                  højesterets kendelse
                       afsagt onsdag den 16. januar 2019
sag bs‐11578/2018‐hjr
3f fagligt fælles forbund som mandatar for a
(advokat bjørn elling)
mod
ankestyrelsen
(advokat flemming orth)
i tidligere instans er truffet afgørelse af østre landsrets 22. afdeling den 27. sep‐
tember 2017.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, poul dahl
jensen og lars hjortnæs.
påstande
kærende, 3f fagligt fælles forbund som mandatar for a, har principalt nedlagt
påstand om, at anmodningen om afholdelse af syn og skøn i form af
speciallægeundersøgelse fremmes, subsidiært at landsrettens kendelse ophæves
og sagen hjemvises til fornyet behandling i landsretten.
indkærede, ankestyrelsen, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
ankestyrelsen traf den 8. maj 2015 afgørelse om fastsættelse af as varige men
og erhvervsevnetab som følge af en arbejdsskade med højre skulder, der indtraf
den 30. september 2011.
as fagforening, 3f fagligt fælles forbund, anlagde herefter som mandatar sag
mod ankestyrelsen om prøvelse af styrelsens afgørelse.
                                              2
ved dom af 26. juni 2017 frifandt københavns byret ankestyrelsen med den be‐
grundelse, at a ikke havde godtgjort, at der forelå et sikkert grundlag for at
fastslå, at styrelsens fastsættelse af det samlede varige men og bedømmelse af
erhvervsevnetabet var fejlagtigt.
3f ankede byrettens dom til østre landsret og anmodede i ankestævningen
om, at der blev foretaget syn og skøn i form af en speciallægeundersøgelse med
henblik på at undersøge as gener som følge af arbejdsskaden, herunder
tilstedeværelsen af dobbeltsidige funktionsindskrænkninger.
ankestyrelsen protesterede herimod og henviste til, at sagen i stedet burde fo‐
relægges retslægerådet, og at ankestyrelsen i den forbindelse ikke ville mod‐
sætte sig, at retslægerådet eventuelt anmodede om en speciallægeerklæring.
landsretten afslog ved kendelse af 27. september 2017 3f’s anmodning om syn
og skøn med følgende begrundelse:
      ”i § 1 i lov nr. 60 af 25. marts 1961 om retslægerådet er bl.a. fastsat, at
      ”retslægerådets opgave er at afgive lægevidenskabelige og farmaceutiske
      skøn til offentlige myndigheder i sager om enkeltpersoners retsforhold.”
      tvisten i nærværende sager angår utvivlsomt ”enkeltpersoners retsfor‐
      hold”. når der ved lov er oprettet et særligt råd til at afgive lægevidenska‐
      belige skøn i bl.a. retssager, findes det rettest, at rådet får lejlighed til ind‐
      ledningsvist at tage stilling til de i sagen rejste lægevidenskabelige tvivls‐
      spørgsmål.”
landsretten bestemte herefter, at begæringen om syn og skøn ikke blev taget til
følge, men at der i stedet kunne stilles spørgsmål til retslægerådet.
anbringender
3f fagligt fælles forbund som mandatar for a har anført bl.a., at de forhold,
der ønskes afklaret ved afholdelse af syn og skøn i form af en
speciallægeundersøgelse, vedrører den synergieffekt, som skaden indebærer i
forhold til skadelidtes funktionsevne i såvel privat og erhvervsmæssig hen‐
seende. disse forhold er ikke tidligere undersøgt.
retslægerådet foretager ikke undersøgelser af skadelidte, og kan alene besvare
spørgsmål ud fra det foreliggende lægelige materiale. da der ikke foreligger op‐
lysninger om de forhold, der ønskes afklaret, vil retslægerådet ikke kunne ud‐
tale sig herom.
                                           3
hertil kommer, at de forhold, der ønskes afklaret, angår as generelle
funktionsniveau, idet dette har betydning for fastsættelse af hans er‐
hvervsevnetab. retslægerådet udtaler sig imidlertid aldrig om skadelidtes ge‐
nerelle funktionsniveau, og rådet udtaler sig ikke om den skadelidtes erhvervs‐
mæssige kapacitet, jf. herved bl.a. retslægerådets årsberetning for 2013, s. 24‐27.
retslægerådet udtaler sig alene i særlige tilfælde om, i hvilket omfang konkrete
lægefaglige forhold vil medføre en begrænsning af skadelidtes funktionsniveau
i forhold til enkeltstående og nøje definerede arbejdsfunktioner. en forelæg‐
gelse af sagen for retslægerådet vil også af denne grund være udsigtsløs og
alene indebære en betydelig og overflødig forlængelse af sagen.
§ 1 i lov om retslægerådet må fortolkes således, at rådet kan afgive lægefaglige
skøn til offentlige myndigheder i sager om enkeltpersoners retsforhold. lovgi‐
ver har selvsagt ikke ved bestemmelsen ønsket at tilsidesætte forhandlingsprin‐
cippet eller den frie bevisførelse. retslægerådet er derfor ikke enekompetent til
at afgive lægefaglige vurderinger til brug for retssager.
as helbredstilstand blev vurderet som stationær ved arbejdsskadestyrelsens
afgørelse af 6. november 2012, og arbejdsskadestyrelsen og ankestyrelsen har
ved deres efterfølgende afgørelser af 25. november 2013, 11. september 2014 og
8. maj 2015 vurderet, at der ikke var sket forandringer i hans helbredstilstand.
det kan derfor lægges til grund, at der ikke siden 6. november 2012 – og
dermed heller ikke siden ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 – er sket en
sådan udvikling i skadelidtes helbredstilstand, at en ny
speciallægeundersøgelse vil være misvisende i forhold til, hvordan hans
helbredstilstand var på tidspunktet for styrelsens afgørelse.
det er ikke korrekt, at det alene er de oplysninger, der forelå på tidspunktet for
ankestyrelsens afgørelse, som kan indgå i domstolsprøvelsen heraf. det ville i
givet fald betyde, at såvel ankestyrelsens anmodning om forelæggelse for rets‐
lægerådet og styrelsens fremlæggelse af egen lægefaglige vurdering af 28. fe‐
bruar 2016 måtte afskæres.
den ønskede speciallægeerklæring vil i øvrigt have til formål at tilvejebringe en
lægefaglig udredning om de personlige og erhvervsmæssige begrænsninger,
som as gener har for hans livsførelse og erhvervsudøvelse – altså et lægefagligt
skøn over konsekvenser af de etablerede gener. den vil således ikke have til
formål at tilvejebringe væsentlige nye oplysninger om selve generne.
landsretten har ved sin afgørelse anlagt en forkert juridisk vurdering, idet
spørgsmålet ikke er, om retslægerådet skal spørges, men derimod, om det vil
være overflødig bevisførelse efter retsplejelovens § 341 at få foretaget syn og
skøn i form af en speciallægeundersøgelse. derfor skal sagen subsidiært hjem‐
vises til landsretten til fornyet behandling.
                                            4
ankestyrelsen har anført bl.a., at retslægerådet har enekompetence til at afgive
det fornødne lægefaglige skøn vedrørende følgerne samt årsagssammenhæn‐
gen mellem as gener og arbejdsskaden den 30. september 2011, jf. § 1 i lov om
retslægerådet.
det følger af § 7 i retslægerådets forretningsorden, at såfremt det foreliggende
skriftlige materiale i en sag ikke skønnes at give tilstrækkeligt grundlag for rå‐
dets bedømmelse af sagen, kan rådet anmode parterne om at indhente yderli‐
gere skriftligt materiale til rådet – eventuel på baggrund af en fornyet undersø‐
gelse. der er ikke på nuværende tidspunkt påvist et behov for indhentelse af en
ny speciallægeerklæring, men hvis retslægerådet anmoder om en sådan erklæ‐
ring med henblik på diagnosticering mv., vil ankestyrelsen ikke modsætte sig
dette. der er således ingen risiko for, at retslægerådet kommer til at udtale sig
på et ufyldestgørende grundlag.
domstolsprøvelsen af ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 skal ske på
grundlag af as forhold på tidspunktet for styrelsens afgørelsen, jf. ufr
2018.2011 h. da en ny speciallægeerklæring vil angå as aktuelle
helbredstilstand og dermed indeholde nye oplysninger, der ikke indgik i og
ikke er dækkende for forholdene, som de var på tidspunktet for ankestyrelsens
afgørelse, er der ikke grundlag for at indhente en sådan. det kan ikke uden
videre lægges til grund, at as helbredsmæssige tilstand er den samme som på
tidspunktet for ankestyrelsens afgørelse, og at en speciallægeerklæring derfor
ikke vil indeholde nye oplysninger.
hvis a mener, at der efter ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 er
fremkommet nye oplysninger af væsentlig betydning for sagens afgørelse, må
han fremsætte en anmodning om administrativ genoptagelse af sagen. herefter
kan den administrative afgørelse i genoptagelsessagen indbringes for
domstolene, hvorved eventuelle nye oplysninger vil kunne inddrages og prø‐
ves.
det er korrekt, at retslægerådet ikke kan besvare spørgsmål om skadelidtes ge‐
nerelle funktionsevne, men en udtalelse herom er da heller ikke afgørende for
sagen, idet udmålingen af erhvervsevnetab er en retlig og ikke lægefaglig vur‐
dering, mens udmålingen af varigt mén sker på grundlag af de i sagens akter
beskrevne gener sammenholdt med arbejdsmarkedets erhvervssikrings menta‐
bel.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår for højesteret, om der skal gives tilladelse til syn og skøn i form af
en speciallægeundersøgelse af a.
                                           5
kærende ønsker ved speciallægeundersøgelsen at få belyst, hvilke gener as
arbejdsskade i højre skulder har medført, herunder om arbejdsskaden har
medført dobbeltsidige funktionsindskrænkninger.
højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at lægefaglige
skøn vedrørende as gener efter arbejdsskaden den 30. september 2011 som
udgangspunkt skal foretages af retslægerådet. højesteret finder det ikke
godtgjort, at der er grundlag for at fravige dette udgangspunkt. det bemærkes
herved, at retslægerådet, såfremt rådet måtte skønne, at det foreliggende
materiale ikke giver tilstrækkeligt grundlag for rådets skøn, kan anmode
parterne om at indhente yderligere skriftligt materiale til rådet, eventuelt en for‐
nyet lægeundersøgelse, jf. § 7 i retslægerådets forretningsorden.
højesteret finder herefter, at en speciallægeundersøgelse af a på det
foreliggende grundlag ikke kan tillades, jf. retsplejelovens § 341, og stadfæster
derfor landsrettens kendelse.
                                thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
i kæremålsomkostninger for højesteret skal 3f fagligt fælles forbund som
mandatar for a betale 5.000 kr. til ankestyrelsen. det idømte beløb skal betales
inden 14 dage fra denne højesteretskendelse og forrentes efter rentelovens § 8a.
