den subsidiære påstand om formildelse har t anført bl.a., at den konkrete trussel
er i den ”lettere afdeling”, og at forholdet – hvis det anses for omfattet af straffelovens § 123
– retter sig mod en person i det ydre randområde af bestemmelsen. hertil kommer, at beskyt-
telsesinteressen er beskeden henset til tidspunktet for fremsættelsen af truslen, og at der er
hengået lang tid, siden forholdet blev begået.
den omstændighed, at anklagemyndigheden fejlagtigt har oplyst for landsretten, at b ikke har
afgivet forklaring til politiet i voldssagen, kan ikke sidestilles med en rettergangsfejl og der-
med føre til ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten.
anklagemyndigheden har anført bl.a., at den beskyttede personkreds efter straffelovens § 123
eller dennes analogi også omfatter personer, der på anden måde end gennem egentlig forkla-
ring til politiet eller i retten bidrager med oplysninger af betydning for en straffesag. det er i
overensstemmelse med lovgivers intention at straffe for vidnetrusler i et tilfælde som det fo-
religgende, hvor landsretten har fundet det bevist, at vidnet og t begge var bekendt med, at
vidnet havde leveret et afgørende bevis i en straffesag i form af et fotografi, og at truslerne
mod vidnet blev fremsat ”i den anledning”. de hensyn, der begrunder en kvalificeret beskyt-
telse af vidner, som afgiver forklaring til politiet eller i retten, taler fuldt ud for også at be-
skytte b. det er i overensstemmelse med kravet i straffelovens § 1 om fuldstændig lovanalogi
at fortolke straffelovens § 123 således, at bestemmelsen også beskytter b i en situation som
den foreliggende. en sådan fortolkning er heller ikke i strid med det analogiforbud, der kan
udledes af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7.
med hensyn til strafudmålingen bør der ske en skærpelse af landsrettens dom i lyset af almin-
delige strafudmålingsprincipper, forarbejderne til lov nr. 218 af 31. marts 2004 om forhøjelse
af strafferammen fra 6 til 8 års fængsel og retspraksis på området. der er ikke grundlag for at
gøre straffen betinget henset til karakteren af lovovertrædelsen og det forhold, at t tidligere er
straffet for ligeartet kriminalitet. heller ikke hans personlige forhold eller sagsbehandlingsti-
den kan begrunde, at straffen gøres betinget.
                                                   - 4 -
for det tilfælde, at højesteret som følge af den nye oplysning om bs forklaring til politiet
finder ikke at kunne realitetsbehandle sagen på det foreliggende grundlag, bør landsrettens
dom ophæves og sagen hjemvises til fornyet behandling ved landsretten, jf. herved retspleje-
lovens § 929.
retsgrundlag
straffelovens § 123 lyder:
      ”den, som med trussel om vold forulemper, eller som med vold, ulovlig tvang efter §
      260, trusler efter § 266 eller på anden måde begår en strafbar handling mod en person,
      dennes nærmeste eller andre med tilknytning til denne i anledning af personens forven-
      tede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten, straffes med bøde eller
      fængsel indtil 8 år.”
bestemmelsen blev oprindeligt indsat ved lov nr. 282 af 29. april 1992 om ændring af straf-
feloven (beskyttelse af vidner m.v.) med følgende ordlyd:
      ”den, som med trussel om vold forulemper, eller som med vold, ulovlig tvang efter §
      260, trusler efter § 266 eller på anden måde begår en strafbar handling mod en person
      eller dennes nærmeste i anledning af personens forventede eller allerede afgivne forkla-
      ring til politiet eller i retten, straffes med hæfte eller fængsel indtil 6 år, under formil-
      dende omstændigheder med bøde.”
af lovforslaget fremgår bl.a. (folketingstidende 1991-92, 1. samling, tillæg a, lovforslag nr.
l 167, sp. 3701-3703, 3709-3712 og 3719-3720):
      ”bemærkninger til lovforslaget
      almindelige bemærkninger
      1. indledning
      lovforslaget har til formål at beskytte vidner.
      …
      2. gældende ret.
      2.1. den strafferetlige beskyttelse af vidner.
      i almindelighed har et vidne pligt til at afgive vidneforklaring i retten, jf. retsplejelovens
      § 168, og nægter vidnet at afgive forklaring, har retten efter retsplejelovens § 178 mu-
      lighed for at benytte forskellige tvangsmidler med henblik på at formå vidnet til at af-
      give forklaring.
                                          - 5 -
reglerne om vidnepligt modificeres bl.a. af vidnefritagelsesreglen i retsplejelovens §
171, hvorefter der i visse nærmere angivne tilfælde ikke foreligger vidnepligt på grund
af hensyn til vidnet. det bestemmes således i retsplejelovens § 171, stk. 2, at der ikke
består vidnepligt, såfremt forklaringen antages at ville
1) udsætte vidnet selv for straf eller tab af velfærd
eller
2) udsætte hans nærmeste for straf eller tab af velfærd
eller
3) påføre vidnet selv eller hans nærmest anden væsentlig skade.
”tab af velfærd” er i praksis blevet forstået som også omfattende fysisk overlast. et
vidne vil således bl.a. kunne være vidnefritaget, såfremt en tiltalt i en straffesag eller
eventuelt andre har fremsat trusler om repressalier i form af fysiske overgreb på vidnet
selv eller hans nærmeste med det formål at hindre vidnet i at afgive vidneforklaring.
…
3. forslagets baggrund og indhold
i justitsministerens redegørelse af 18. november 1991 til folketingets retsudvalg om
”rockerkriminalitet” er det anført, at der som led i indsatsen mod rockerkriminalitet og
anden bandekriminalitet vil blive fremsat forslag om skærpede sanktioner for forbrydel-
ser mod vidner, ligesom det i redegørelsen er tilkendegivet, at der vil blive fremsat for-
slag om, at der på ny indføres en - meget begrænset - adgang til at føre vidner anonymt.
baggrunden for forslagene er således et fundamentalt ønske om i det hele taget at sikre
de mennesker, der står frem i en retssag, den bedst mulige beskyttelse.
3.1. den strafferetlige beskyttelse af vidner.
en række omtalte sager og diskussioner i offentligheden tyder på, at der i de senere år
har været en stigende tendens til, at vidner i straffesager udtrykker alvorlig frygt for at
afgive forklaring. problemet synes navnlig at gøre sig gældende i forbindelse med sager
om narkotikakriminalitet og i sager om grovere bandekriminalitet, herunder rockerkri-
minalitet.
men også i en række sager med ”mere almindelig kriminalitet”, f.eks. almindelige
voldssager, gives der ofte af vidner udtryk for frygt for at afgive forklaring i sagen, bl.a.
på grund af manglende retsbeskyttelse over for den tiltalte. og her giver vidnefritagel-
sesreglerne i retsplejeloven ikke en samlet tilfredsstillende løsning. vælger et vidne i en
straffesag at benytte sig af vidnefritagelsesmuligheden og ikke afgive forklaring, vil
dette betyde, at de oplysninger, som vidnet sidder inde med, dermed ikke indgår i for-
bindelse med rettens afgørelse i den pågældende sag. dette forhold vil kunne have afgø-
rende betydning for anklagemyndighedens mulighed for at bevise den tiltaltes skyld.
det er stødende for retsbevidstheden, hvis kriminelle gennem udøvelse af terror over for
vidner kan gøre sig immune over for retsforfølgning. det må endvidere befrygtes, at
                                         - 6 -
trusler mod vidner vil få et øget omfang, hvis det bliver kendt og udbredt, at kriminelle
på denne måde kan frigøre sig for retsforfølgning.
der er derfor grund til at overveje, om der fra samfundets side i dag reageres over for
angreb mod vidner på en sådan måde, at tilliden til retssystemets evne til at kunne gribe
effektivt ind over for forbrydelser ikke svigtes. det er her af væsentlig betydning at
kunne beskytte vidnet i forbindelse med selve vidneforklaringen. retsplejelovens regler
om vidnebeskyttelse og herunder særligt muligheden for efter lovforslaget at hemme-
ligholde vidnets identitet må her fremhæves …
men for at opretholde tilliden til retssystemets funktion i samfundet er det også væsent-
ligt at se på, om strafferammerne for de enkelte forbrydelsestyper er fastlagt på en sådan
måde, at der også over for forbrydelserne i deres grovere fremtrædelsesformer er mulig-
hed for at udmåle straffe, der er i overensstemmelse med den samfundsmæssige vurde-
ring af de enkelte forbrydelsers grovhed.
i denne forbindelse kan der særligt peges på behovet for en skærpelse af strafferam-
merne for de forskellige forbrydelsestyper, som vidner kan blive udsat for. her kan der
være god grund til gennem en skærpelse af strafniveauet og strafferammerne at markere
samfundets afstandtagen fra disse forbrydelser og samtidig styrke det strafferetlige værn
mod repressalier over for vidner og mod hindring af strafforfølgning.
på denne baggrund foreslås der i straffeloven indsat en bestemmelse, som hjemler en
forhøjet straf, når vidner m.v. udsættes for trusler, repressalier m.m.
ved udformningen af en straffebestemmelse af denne karakter er det nødvendigt at tage
stilling til en række afgrænsningsspørgsmål. der må således tages stilling til, hvem der
skal være beskyttet af en sådan bestemmelse og hvilke handlinger bestemmelsen skal
omfatte. herudover skal der tages stilling til, hvor straffebestemmelsen skal placeres i
straffeloven.
hvad angår den beskyttede personkreds, må denne omfatte vidner i straffesager for
dermed at markere, at beskyttelsen gælder alle, der har oplysninger af betydning for den
pågældende straffesag. det er således ikke afgørende, om den pågældende på tidspunk-
tet for den strafbare handling - volden eller truslen eller andre former for forulempelser
mod vidnet - har været afhørt af politiet eller er indkaldt til at afgive forklaring i retten.
derimod er det en forudsætning, at den strafbare handling begås i anledning af den for-
ventede forklaring over for politiet eller i retten eller på grund af en allerede afgivet for-
klaring til politiet eller i retten.
strafbare forulempelser i anledning af forklaringer til politiet eller i retten sker ofte over
for medgerningsmænd i en straffesag, der i større eller mindre omfang aflægger tilstå-
else, også om andres andel i overtrædelsen
medgerningsmanden har undertiden status som vidne i de tilfælde, hvor sagen for den
pågældende er afgjort med endelig dom, typisk som tilståelsessag. i andre tilfælde har
vedkommende status som medtiltalt i samme sag, eller der verserer en særskilt sag, må-
ske begrundet i andre forhold. behovet for at beskytte den pågældende må imidlertid
anses for at være det samme, hvadenten forklaringen afgives som vidne eller med status
                                           - 7 -
som sigtet/tiltalt. derfor er udtrykket ”vidne” ikke anvendt i selve lovteksten. i stedet
tales om en persons forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten.
men også vidner i civile sager må omfattes af den særlige vidnebeskyttelse. formentlig
vil tilfældene her være sjældnere, men der kan tænkes situationer, hvor et vidne trues
forud for en forklaring i en civil retssag eller udsættes for efterfølgende repressalier. der
kan f.eks. nævnes den situation, hvor et vidne er indkaldt til at afgive forklaring i en fo-
gedsag rettet mod en eller flere kriminelt belastede personer, eller som vidne i en sag
med kontraktmæssig uenighed, d.v.s. af formueretlig karakter, hvor sagen er anlagt af
eller mod en eller flere stærkt belastede kriminelle personer.
også den omfattede personkreds nærmeste må omfattes af vidnebeskyttelsen. der kan
henvises til, at hensynet til vidnet selv sidestilles med hensynet til vidnets nærmeste i
vidnefritagelsesreglen i retsplejelovens § 171. angreb og forulempelser mod de nærme-
ste vil kunne tænkes anvendt for på den måde at tvinge eller søge at påvirke et vidne til
en bestemt handlemåde eller i form af efterfølgende repressalier. det må fortsat være et
krav, at forulempelsen over for vidnets nærmeste har sammenhæng med vidnets delta-
gelse i den konkrete straffesag eller civile sag.
en vurdering af den tidsmæssige afgrænsning af beskyttelsesbehovet må resultere i, at
beskyttelsen i straffesager indtræder, så snart den strafbare handling er begået, og den
pågældende person herefter er een, som kan afgive forklaring og dermed afgive oplys-
ninger, der er af betydning for straffesagen. fra dette tidspunkt kan der f.eks. blive rettet
trusler mod vidnet for at påvirke vidnets forklaring i det videre sagsforløb, eventuelt
således at vidnet trues til tavshed. beskyttelsen af vidnet må fortsætte under hele straf-
fesagen, d.v.s. tillige under en eventuel ankebehandling, og også efter straffesagens af-
slutning er der behov for en opretholdelse af vidnebeskyttelsen. der kan her indtræde
handlinger, hvorefter vidnet udsættes for repressalier - f.eks. i form af vold eller hær-
værk - i anledning af en afgivet forklaring i en straffesag. der bør derfor ikke fastsættes
særlige regler om den tidsmæssige afslutning af vidnebeskyttelsen. alle strafbare for-
ulempelser foretaget over for et vidne, der har sammenhæng med vidnets deltagelse i en
straffesag, bør være omfattet af en særlig regel om vidnebeskyttelse.
…
behovet for en vidnebeskyttelsesregel består som nævnt ovenfor særligt ved forbrydel-
sestyperne vold, trusler, ulovlig tvang, samt måske også med hensyn til hensynsløs fare-
fremkaldelse og hærværk.
…
til § 1
til nr. 2
…
med den foreslåede bestemmelse i § 123 indsættes der i straffeloven en speciel regel,
som giver en betydelig forbedret strafferetlig beskyttelse i tilfælde af strafbare handlin-
ger udøvet over for vidner m.v. i straffesager eller civile sager.
bestemmelsen vil særligt finde anvendelse i tilfælde, hvor der udøves vold, ulovlig
tvang eller fremsættes trusler med det formål at udøve pression over for et vidne, der
står over for at skulle afgive forklaring over for politiet eller retten i en straffesag eller
over for retten i en civil sag, samt i tilfælde, hvor de pågældende handlinger udføres
som udtryk for hævn eller med henblik på at udøve repressalier over for det pågældende
                                                  - 8 -
        vidne i anledning af en afgivet forklaring i en straffesag eller civil sag. trusler om vold
        er udskilt som en selvstændig handling for dermed at markere, at fremsættelsen heraf
        også vil være strafbar, f.eks. i et tilfælde, hvor der er tale om efterfølgende trusler mod
        offeret om øretæver eller lignende vold, der ikke falder ind under § 266 og heller ikke
        sker som led i ulovlig tvang.”
ved lov nr. 411 af 10. juni 1997 blev kredsen af personer, der er omfattet af straffelovens §
123, udvidet.
af lovforslaget fremgår bl.a. (folketingstidende 1996-97, 1. samling, tillæg a, lovforslag nr.
l 98, s. 2516-2517):
        ”efter forslaget udvides kredsen af personer omfattet af straffelovens § 123 til - ud over
        et vidne og vidnets nærmeste - også at omfatte ”andre med tilknytning til” vidnet, f.eks.
        en arbejdsgiver.
        det er ikke fundet lovteknisk muligt eller hensigtsmæssigt mere præcist at angive den
        udvidede personkreds. personkredsen begrænses imidlertid af, at overtrædelsen efter §
        123 skal være begået mod den pågældende i anledning af vidnets forklaring. herved
        udelukkes lovovertrædelser, der er uegnede som (indirekte) trusler eller hævn over for
        vidnet. for yderligere at understrege denne begrænsning er det angivet, at vedkom-
        mende skal have tilknytning til vidnet.”
ved lov nr. 218 af 31. marts 2004 om ændring af straffeloven og retsplejeloven (ændring af
strafferammer og bestemmelser om straffastsættelse m.v.) blev strafferammen i straffelovens
§ 123 forhøjet fra 6 til 8 års fængsel.
højesterets begrundelse og resultat
højesteret tiltræder, at den foreliggende sag skal behandles på grundlag af de faktiske oplys-
ninger, der er lagt til grund af landsretten, uanset den nye oplysning om bs forklaring til poli-
tiet i voldssagen, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2.
for højesteret angår sagen således alene, om straffelovens § 123 eller dennes analogi omfat-
ter en situation, hvor der fremsættes trusler mod en person i anledning af, at denne person i en
straffesag har leveret et bevis i form af et fotografi, men hvor personen ikke har afgivet eller
forventes at afgive forklaring til politiet eller i retten.
                                                 - 9 -
straffelovens § 123 beskytter personer mod bl.a. trusler om vold, når truslerne fremsættes ”i
anledning af personens forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten”.
af forarbejderne til straffelovens § 123 fremgår bl.a., at bestemmelsen blev indført med det
formål at beskytte vidner, idet der havde været en stigende tendens til, at vidner i straffesager
havde udtrykt alvorlig frygt for at afgive forklaring. det fremgår endvidere af forarbejderne,
at det er en forudsætning, at den strafbare handling begås i anledning af den forventede for-
klaring over for politiet eller i retten eller på grund af en allerede afgivet forklaring til politiet
eller i retten.
på denne baggrund finder højesteret, at der hverken efter ordlyden af straffelovens § 123 eller
forarbejderne til bestemmelsen er holdepunkter for en forståelse af udtrykket ”i anledning af
personens forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten”, hvorefter be-
stemmelsen omfatter en person, der i en straffesag har leveret et bevis i form af et fotografi,
men ikke har afgivet eller forventes at afgive forklaring.
højesteret finder endvidere, at der er en sådan forskel mellem en situation, hvor en person
afgiver eller forventes at afgive forklaring til politiet eller i retten, og en situation, hvor en
person i en straffesag leverer bevis i form af et fotografi uden at afgive forklaring, at de to
situationer ikke som krævet efter straffelovens § 1 ”ganske må ligestilles”.
herefter finder højesteret, at der ikke er hjemmel i straffelovens § 123 eller dennes analogi til
at straffe t.
ts påstand om frifindelse tages herefter til følge.
                                        thi kendes for ret:
t frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
