s001000p - kj
                                      udskrift
                                           af
                       sø- & handelsrettens dombog
                                     ____________
den 11. maj 2005 blev af retten i sagen
s-10-04
1) interessentskabet uno ved rasmus peter schmidt
   (advokat alex laudrup)
2) assuranceforeningen skuld
   (advokat alex laudrup)
3) wasser- und schiffahrtsdirektion nord
   (advokat peter schaumburg-müller)
   i
begrænsningsfond oprettet den 5. april 2004
afsagt sålydende
                                         d o m:
sagen vedrører spørgsmålet om et krav for hvilket der foreligger en retskraftig, tysk
dom, skal begrænses ved anmeldelse i en ansvarsbegrænsningsfond oprettet i hen-
hold til sølovens kapitel 9, nu sølovens kapitel 9 a. i bekræftende fald er det spørgs-
målet om begrænsning skal ske efter reglerne i dette kapitel der indeholder reglerne
i konventionen af 1976 om begrænsning af ansvar for søretlige krav (convention on
limitation of liability for maritime claims (llmc), 1976), herefter 1976-konven-
tionen, eller om begrænsning skal ske efter reglerne i sølovens kapitel 9 således som
dette kapitel er affattet efter lov nr. 228 af 21. april 1999 om ændring af søloven.
ved denne lov gennemførte danmark 1996-protokollen til 1976-konventionen der
trådte i kraft den 13. maj 2004 efter at danmark og ni andre lande havde ratificeret
protokollen, jf. dennes artikel 11. 1996-protokollen blev ratificeret af danmark den
12. april 2002, jf. bekendtgørelse nr. 28 af 14. oktober 2004 af protokol af 2. maj
1996 om ændring af konventionen af 19. november 1976 om begrænsning af ansva-
                                             - 2 -
ret for søretlige krav og opsigelse af konventionen (globalbegrænsningskonventio-
nen). ved 1996-protokollen skete en væsentlig forøgelse af ansvarsbegrænsningsbe-
løbene. i det foreliggende tilfælde hvor skibet måler 1.937 tons, fører sølovens kapi-
tel 9 a (1976-konventionen) til en ansvarsbegrænsning på 1937-500)*167+167.000
= 406.979 sdr, mens sølovens kapitel 9 (1996-protokollen) fører til en begrænsning
på 1 mio. sdr.
ved ændringsloven til søloven fastsattes i § 170 at reglerne i kapitel 9 med an-
svarsbegrænsning efter 1996-konventionen skal finde anvendelse i alle tilfælde
hvor begrænsning af ansvaret påberåbes ved dansk domstol. dog skal reglerne i
kapitel 9 a med ansvarsbegrænsning efter 1976-konventionen finde anvendelse
”hvis den, der begrænser sit ansvar, begærer det og på tidspunktet for begærin-
gens fremsættelse havde sin bopæl eller sit hovedforretningssted i en stat, som er
bundet af london-konventionen af 1976 om begrænsning af ansvaret for søretlige
krav (1976-konventionen), men ikke af 1996-protokollen hertil”, jf. sølovens §
170, stk. 2.
de væsentligste dele af ændringsloven blev sat i kraft den 1. januar 2004 ved er-
hvervsministerens bekendtgørelse nr. 782 af 5. september 2003.
ved afgørelsen af de forelagte spørgsmål bliver navnlig følgende bestemmelser af
betydning:
sølovens § 177:
"såfremt der her i landet begæres arrest, anlægges sag eller begæres foretaget andre rets-
lige skridt i anledning af krav, der efter deres art kan begrænses, kan der oprettes en be-
grænsningsfond ved sø- og handelsretten i københavn".
sølovens § 178, stk. 2 og stk. 4:
”stk. 2. efter at begrænsningsfond er oprettet her i riget eller i finland, norge eller sverige,
kan der ikke gøres arrest eller udlæg i eller udøves andre rettigheder over skib eller andre
formuegoder, som tilhører nogen, på hvis vegne fonden er oprettet, og som har ret til an-
svarsbegrænsning for krav, som kan gøres gældende mod fonden, jf. dog § 180, stk. 2. er der
foretaget arrest i skib eller ejendom, eller er der stillet sikkerhed for at undgå arrest, skal i så-
danne tilfælde arresten hæves eller sikkerheden frigives.
…
stk. 4. reglerne i stk. 1-3 gælder tilsvarende, hvis en begrænsningsfond er oprettet i dan-
mark i henhold til kapitel 9 a eller i en anden stat, der er bundet af 1976-konventionen. reg-
lerne i stk. 1 og 3 kan anvendes tilsvarende, såfremt det godtgøres, at en begrænsningsfond,
som er oprettet i en stat, som ikke er konventionsstat, kan sidestilles med en begrænsnings-
fond som nævnt i § 177.”
                                          - 3 -
sølovens § 180, stk. 1, 2. pkt.:
"såfremt den ansvarlige nedlægger påstand herom, skal der dog i dommen optages et forbe-
hold om, at også andre krav, der er undergivet den samme ansvarsgrænse, medregnes ved
ansvarsbegrænsningen".
sølovens § 182, stk. 1, 1. pkt.:
”§§ 171-181 finder anvendelse i alle tilfælde, hvor begrænsning af ansvaret påberåbes ved
dansk domstol, jf. § 170, stk. 1.”
sølovens § 231:
"reglerne i dette kapitel gælder begrænsningsfonde oprettet efter §§ 177 (den relevante i
denne sag), 195 og 214.
stk. 2. en begrænsningsfond skal oprettes ved sø- og handelsretten i københavn".
1976-konventionens artikel 14:
"med undtagelse af bestemmelserne i dette kapitel skal bestemmelserne om oprettelse og
fordeling af en begrænsningsfond og alle processuelle regler i forbindelse hermed være un-
derkastet lovgivningen i den kontraherende stat, hvor fonden oprettes".
med de nævnte bestemmelser sigtes til artikel 11 der i paragraf 1 fastslår: ”en-
hver, der påstås ansvarlig, kan oprette en fond ved en domstol eller en anden
kompetent myndighed i enhver kontraherende stat hvor det retlige skrift foreta-
ges, for så vidt angår krav, der er undergivet begrænsning …” og til artikel 12 der
indeholder nærmere regler, herunder processuelle regler om fordelingen af fon-
den, samt til artikel 13 der indeholder de nærmere regler om udelukkelse af andre
retlige skridt og frigivelse af arresterede skibe.
ef-domskonventionens artikel 57:
"denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt el-
ler vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence
samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser".
ef-domskonventionens artikel 6 a:
”retten i en kontraherende stat, der i henhold til denne konvention har kompetence til at
afgøre sager i forbindelse med brugen eller driften af et skib, eller enhver anden ret, som i
henhold til lovgivningen i den pågældende stat træder i stedet for førstnævnte ret, afgør
også krav om begrænsning af dette ansvar”.
sagsfremstilling
den 11. juli 2002 kolliderede m/s uno der har hjemsted i fredericia, med pram-
men "dettmer tank 46/116" i kielerkanalen. kollisionen bevirkede at m/s uno
sank inden for få minutter. maskinchefen omkom i forbindelse med ulykken. ud-
                                      - 4 -
over personskade opstod der skade på "dettmer tank 46/116" og skade på eller
bortkomst af last. endvidere var der omkostninger vedrørende bjergning af den
ombordværende last, omkostninger som følge af bunkersforurening og omkost-
ninger ved fjernelse af vraget af m/s uno.
m/s uno ejedes af interessentskabet uno hvis interessenter var erik petersen
schmidt og rasmus peter schmidt. fartøjet var kaskoforsikret hos codan a/s og
p&i-forsikret hos assuranceforeningen skuld, den danske afdeling. vareforsikrer
for den aktuelle last var tryg a/s.
vraget af m/s uno blev fjernet efter bestemmelse af wasser- und schiffahrtsdi-
rektion nord i kiel (herefter wsn) der for fjernelsen betalte 770.000 eur. efter
indtægt ved salg af vraget m.v. udgjorde wsn’s krav i anledning af vragfjernelsen
746.528 eur.
wsn fik den 29. april 2003 ved landgericht itzehoe dom for den del af udgiften til
vragfjernelse som direktionen var berettiget til efter tysk ret, sdr 406.979. belø-
bet fremkom efter at wsn efter indsigelse fra unos side havde nedsat sit krav.
det anføres herom i dommen at wsn i stævningen rejste krav om betaling af
746.528 eur. efter at uno havde gjort et anbringende gældende om ansvarsbe-
grænsning i henhold til handelsgesetzbuch § 487, stk. 2, sammenholdt med arti-
kel 6 i 1976-konventionen, anerkendte wsn under domsforhandlingen den 8. april
2003 principielt denne ansvarsbegrænsning og hævede sagen for så vidt. uno på-
stod frifindelse for wsn’s krav med forskellige begrundelser. i dommen oplyses
endvidere at uno påberåbte sig ret til at gøre en yderligere ansvarsbegrænsning
gældende efter dansk som var den ret der skulle finde anvendelse ved en eventu-
el tvangsfuldbyrdelse.
retten gav wsn medhold og anførte i den forbindelse at retten ikke skulle tage
stilling til unos anbringende om ansvarsbegrænsning efter handelsgesetzbuch §
487, stk. 2, sammenholdt med bestemmelserne i 1976-konventionen. retten be-
mærkede i den forbindelse (i oversættelse):
”for fuldstændighedens skyld henvises der herom til indholdet af drøftelserne un-
der domsforhandlingerne den 8. april 2003. uvæsentlige for denne sag er de sag-
søgtes yderligere anbringende vedrørende en eventuel ansvarsbegrænsning efter
dansk ret, som skal finde anvendelse i forbindelse med fuldbyrdelsen …”
dommen af 29. april 2003 blev af landgericht itzehoe den 3. juli 2003 forsynet
med en påtegning om at den var retskraftig. den 6. februar 2004 gav fogedretten
                                         - 5 -
i fredericia dommen påtegning om at den kunne fuldbyrdes, jf. § 4, stk. 2, jf. § 6,
stk. 1, i lov om ef-domskonventionen. herefter anmodede wsn fogedretten i
fredericia om at fuldbyrde dommen. fogedretten lagde i sin kendelse af 13. sep-
tember 2004 til grund at 1976-konventionen gik forud for ef-domskonventionen,
jf. dennes artikel 57. uno havde forsømt at appellere dommen, og der var i dom-
men ikke optaget forbehold som nævnt i sølovens § 180, stk. 1, ligesom der ikke
inden dommen blev retskraftig den 3. juli 2003, var blevet oprettet en ansvarsbe-
grænsningsfond. uno kunne derfor ikke påberåbe sig bestemmelsen i sølovens §
178, stk. 2, hvorfor begæringen om udlæg skulle fremmes.
afgørelsen truffet af fogedretten i fredericia blev indbragt for vestre landsret der
afsagde kendelse den 23. februar 2005. uno nedlagde under kæremålet principalt
påstand om at sagen blev henvist til sø- og handelsretten, subsidiært om at ud-
lægsforretningen blev nægtet fremme. wsn nedlagde påstand om stadfæstelse af
fogedrettens kendelse. landsretten afviste påstanden om henvisning til sø- og
handelsretten og anførte i øvrigt at uno efter sagsanlægget ved landgericht itze-
hoe havde mulighed for i overensstemmelse med ansvarsbegrænsningskonventio-
nens artikel 11 at oprette en begrænsningsfond ved den kompetente tyske myn-
dighed. i så fald ville de tyske regler som implementerede reglerne i konventio-
nens artikel 13 om udelukkelse af andre retlige skridt, have fundet anvendelse.
uno oprettede imidlertid ikke en sådan fond, og landgericht itzehoe afsagde her-
efter dom i sagen den 29. april 2003. landsretten fandt herefter at dommen var
omfattet af ef-domskonventionen, jf. artikel 25, og kunne derfor fuldbyrdes her i
landet, jf. konventionens artikel 31, stk. 1. domskonventionens artikel 57 kunne
ikke føre til et andet resultat, da 1976-konventionen ikke fastsætter regler for ret-
ternes kompetence eller for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser. den
begrænsningsfond som uno nu havde oprettet her i landet, jf. nedenfor, var op-
rettet efter at dommen fra landgericht itzehoe var endelig, og sølovens § 178,
stk. 2, 1. pkt. var derfor ikke til hinder for at der blev foretaget udlæg på grundlag
af dommen. fogedrettens afgørelse blev herefter stadfæstet.
i anledning af indkaldelse til fogedretten i fredericia indgav advokat alex laudrup
for rederen for m/s uno den 29. marts 2004 begæring om oprettelse af ansvars-
begrænsningsfond i medfør af sølovens § 177, jf. § 234, stk. 1, til dækning af
krav der er omfattet af sølovens § 175, stk. 3.
den 2. april 2004 afsagde sø- og handelsretten følgende kendelse:
”efter de oplysninger der foreligger for retten, kan rederen for m/s uno begrænse
sit ansvar efter bestemmelserne i sølovens kapitel 9. begrænsningsbeløbet i hen-
                                        - 6 -
hold til sølovens § 175, stk. 3, er beregnet til 406.979 sdr på grundlag af skibets
bruttoregistertonnage på 1.937, hvortil kommer rente fra den 11. juli 2002 til da-
toen for oprettelsen af fonden, jf. sølovens § 232, foreløbig beregnet til 27.932,52
sdr for tiden fra den 11. juli 2002 til den 29. marts 2004, i alt 434.911,52 sdr
omregnet til 3.919.727,06 ddk. i tilfælde af oprettelse af en fond skal hertil læg-
ges et beløb til dækning af omkostninger ved administration af fonden, herunder
sagsomkostninger, samt til dækning af eventuelle, yderligere rentekrav, jf. sølo-
vens § 234, stk. 2. dette beløb fastsættes foreløbig til 100.000 dkk.
retten kan godkende den tilbudte sikkerhed fra rederens p&i-assurandører i den
form den foreligger i udkastet.
herefter
                                      bestemmes:
fondsbeløbet i den begrænsningsfond som rederen for m/s uno har begæret op-
rettet i anledning af forliset den 11. juli 2002 fastsættes til 3.919.727,06 ddk,
samt tillægsbeløb i henhold til sølovens § 234, stk. 2, på 100.000 dkk.
retten godkender den af rederen for m/s uno tilbudte sikkerhed i den form den
foreligger i udkastet af 29. marts 2004.”
den 5. april 2004 afsagde retten følgende kendelse:
”da den tilbudte sikkerhed nu er berigtiget, anses den af interessentskabet uno
v/korresponderende reder rasmus peter schmidt og assuranceforeningen skuld
begærede ansvarsbegrænsningsfond for oprettet, jf. sø- og handelsrettens ken-
delse af 2. april 2004.
                                    thi bestemmes:
den af rederen for m/s uno i anledning af kollisionen den 11. juli 2002 med
prammen "dettmer tank 46/116" i den nordøstlige del af kielerkanalen begærede
begrænsningsfond på 406.979 sdr med tillæg af renter fra den 11. juli 2002 til
den 5. april 2004 tillige med et tillægsbeløb på 100.000 kr. i henhold til sølovens §
234, stk. 2, anses for oprettet.”
den 14. april 2004 indrykkede sø- og handelsretten en bekendtgørelse om fonds-
oprettelsen i statstidende. anmeldelsesfristen var den 1. juli 2004. i bekendtgø-
                                       - 7 -
relsen oplystes endvidere at særskilt sag om krav der er undergivet ansvarsbe-
grænsning, eller om hvorvidt de personer til fordel for hvem fonden er oprettet,
har ret til ansvarsbegrænsning, ikke kunne anlægges her i landet, efter at der er
oprettet begrænsningsfond, jf. sølovens § 177, stk. 3.
wsn anmeldte sit krav i fonden den 11. juni 2004. det anmeldte krav var på
406.979 sdr med rente 5% p.a. fra den 4. september 2002 (gb 1). øvrige krav
fra tryg og umweltschutzamt, itzehoe, blev anmeldt den 29. juni 2004.
i anledning af tvist mellem wsn og uno bl.a. om hvorvidt wsn’s krav skulle be-
grænses yderligere end det var sket med landgericht itzehoes dom, blev der den
6. oktober 2004 berammet en procedure til behandling af følgende spørgsmål:
1. om fonden er oprettet med rette,
2. om det af wsn anmeldte krav kan begrænses,
3. om hvilket krav der kan anmeldes i begrænsningsfonden (det fulde krav,
  domsbeløbet eller differencen mellem de to første beløb).
                                         ***
efter skriftveksling blev foretaget procedure i sagen den 8. og 16. marts 2005 til
behandling af de nævnte spørgsmål.
på dette tidspunkt var der følgende krav i sagen:
1. wsn’s krav vedrørende vragfjernelse, 406.979 sdr. i anmeldelsen hedder det
at den ikke er udtryk for en anerkendelse af at uno har ret til yderligere at be-
grænse det beløb som wsn blev tilkendt ved landgericht itzehoe. wsn gjorde
udtrykkelig indsigelse mod at uno havde ret til yderligere ansvarsbegrænsning
end hvad dommen er udtryk for. i øvrigt gjorde wsn gældende at uno ikke kunne
hindre eksekution ved oprettelse af en begrænsningsfond i danmark i forbindelse
med eksekutionen. i den forbindelse anførtes at national lov ifølge konventionen
kun måtte tillade begrænsning såfremt begrænsningsfonden allerede var oprettet
inden dommen var retskraftig.
i brev af 28. juni 2004, modtaget den 29. juni 2004, meddelte wsn’s advokat at
han var blevet opmærksom på at han rettelig skulle anmelde wsn’s fulde krav
                                      - 8 -
som var på 929.869,65 eur. dette krav blev opretholdt ved wsn’s processkrift af
26. november 2004.
ved processkriftet påstod wsn sig tilkendt yderligere 49.443,29 eur der udgjorde
resten af et krav fra krav fra wasser- und schiffahrtamt brunsbüttel samt et krav
på 73.459,30 eur fra samme for omkostninger i forbindelse med kollisionen.
wsn’s samlede krav var herefter 1.052.772,20 eur. kravet blev senere nedsat
med 49.443,29 eur efter at staatliches umweltamt itzehoe frafaldt kravet over
for wsn. endvidere er kravet nedsat med 23.472,00 eur for nettoværdien af vra-
get. det samlede krav udgjorde herefter 979.856,71 eur.
2. staatliche umweltamt itzehoes krav på 109.443,29 eur for oprensningsom-
kostninger. kravet er transporteret til interessentskabet uno og skuld. kravet er
ikke bestridt af wsn.
3. krav i anledning af ladningsskader m.v. på 34.707,22 eur. kravet er transpor-
teret til interessentskabet uno og skuld. kravet er ikke bestridt af wsn.
påstande:
uno og skuld:
wsn tilpligtes at anerkende at det i fonden anmeldte krav skal begrænses i hen-
hold til sølovens ansvarsbegrænsningsregler gældende på skadestidspunktet.
wasser- und schiffahrtsdirektion nord (wsn):
uno tilpligtes at anerkende at det beløb som er omfattet af afgørelsen i vestre
landsret, afvises som krav i fonden, og at det i fonden anmeldte øvrige krav skal
begrænses i henhold til sølovens ansvarsbegrænsningsregler som de var gælden-
de på begæringstidspunktet.
parternes procedure
uno
1. uno gør gældende at fonden er oprettet med rette.
1.1. wsn har fået dom over uno ved landgericht itzehoe. dommen er retskraftig,
og fogedretten i fredericia har den 6. februar 2004 givet dommen fuldbyrdelses-
påtegning. dermed var kriteriet for at etablere en ansvarsbegrænsningsfond i
danmark opfyldt. dette følger af sølovens § 177 der fastsætter at der kan opret-
                                       - 9 -
tes en begrænsningsfond ved sø- og handelsretten i københavn såfremt der her i
landet begæres arrest, anlægges sag eller begæres foretaget andre retslige skridt
i anledning af krav der efter deres art kan begrænses.
der henvises i den forbindelse til betænkning nr. 924/1981, side 39: "det følger af
stk. 1, at en begrænsningsfond kun kan oprettes her i landet, såfremt der begæ-
res arrest, anlægges sag eller begæres foretaget andre retslige skridt ved en
domstol her i landet i anledning af krav, der efter deres art kan begrænses. et så-
dant andet retsligt skridt kan f.eks. være et udlæg på grundlag af et frivilligt for-
lig".
en begæring om udlæg baseret på en eu-dom må så meget desto mere opfylde
sølovens kriterium (”begæres foretaget andre retslige skridt”).
1.2. en begrænsningsfond kan først oprettes efter at retslige skridt begæres fore-
taget. et negativt anerkendelsessøgsmål accepteres ikke som grundlag for opret-
telse af en begrænsningsfond, jf. betænkningen a.st.: ”bestemmelsen, der gengi-
ver konventionens artikel 11, stk. 1., 1. sætning, må forstås således, at den an-
svarlige ikke selv, ved at anlægge et anerkendelsessøgsmål, kan tilvejebringe be-
tingelserne for en fondsoprettelse, da en sådan adgang for den ansvarlige ville gø-
re konventionens betingelser for fondsoprettelse illusorisk.” uno havde således ik-
ke mulighed for at oprette en dansk begrænsningsfond inden begæringen om ud-
læg.
rederiets begæring om oprettelse af en ansvarsbegrænsningsfond i danmark blev
indgivet til rette værneting, sø- og handelsretten, og begæringen indeholdt i øv-
rigt de oplysninger og dokumenter som kræves efter sølovens kapitel 12. fonden
blev oprettet ved sø- og handelsrettens kendelse af 5. april 2004, og oprettelsen
blev bekendtgjort i statstidende.
afgørelsen truffet af landgericht itzehoe og de afgørelser der er truffet af foged-
retten i fredericia og af vestre landsret, afskærer ikke fra oprettelse af ansvars-
begrænsningsfond. der kan her henvises til ef-domstolens dom af 14. oktober
2004 i sagen mærsk olie og gas a/s mod firma m. de haan og w. de boer (c-
39/02) der bl.a. fastslår at en anmodning fra en reder til den kompetente ret i en
stat om oprettelse af en begrænsningsfond med angivelse af en bestemt skadelidt
og et søgsmål i en anden stat fra den skadelidte mod rederen medførte ikke litis-
pendens-virkning, jf. domskonventionens artikel 21. et erstatningssøgsmål og en
anmodning om oprettelse af en begrænsningsfond havde ikke samme sagsgen-
stand.
                                       - 10 -
2. om det af wsn anmeldte krav kan begrænses.
2.1. 1976-konventionen skaber en international og national kompetence for de re-
levante domstole og fastsætter regler for de domstolenes anerkendelse og fuld-
byrdelse af (udenlandske) retsafgørelser. endvidere indfører den internationalt og
nationalt gældende processuelle og materielle regler om ansvarsbegrænsning.
formålet med konventionen (ligesom motiverne bag dennes forgænger, 1957-
konventionen) var at indføre et sæt internationale og nationale processuelle og
materielle regler som hjemler den kompetente domstol på stedet hvor ansvarsbe-
grænsningsfonden rettelig oprettes, en international og national hjemmel til ende-
ligt og bindende at afgøre processuelle og materielle retsspørgsmål vedrørende
rederens ret til ansvarsbegrænsning og vedrørende fordelingen af fondsmidlerne.
formålet var desuden at udelukke individualforfølgning efter etablering af fonden
og at skabe en rolig afvikling af kravene med respekt af rederens ret til ansvars-
begrænsning og med en centraliseret og forudseelig behandling af både fremmede
og nationale krav.
2.2. konventionens tekst bekræfter at der er tale om en særkonvention som både
indeholder en international og en national regulering af de relevante processuelle
og materielle forhold. konventionens artikel 14 fastsætter at bestemmelserne om
oprettelse og fordeling af en begrænsningsfond og alle processuelle regler i for-
bindelse hermed skal være underkastet lovgivningen i den kontraherende stat
hvor fonden oprettes, med undtagelse af bestemmelserne i artikel 11 (om opret-
telse af fonden), artikel 12 (om fordeling af fonden), og artikel 13 (om udelukkel-
se af andre retslige skridt). disse bestemmelser udgør netop de nævnte centrale
processuelle og materielle regler på området.
for det tilfælde at disse regler ikke udtømmende regulerer de spørgsmål som
måtte blive forelagt domstolen i den kontraherende stat hvor fonden oprettes, be-
stemmer konventionen at der skal ske en udfyldning med domstolens lex fori-
regler (processuelle eller materielle). artikel 14 hjemler således den pågældende
domstol såvel en international og national kompetence som en processuel og ma-
teriel kompetence. også udenlandske domme skal ifølge konventionens forudsæt-
ninger og ordlyd anerkendes eller behandles af domstolen i henhold til konventio-
nens internationale, processuelle eller materielle regler.
denne opfattelse er i overensstemmelse med hvad der er anført i den kommente-
rede sølov vedrørende § 182, stk. 1, der svarer til artikel 14: "det følger af stk. 1,
                                          - 11 -
at der gælder et "lex fori-princip", idet reglerne i kapitel 9 skal anvendes i alle til-
fælde, hvor begrænsning af ansvaret påberåbes ved danske domstole, uanset om
fremmed ret i øvrigt skal anvendes. også reglerne i kapitel 12 vil finde anvendel-
se, jf. henvisningen hertil i § 177, stk. 4, der er omfattet af henvisningen i § 182.
jf. i øvrigt philip, dansk international privat- og procesret, s. 386, med henvisnin-
ger og siesby, søretlige lovkonflikter, s. 45 ff. og 149 ff.”
2.3. at konventionen indeholder bestemmelser som regulerer den internationale
kompetence, den nationale kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af rets-
afgørelser, fremgår også af en analyse i patrick griggs og richard williams, limi-
tation of liability for maritime claims", 3rd edition, side 59-61, der konkluderer:
“whilst it is difficult to be dogmatic on this issue, on balance the authors consider
that english law would characterise the 1976 convention as procedural in nature,
rather than substantive. indeed, clarke j. in caltex v. bp expresses the view (obi-
ter) that the right to limit liability is still procedural rather than substantive under
the 1976 convention as it is as under the 1924 and 1957 conventions".
analysen støtter det synspunkt at konventionen hjemler medlemslandene (herun-
der eu-stater) en international kompetence til at træffe endelige og bindende af-
gørelser om ansvarsbegrænsning, også i sager hvor fremmede domme anmeldes i
fonden.
2.4. efter ef-domskonventionens artikel 57 berører denne konvention ikke kon-
ventioner som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på
særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendel-
se og fuldbyrdelse af retsafgørelser. 1976-konventionen er som det er påvist, en
sådan særkonvention der giver den kompetente domstol international kompetence
til at træffe afgørelser i henhold til konventionen eller national lovgivning, også
selvom dette måtte få virkning for fremmede retsafgørelser. wsn's og vestre
landsrets opfattelser på dette område er ikke holdbar.
2.5. 1976-konventionen er inkorporeret i sølovens kapitel 9 der ligesom konventi-
onen er opbygget med en hovedregel der tildeler den relevante danske domstol
international kompetence, og som regulerer spørgsmålet om anerkendelse og
fuldbyrdelse af (fremmede) retsafgørelser. der henvises til sølovens § 182, stk. 2,
der bestemmer at §§ 171-181 finder anvendelse i alle tilfælde hvor begrænsning
af ansvaret påberåbes ved dansk domstol. de nævnte bestemmelser der svarer til
artiklerne i konventionen, regulerer herefter de relevante internationale og natio-
nale, processuelle og materielle retsforhold med hensyn til ansvarsbegrænsnings-
                                       - 12 -
spørgsmålet. lex fori, dansk ret, udfylder om nødvendigt regelsættet hvis der er
behov herfor.
til støtte for unos opfattelse henvises til at det fremgår af forslaget til ændring af
søloven (gennemførelse af 1996-protokollen til globalbegrænsningskonventionen
af 1976 mv., l 165, folketingssamlingen 1998-99) at erhvervsministeriet om for-
holdet til eu-retten anførte at ”globalbegrænsningskonventionen af 1976 og
1996-protokollen hertil indeholder både værnetingsregler og procedurebestem-
melser. disse har ifølge artikel 57, stk. 1, i [ef-domskonventionen] forrang for ef-
domskonventionen og luganokonventionen.”
endvidere henvises til u 2003.2490/2h som vedrørte cmr-konventionen og cmr-
loven: vareejeren sagsøgte den udførende og kontraherende landevejsfragtfører.
en tvist opstod om spørgsmålet om hvorvidt et værneting samtidig kunne etable-
res for den kontraherende fragtførers regreskrav overfor den udførende fragtfører.
et sådant værneting er hjemlet ifølge ef-domskonventionens artikel 6, men ikke
efter cmr-lovens § 39, stk. 1. under sagen citerede højesteret ef-domstolens
dom i tatry-sagen (c-406/92) som fastslår at hensigten med artikel 57 er "at sik-
re, at kompetenceregler i specialkonventioner respekteres, idet disse regler er
fastsat under hensyn til de særlige omstændigheder, der gør sig gældende inden
for de pågældende områder". højesteret fandt at cmr-lovens § 39 (svarende til
cmr-konventionens artikel 31) skulle have forrang hvorfor der ikke var værneting
i sagen, eftersom der var tale om en regel baseret på en specialkonvention, og
værnetingsreglen i øvrigt var udtømmende.
der kan yderligere henvises til peter arnt nielsen i "international privat- og pro-
cesret" 1997, side 149, der bl.a. omtaler sølovens specialregler om olieforurening
der på afgørende punkter svarer til de generelle regler i søloven om ansvarsbe-
grænsning, herunder om ansvarsbegrænsningfonde og om sø- og handelsrettens
specialkompetence.
2.6. en anden fortolkning end den af uno anførte kan føre til retlige og praktiske
resultater som efter omstændighederne er uoverskuelige, og som ingen praktikere
og teoretikere så vidt vides har forudsat. i hele eu-området ville der i konsekvens
af wsn's synspunkt kunne afsiges bindende domme der i andre eu-lande aner-
kendes i henhold til dommens indhold og som fuldbyrdes fuldt ud, uagtet der måt-
te være blevet oprettet ansvarsbegrænsningsfond i et andet eu-land. i sin konse-
kvens skulle den pågældende fremmede eu-dom fuldbyrdes uden om den rele-
vante ansvarsbegrænsningsfond. det ville være stik imod ansvarsbegrænsnings-
konventionens formål.
                                       - 13 -
2.7. som anført ovenfor må konventionen da også rettelig opfattes som en sær-
konvention og anvendes ifølge sit indhold. det betyder at wsn's anbringende om
at den tyske dom og det danske udlæg, hvis det bliver foretaget, skal anerkendes
fuldt ud, er juridisk uholdbart.
man må følge sølovens § 178, stk. 2, der i overensstemmelse med konventionens
artikel 13 bestemmer at der, efter at begrænsningsfond er oprettet her i riget el-
ler i finland, norge eller sverige, ikke kan gøres arrest eller udlæg i eller udøves
andre rettigheder over skib eller andre formuegoder som tilhører nogen på hvis
vegne fonden er oprettet, og som har ret til ansvarsbegrænsning for krav som kan
gøres gældende mod fonden.
wsn’s krav skal derfor ansvarsbegrænses på lige fod med de andre i fonden an-
meldte krav i denne sag, jfr. påstanden og pkt. 3 nedenfor.
2.8. wsn har henvist til ef-domskonventionens artikel 6 a. det fremgår imidlertid
af allan philip: "eu-ip", 2. udgave, side 62 ff., og af karnovs kommentar til artikel
6 a at bestemmelsen er forældet, ikke længere gælder for england (som havde
initieret bestemmelsen), og at bestemmelsen i øvrigt er irrelevant for denne sag.
2.9. wsn har gjort gældende at uno burde have taget forbehold i den tyske dom
om mulige andre kreditorer eller om sagens senere fremme i danmark. wsn har
endvidere gjort gældende at reglerne i sølovens § 180, stk. 2, angiveligt var ble-
vet brudt af uno ved ikke at oprette en ansvarsbegrænsningsfond i tyskland.
hertil kan anføres at sølovens § 180 omhandler reders mulighed for at begrænse
sit ansvar uden at oprette en begrænsningsfond og er en inkorporering af 1976-
konventionens artikel 10 og (til dels) artikel 12. det ses af bestemmelsens ordlyd
at denne giver mulighed for at reservere et beløb til andre krav under samme an-
svarsgrænse. som oplyst af wsn har man i tysk ret en særlig fond til vragfjer-
ningsomkostninger. det er alene andre vragfjerningsomkostninger der i fonden
skulle konkurrere med wsn’s krav inden for den givne ansvarsgrænse. da der ik-
ke fandtes andre vragfjerningskrav i sagen, og således – efter tysk ret – ingen
konkurrerende krav undergivet den samme ansvarsgrænse, ville det være me-
ningsløst at optage et forbehold herom i den tyske dom. et forbehold efter sølo-
vens § 180, stk. 2, hverken kunne eller skulle optages i en dom afsagt i tyskland
efter tysk lovgivning.
                                       - 14 -
2.10. wsn har ikke på noget tidligere tidspunkt under sagsbehandlingen bestridt
at ansvarsbegrænsningsbeløbet i sagen skal beregnes ifølge de satser der i hen-
hold til søloven gjaldt på skadestidspunktet i år 2002. sø- og handelsretten har da
også bekræftet dette princip ved i sine kendelser af 2. og 5. april 2004 at anvende
1976-reglerne i sølovens kapitel 9 a.
wsn har nu påberåbt sig "de nye 1996-regler" som trådte i kraft i maj 2004, altså
efter at ansvarsbegrænsningsfonden var blevet etableret. uno protesterer mod et
sådant anbringende som værende for sent fremsat, jfr. retsplejelovens § 363.
i øvrigt er anbringendet uholdbart. 1976-konventionen finder anvendelse her i
landet hvis den der begrænser sit ansvar, på tidspunktet for begæringen om be-
grænsning havde sin bopæl eller sit hovedforretningssted i en stat, der er bundet
af 1976-reglerne, men ikke af 1996-protokollen, jf. sølovens § 170.
da 1996-konventionsreglerne imidlertid endnu ikke var trådt i kraft pr. 1. januar
2004 eller den 2. og 5. april 2004, hvor ansvarsbegrænsningsfonden i den forelig-
gende sag blev oprettet, var ingen stat på disse tidspunkter "bundet" heraf. be-
stemmelsen i sølovens § 170 må betyde at indtil 1996-reglerne trådte i kraft in-
ternationalt, hvilket skete den 13. maj 2004, gjaldt de nye regler ikke, og således
heller ikke for begrænsningsfonden oprettet den 5. april 2004. udtrykket "stat" i
sølovens § 170, stk. 2, må betyde alle stater og ikke blot fremmede stater. almin-
delige retssikkerhedsbetragtninger fører til samme resultat.
i hele forberedelsesprocessen var danmark afvisende over for et ønske fra visse
sider om at skabe en tidligere ikrafttræden, jf. de almindelige bemærkninger til
forslaget til lov om ændring af søloven (lovforslag f 165 1998-99) hvor det anfø-
res at et flertal af sølovsudvalgets medlemmer gik ind for en overgangsordning
således at 1976-konventionen kom til at gælde indtil 1996-protokollen var trådt i
kraft. et enkelt medlem af udvalget foretrak at 1996-protokollen blev sat i kraft
hurtigst muligt uden afventning af 1996-protokollens ikrafttræden. erhvervsmini-
steriet fulgte flertallet.
i norge ønskede man derimod en tidligere ikrafttræden af 1996-reglerne. norge
har anerkendt at dette kræver en udtrykkelig angivelse i loven, og har derfor,
modsat danmark, indføjet ordet "fremmed" foran "stat" i den norske sølovs § 170,
stk. 2. der henvises her til odelstingets proposition nr. 12 (2001-2002) om æn-
dring af søloven hvoraf ses at indsættelsen af ordet ”fremmed” indebærer at krav
mod den ansvarlige som hører hjemme i norge skal pådømmes efter reglerne i
1996-protokollen før reglerne træder i kraft internationalt. der er ikke tilsvarende
                                      - 15 -
holdepunkter i den danske sølov for en ikrafttræden af 1996-protokollen i dan-
mark før den internationale ikrafttræden den 13. maj 2004.
3. hvilke krav kan anmeldes:
3.1. uno er indtrådt i kravene anmeldt i sagen af staatliches umweltamt itzehoe
og af tryg forsikring. disse krav på henholdsvis eur 109.443,29 og eur
34.707,22 fastholdes overfor fonden.
uno gør i øvrigt gældende at i det omfang uno opfylder andre krav i sagen, ind-
træder man i disse krav i medfør af sølovens § 176. wsn har ikke bestridt hver-
ken berettigelsen eller opgørelsen af de to krav.
3.2. med hensyn til kravet eller kravene fra wsn bemærkes:
a) uno gør gældende at alene domsbeløbet fastlagt i den tyske dom med rette
skal anerkendes i fonden. dette krav skal ansvarsbegrænses af sø- og handels-
retten (efter 1976-reglerne) på lige fod med de af uno anmeldte krav.
dette begrundes med at wsn har præjudiceret sig og selv begrænset sit krav
derved at man i den tyske sag valgte at reducere sin fordring til det i tyskland
gældende ansvarsbegrænsningsbeløb i henhold til vragfjernelsespuljen. der hen-
vises til følgende bemærkninger i dommen:
"i første omgang har sagsøger ved stævning forkyndt den 4. september 2002
krævet erstatning for dette beløb. efter at de sagsøgte under retssagen har gjort
et anbringende gældende om ansvarsbegrænsning i henhold til § 487, stk. 2, i
den tyske "handelsgesetzbuch" (hgb) sammenholdt med artikel 6 i 1976-
konventionen af 1976 om begrænsning af ansvaret for søretlige krav (globalbe-
grænsningskonventionen), har sagsøger under domsforhandlingen den 8. april
2003 anerkendt denne ansvarsbegrænsning principielt og har for så vidt angår
dette punkt hævet sagen delvist".
hermed har wsn selv disponeret eller indskrænket processen og valgt at reducere
sit samlede krav tilsvarende. wsn kunne i stedet have valgt at fremme det fulde
krav eller at reservere dette i danmark.
wsn’s handlemåde har blandt andet betydet at en del af de forlig som uno har
indgået, har hvilet på den forkerte forudsætning at alene det beløb der er tilkendt
wsn ved landgericht itzehoe ville indgå som et krav i fonden.
                                      - 16 -
b) uno gør derudover gældende at det yderligere krav, som senere er blevet an-
meldt i fonden, i øvrigt efter anmeldelsesfristens udløb, er helt utilstrækkeligt do-
kumenteret. uno har opfordret wsn til at oplyse, hvorvidt der er tale om vrag-
fjernelseskrav eller andre tingsskadekrav, samt om disse er blevet betalt af wsn
samt i det hele hvad kravene har med nærværende sag at gøre. disse oversky-
dende krav må afvises, allerede fordi de ikke er blevet behørigt dokumenteret el-
ler fordi unos rimelige provokationer er forblevet ubesvaret.
c) under alle omstændigheder gøres det gældende at det af wsn den 26. novem-
ber 2004 anmeldte krav på eur 73.459,30 er for sent anmeldt og derfor bortfal-
det.
d) uanset hvilket vragfjernelsesbeløb som sø- og handelsretten måtte anerkende
i denne sag, gøres det gældende at retspositionen må være den at hvis uno op-
fylder wsn’s vragfjernelseskrav, skal hele dette krav udgå af sagen. dette kan
blandt andet få betydning for beregningen af dividenden i fonden.
wsn
1. om fonden er oprettet med rette.
wsn gør gældende at tvangsfuldbyrdelse af dommen afsagt i itzehoe for frederi-
cia fogedret ikke er af en sådan art at det berettiger til oprettelsen af fond. i for-
hold til kravet der fremgår af dommen fra landgericht itzehoe, er fonden således
ikke oprettet med rette. en retskraftig dom kan ikke berettige til oprettelse af en
begrænsningsfond. der henvises til bemærkningerne til forslaget til sølovens §
240, side 39, jf. side 41, i betænkning nr. 924/1981 om begrænsning af rederan-
svaret der bl.a. omtaler arrest og udlæg på grundlag af frivilligt forlig, men ikke
udlæg på grundlag af en retskraftig dom.
uno kunne på grundlaget af kravet der blev rejst for landgericht itzehoe, have
oprettet en ansvarsbegrænsningsfond. dette undlod rederiet, og rederiet må tage
konsekvenserne af dette standpunkt.
ansvarsbegrænsningsfonden skal omfattes af sølovens kapitel 9 og dermed opret-
tes for et beløb af sdr 1.000.000. sølovens kapitel 9 om ansvarsbegrænsning ef-
ter reglerne i 1976-konventionen som ændret ved 1996-protokollen hertil finder
anvendelse i alle tilfælde hvor begrænsning af ansvaret påberåbes af en dansk
domstol, jfr. sølovens § 170, stk. 1. sølovens kapitel 9 a om ansvarsbegrænsning
efter reglerne i 1976-konventionen finder ikke anvendelse.
                                       - 17 -
uno har sit hovedforretningssted i danmark. på tidspunktet for begæringens
fremsættelse var danmark bundet af 1996-protokollen til 1976-konventionen.
danmark havde ratificeret protokollen, og undtagelsen i sølovens § 170, stk. 2,
finder derfor ikke anvendelse.
wsn havde ikke anledning til selv at gøre dette anbringende gældende i sagen på
et tidligere tidspunkt da det efter aftale gjordes gældende af ladningen, og det
forhold at reder siden har opkøbt ladningens fordring, ændrer ikke heri. betingel-
serne efter retsplejelovens § 363 er til stede for at tillade anbringendet der frem-
kom med wsn’s brev af 10. januar 2005.
unos fortolkning af sølovens § 170 er forkert. kapitel 9 i søloven gælder for dan-
ske borgere fra kapitlets ikrafttræden den 1. januar 2004 og var dermed gælden-
de på tidspunktet for oprettelsen af fonden. reglerne i kapitel 9 finder anvendelse
i alle tilfælde hvor begrænsning af ansvaret påberåbes ved dansk domstol.
danmark havde på tidspunktet for begæringen og på tidspunktet for oprettelsen
af begrænsningsfond bundet sig til begge konventioner, om end 1976-konven-
tionen var opsagt, og opsigelsesperioden løb. reglen i sølovens § 170 er ikke
knyttet til om konventionen var i kraft internationalt. havde dette været tanken,
skulle ikrafttrædelsestidspunktet efter bekendtgørelse nr. 782 af 5. september
2003 være konventionens ikrafttræden og ikke den 1. januar 2004.
det er ikke unaturligt at indføre nationale regler på grundlag af en konvention
som endnu ikke er trådt i kraft eller aldrig træder internationalt, hvis lovgiver fin-
der at reglerne bør være national lov. det er således uden betydning om reglerne
internationalt var i kraft på oprettelsestidspunktet. reglerne trådte i kraft den 1.
januar 2004. der er derfor ikke tale om at man ved at anvende 1996-protokollen
tillægger denne tilbagevirkende kraft.
hvis resultatet bliver at sølovens kapitel 9 i den nuværende affattelse ikke finder
anvendelse i det foreliggende tilfælde, opstår en retssikkerhedsmæssigt betænke-
lig situation. retssikkerhed betyder at man kan forudse sin retsstilling, og hjemlen
til en anden læsning af § 170, nemlig den som uno gør gældende, forudsætter at
man er medlem af sølovsudvalget og har fulgt forhandlingerne der. med andre ord
står man over for en lov som er klar, men som visse dele af sølovsudvalget havde
en anden opfattelse af. søfartsstyrelsen var af den opfattelse at reglen skulle gæl-
dende for danske borgere fra 1. januar 2004, mens rederiforeningen havde en
anden opfattelse, nemlig at undtagelsen også gjaldt danske borgere. støtter ret-
                                        - 18 -
ten rederiforeningens synspunkt, står man altså overfor overraskende fænomen
at der er indført en lovregel som angiver at være trådt i kraft et bestemt tids-
punkt, men som alligevel ikke er gældende fra dette tidspunkt.
2. om det af wsn anmeldte krav kan begrænses og 3. om hvilke krav der kan
anmeldes.
wsn’s samlede krav udgør 979.856,71 eur.
uno har gjort gældende at wsn har præjudiceret sig fra at gøre sit samlede krav
gældende ved at have reduceret sin fordring i sagen i tyskland. dette bestrides
idet wsn i sagen i tyskland gjorde sit fulde krav gældende og tog bekræftende til
genmæle overfor unos påstand om ansvarsbegrænsning.
ligeledes har uno gjort gældende at wsn’s delkrav på 73.459,30 eur er for sent
anmeldt den 26. november 2004. wsn bestrider dette idet bekendtgørelsen i
statstidende ikke er præklusiv. præklusion indtræder først, når fonden er ved at
være klar til udlodning, jfr. noten til den kommenterede sølov til sølovens § 238.
for så vidt angår omkostningernes art, anføres at der er tale om trafikministeriet i
brunsbüttels forvaltningskontors egne omkostninger, dvs. kontorets egne folk,
maskiner og beredskab som blev udkommanderet for at afværge oliespild og bistå
med oprensning. delkravet svarer i danmark til forsvarskommandoens krav om
dækning af løn, kørsel og vedligeholdelsesbidrag.
når uno opfylder vestre landsrets afgørelse, reduceres ovennævnte krav yderli-
gere med 527.000 eur til i alt 452.856,71 eur.
uno har gjort gældende at det beløb som wsn har fået dom for, og som i henhold
til vestre landsrets kendelse kan eksekveres direkte i unos aktiver uden om fon-
den, skal begrænses. heroverfor gøres det gældende at der er tale om en upåan-
ket afgørelse som har retskraft. uanset om afgørelsen måtte blive tilladt anket,
har sø- og handelsretten ikke kompetence til at tage stilling til spørgsmålet om
eksekution. retten må overhovedet afvise at høre spørgsmålet.
vestre landsrets afgørelse er omfattet af ef-domskonventionen, jfr. artikel 25.
domskonventionens artikel 57 finder ikke finder anvendelse på hverken 1976-
konventionen eller 1996-protokollen. dette understreges bl.a. ved optagelse af
den særlige kompetenceregel i domskonventionens artikel 6 a som ville være
unødvendig hvis artikel 57 var gældende. hverken 1976-konventionen eller 1996-
                                       - 19 -
protokollen fastsætter regler for rettens internationale kompetence, herunder reg-
ler for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelse, jfr. artikel 57 i ef-
domskonventionen.
af artikel 57, stk. 2 b, i ef-domskonventionen fremgår ”under alle omstændighe-
der skal de bestemmelser i nærværende konvention, der vedrører fremgangsmå-
den ved anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelse, finde anvendelse”.
retsplejelovens regler om fuldbyrdelse finder anvendelse, jfr. sølovens § 180, stk.
2, idet dommen fik retskraft den 3. juni 2003 hvilket var inden fondsoprettelsen
ved sø- og handelsretten den 5. april 2004.
rettens afgørelse
1. om fonden er oprettet med rette og 2. om det af wsn anmeldte krav kan be-
grænses.
efter sølovens § 177 kan der oprettes en begrænsningsfond ved sø- og handels-
retten i københavn såfremt der her i landet begæres arrest, anlægges sag eller
begæres foretaget andre retslige skridt i anledning af krav der efter deres art kan
begrænses. efter ordlyden af denne bestemmelse, baggrunden for den og formå-
let med den, jf. herved betænkning nr. 924/1981 om begrænsning af rederansva-
ret, side 39, må det antages at anmodning om eksekution af en dom som den fo-
religgende af 29. april 2003 fra landgericht itzehoe, der vedrører et krav som ef-
ter sin art kan begrænses, kan danne grundlag for oprettelse af en begrænsnings-
fond i danmark. en modsat opfattelse ville føre til det uacceptable resultat at om-
rådet for anvendelse af reglerne om ansvarsbegrænsning gennem oprettelse af en
fond kunne blive elimineret i et ikke uvæsentligt omfang, hvilket ville stride mod
formålet med 1976-konventionen og 1996-protokollen.
det forhold at der foreligger en retskraftig dom fra et andet eu-land, afskærer ik-
ke fra ansvarsbegrænsning ved oprettelse af en begrænsningsfond i danmark.
efter ef-domskonventionens artikel 57 berører den ikke konventioner som de
kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder
fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse
af retsafgørelser. 1976-konventionen indeholder i artikel 11-13 nærmere regler
om oprettelse af en begrænsningsfond, fordelingen af fonden og om udelukkelse
af andre retslige skridt efter oprettelse af en ansvarsbegrænsningsfond, herunder
om udelukkelse af arrest. disse bestemmelser må, i øvrigt i overensstemmelse
med erhvervsministeriets tilkendegivelse i forbindelse med fremsættelsen af for-
                                       - 20 -
slaget til ændring af søloven (gennemførelse af 1996-protokollen til globalbe-
grænsningskonventionen af 1976 mv., lovforslag nr. 165, folketingssamlingen
1998-99), medføre at 1976-konventionen og 1996-protokollen har forrang for ef-
domskonventionen, jf. artikel 57, stk. 1, i ef-domskonventionen.
samme resultat kan også støttes på ef-domstolens dom af 14. oktober 2004 i sa-
gen mærsk olie og gas a/s mod firma m. de haan og w. de boer (c-39/02) der
bl.a. fastslår at en anmodning fra en reder til den kompetente ret i en stat om op-
rettelse af en begrænsningsfond med angivelse af en bestemt skadelidt og et
søgsmål i en anden stat fra den skadelidte mod rederen ikke medførte litispen-
densvirkning, jf. domskonventionens artikel 21. endvidere fastslog domstolen at
et erstatningssøgsmål og en anmodning om oprettelse af en begrænsningsfond
ikke har samme sagsgenstand. dette må føre til at ansvarsbegrænsningsfonden
oprettet den 5. april 2004 også er oprettet med rette i forhold til wsn’s krav.
retten kan tiltræde at det er uden betydning for spørgsmålet om berettigelsen af
oprettelsen af fonden af 5. april 2004 at uno ved landgericht itzehoe ikke tog for-
behold efter sølovens § 180, stk. 1, 2. pkt. om andre krav, allerede fordi der efter
det oplyste ikke ville være andre krav mod uno i tyskland i anledning af vragfjer-
nelsen for hvilken der i tyskland oprettes en særskilt fond. et forbehold i dommen
fra landgericht itzehoe ville derfor savne mening efter tysk ret.
ikrafttrædelsesspørgsmålet.
wsn er ikke afskåret fra at gøre gældende at 1996-protokollens bestemmelser, jf.
sølovens kapitel 9, skal finde anvendelse på ansvarsbegrænsningsfonden af 5.
april 2004.
1996-protokollen fastsætter i artikel 9, stk. 3, at 1976-konventionen som ændret
ved protokollen kun gælder for krav som opstår ved hændelser der finder sted ef-
ter at protokollen træder i kraft for enhver stat som er deltager i protokollen. efter
lov nr. 228 af 21. april 1999 der gennemførte 1996-protokollen i danmark, træder
lovændringen i kraft efter erhvervsministerens bestemmelse således som det
nærmere angives i ændringslovens § 2. af bemærkningerne til denne bestemmel-
se fremgår at bestemmelsen ”indeholder en bemyndigelse til erhvervsministeren
til at bestemme tidspunktet for lovens ikrafttræden, samt til at sætte loven i kraft
successivt. bestemmelsen muliggør, at loven kan sættes i kraft, når protokollen
træder i kraft”. endvidere fremgår det af bemærkningerne samme sted at be-
stemmelsen gør det muligt at sætte bestemmelserne om de nye højere ansvars-
grænser for passagerskader der er baseret på 1996-protokollen, i kraft tidligere
end de øvrige bestemmelser, og også førend 1996-protokollen er trådt i kraft.
                                      - 21 -
dette var muligt fordi 1976-konventionen gav mulighed for at fastsætte et højere
ansvarsbegrænsningsloft for passagerskader. der er i § 2 i forslaget til lov om
ændring af søloven eller bemærkningerne til den ikke holdepunkter for at det tilli-
ge tilsigtedes at sætte bestemmelserne om ansvarsgrænser for andet end passa-
gerskade i kraft, dvs. få retsvirkninger, for hændelser der ligger før det i protokol-
len angivne tidspunkt som viste sig at blive den 13. maj 2004.
de ændrede regler trådte i kraft den 1. januar 2004 som fastsat af erhvervsmini-
steren i bekendtgørelse nr. 782 af 5. september 2003. i overensstemmelse med
det anførte må det antages at det herved tilsigtedes at lade de ændrede bestem-
melser vedrørende andet end personskader træde i kraft, dvs. få anvendelse på
hændelser indtruffet efter det tidspunkt som er angivet i protokollen.
det er derfor med rette at ansvarsbegrænsningsfonden af 5. april 2004 blev op-
rettet med beløb i henhold til 1976-konventionen.
reglerne i sølovens kapitel 9 der indeholder 1996-protokollens bestemmelser, skal
efter sølovens § 170 finde anvendelse i alle tilfælde hvor begrænsning af ansvaret
påberåbes ved dansk domstol. dog kan reglerne i kapitel 9 a der indeholder 1976-
konventionens bestemmelser, finde anvendelse hvis 1. det begæres, og 2. den
begærende har bopæl eller hovedforretningssted i en stat som er bundet af 1976-
konventionen, men ikke af 1996-protokollen. disse bestemmelser tilsigter, såle-
des som det fremgår af bemærkningerne til bestemmelsen, at løse nogle af de
lovkonflikter der kan opstå som følge af at nogle stater tilslutter sig 1996-
protokollen, mens andre bliver stående ved 1976-konventionen. bestemmelserne
har ikke betydning for spørgsmålet om 1996-protokollens anvendelse i tid hvilket
spørgsmål skal afgøres efter protokollens artikel 9, stk. 3 og de nationale ikraft-
trædelsesbestemmelser.
af de af uno anførte grunde tiltrædes i øvrigt at danmark ikke var bundet af
1996-protokollen på tidspunktet for oprettelsen af begrænsningsfonden i overens-
stemmelse med unos begæring. efter 1996-protokollens artikel 11 træder den i
kraft 90 dage efter den dato hvor ti stater har udtrykt deres samtykke til at være
forpligtet af protokollen. betingelsen om tilslutning fra ti stater var opfyldt den 13.
februar 2004 hvorfor protokollen trådte i kraft den 13. maj 2004 fra hvilken dato
danmark, der havde ratificeret protokollen den 12. april 2002, blev bundet af den.
danmark blev således ikke bundet af 1996-protokollen fra den 1. januar 2004
uanset at ændringsloven blev sat i kraft ved bekendtgørelse nr. 782 af 5. septem-
ber 2003 der angav at træde i kraft den 1. januar 2004. de anførte to betingelser
                                      - 22 -
for anvendelse af 1976-konventionen var således opfyldt på tidspunktet for opret-
telsen af ansvarsbegrænsningsfonden.
retten må derfor give uno medhold i at wsn skal anerkende at det i fonden an-
meldte krav skal begrænses i henhold til sølovens ansvarsbegrænsningsregler
gældende på skadestidspunktet.
3. om hvilket krav der kan anmeldes i begrænsningsfonden (det fulde krav,
domsbeløbet eller differencen mellem de to første beløb).
efter parternes tilkendegivelser under proceduren finder retten at kunne tage stil-
ling til spørgsmålene om delvist frafald af det for landgericht itzehoe krævede be-
løb og spørgsmålet om præklusion af det den 26. november 2004 anmeldte krav.
wsn’s krav kan, jf. ovenfor, opstilles således (bortset fra post a er beløb i eur):
               anmeldelsesdato:             beløb:                     bemærkninger:
     a             11. juni 2004          406.979                                   sdr
     b             29. juni 2004      929.869,65                            erstatter a
     c       26. november 2004          49.443,29                              frafaldet
     e       26. november 2004          73.459,30           brunsbüttel, omkostninger
     f                                 -23.472,00                              vragsalg
                        krav i alt   979.856,95
vedrørende post b er spørgsmålet om wsn med virkning for anmeldelse af sit
krav i ansvarsbegrænsningsfonden har givet afkald på at anmelde en del af sit op-
rindelige samlede krav. over for landgericht itzehoe hævede wsn sagen for så
vidt angår den del af kravet på 746.528 eur der oversteg begrænsningsbeløbet
efter handelsgesetzbuch § 487, stk. 2, sammenholdt med artikel 6 i 1976-
konventionen, som udgør sdr 406.979, en difference efter kursen den 6. maj
2005 på 2.010.339 dkk.
retten finder ikke at wsn’s frafald af dette differencekrav over for uno under for-
handlingen i ved landgericht itzehoe bør medføre at wsn afskæres fra at gøre
det fulde krav gældende i begrænsningsfonden. det tjente ikke noget fornuftigt
formål at opretholde det fulde krav, da der var og er sikkert grundlag for at anta-
ge at det fulde krav var uigennemførligt ved en tysk domstol. der var på dette
tidspunkt endnu ikke fra unos side taget skridt til at oprette en begrænsnings-
fond. en undladelse af at tage forbehold over for muligheden af at gøre kravet
gældende på anden måde bør under de foreliggende omstændigheder ikke afskæ-
re wsn fra at gøre det fulde beløb på gældende i ansvarsbegrænsningsfonden.
                                      - 23 -
det er gjort gældende at anerkendelse af unos fulde krav vil medføre at en del af
de forlig som uno har indgået, har hvilet på den forkerte forudsætning at alene
det beløb der blev tilkendt wsn ved landgericht itzehoe ville indgå som et krav i
fonden. det må hertil bemærkes at indhold og forudsætninger for disse forlig ikke
er nærmere oplyste. allerede derfor kan betragtningen kun tillægges en begræn-
set rækkevidde. hertil kommer at wsn ikke har deltaget i forligene og ikke ses at
have modtaget tilkendegivelser om at disse er indgået under forudsætning af krav
af en bestemt størrelse fra wsn’s side. wsn bør derfor ikke bære risikoen for for-
udsætninger for forliget.
for så vidt at uno har gjort gældende at wsn’s delkrav på 73.459,30 eur som er
anmeldt den 26. november 2004, er anmeldt for sent, må anføres at kravet er
anmeldt inden fordelingen af fonden er taget op til dom i første instans, jf. sølo-
vens § 238, sammenholdt med § 235, § 238 og § 245. kravet er således anmeldt
inden præklusion er indtrådt.
der er fremlagt et betydeligt antal bilag vedrørende den nærmere opgørelse af
wsn’s krav. uno har bestridt opgørelsen som ikke tilstrækkeligt dokumenteret.
der er ikke foretaget en nærmere gennemgang af de anførte poster. spørgsmålet
om den nærmere opgørelse af de anmeldte krav indgår ikke i temaerne for den
berammede deldomsforhandling. retten finder derfor ikke i forbindelse med afsi-
gelse af nærværende deldom at burde tage stilling til dokumentationen for og op-
gørelsen af de anmeldte krav.
spørgsmålet om sagsomkostninger udsættes til den endelige fordeling af fonden.
                               thi kendes for ret:
wasser- und schiffahrtsdirektion nord skal anerkende at det i fonden anmeldte
krav skal begrænses i henhold til sølovens ansvarsbegrænsningsregler gældende
på skadestidspunktet.
ved opgørelsen af det anmeldelsesberettigede beløb skal der ikke tages hensyn til
det forhold at wasser- und schiffahrtsdirektion nord over for landgericht itzehoe
hævede sagen for så vidt angår den del af kravet på 746.528 eur der oversteg
begrænsningsbeløbet efter handelsgesetzbuch § 487, stk. 2, sammenholdt med
artikel 6 i 1976-konventionen.
                                      - 24 -
det af wasser- und schiffahrtsdirektion nord den 26. november 2004 anmeldte
beløb på 73.459,30 eur er ikke udelukket fra dækning i fonden på grund af an-
meldelsestidspunktet.
                                    jens feilberg
                                         (sign.)
                                      ___ ___ ___
                           udskriftens rigtighed bekræftes
                           p.j.v. sø- og handelsretten, den
