                       højesterets kendelse
                            afsagt tirsdag den 11. juli 2017
sag 82/2017
anklagemyndigheden
mod
a
(advokat lene sejersen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i helsingør den 22. juli 2016 og af østre
landsrets 12. afdeling den 27. oktober 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jon stokholm, henrik waaben og hanne schmidt.
påstande
kærende, a, har påstået ophævelse af foranstaltningen, som han blev idømt ved retten i hel-
singørs dom af 16. maj 2011.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om, at foranstaltningen ændres til forvaring, subsi-
diært stadfæstelse af landsrettens kendelse om opretholdelse af den idømte foranstaltning.
a har over for anklagemyndighedens påstand om forvaring påstået frifindelse.
anbringender
a har til støtte for påstanden om stadfæstelse af retten i helsingørs kendelse anført navnlig,
at han ikke længere er sindssyg, og at der derfor ikke er noget behandlingsbehov. dermed er
betingelserne for at opretholde foranstaltningen ikke længere opfyldt. endvidere er der et
åbenbart misforhold mellem foranstaltningens varighed og en fængselsstraf for samme for-
hold. det vil derfor stride mod proportionalitetsprincippet at opretholde foranstaltningen, idet
han har været frihedsberøvet siden sommeren 2010.
                                                - 2 -
til støtte for påstanden om frifindelse for forvaring bemærkes navnlig, at betingelserne for
forvaring ikke er opfyldt, hvilket støttes af klinikchef thomas schützes udtalelse af 3. juni
2016 og hans efterfølgende forklaring for landsretten. to af retslægerådets medlemmer har
anbefalet, at afgørelsen om anbringelse ændres til forvaring, mens et af rådets medlemmer
ikke har fundet det dokumenteret, at han frembyder en nærliggende fare for andres liv, lege-
me, helbred eller frihed. retslægerådets udtalelse er udarbejdet på grundlag af overlæge mette
brandt-christensens udtalelse af 7. december 2015, og da hun, som har et indgående kend-
skab til ham, ikke har fundet, at forvaring kan anbefales, kan retslægerådets flertals vurdering
ikke tillægges nogen afgørende vægt. han blev ved retten i helsingørs dom af 16. maj 2011
fundet skyldig bl.a. i røveri, jf. straffelovens § 288, stk. 2. størstedelen af den begåede krimi-
nalitet forud for dommen af 16. maj 2011 er ikke omfattet af straffelovens § 70, stk. 1, nr. 1,
og heller ikke efter dommen har han været sigtet eller dømt for kriminalitet omfattet af straf-
felovens § 70, stk. 1, nr. 1. sammenfattende gøres det gældende, at karakteren af forholdet,
som han blev dømt for den 16. maj 2011, karakteren af tidligere kriminalitet og de lægelige
udtalelser ikke giver grundlag for at antage, at han frembyder nærliggende fare for andres liv,
legeme, helbred eller frihed.
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om, at den idømte foranstaltning ændres til
forvaring, anført navnlig, at det fremgår af retslægerådets udtalelse af 19. januar 2016, at a
har en svær personlighedsforstyrrelse, og flertallet i retslægerådet udtaler, at a frembyder en
nærliggende fare for andres liv, legeme, helbred eller frihed. a frembyder på grund af sin ad-
færd store problemer under indlæggelse på det psykiatriske hospital. betingelserne i straffelo-
vens § 70 om forvaring er opfyldt, og der er risiko for, at a vil begå yderligere lovover-
trædelser, hvis foranstaltningen ophæves. den mindst indgribende og eneste formålstjenlige
foranstaltning til at forebygge yderligere lovovertrædelser vil være forvaring. foranstaltning
bør derfor ændres til forvaring i et tilfælde som det foreliggende, hvor det må lægges til
grund, at a ikke længere er sindssyg, men fortsat har eller har udviklet en svær person-
lighedsforstyrrelse, jf. straffelovens § 72, jf. § 68, 3. pkt.
til støtte for den subsidiære påstand er gjort gældende, at der i en særegen situation som den
foreliggende er hjemmel i straffelovens § 72, jf. § 68, til at opretholde den idømte foranstalt-
ning. det afgørende er, om der er risiko for, at a vil begå nye lovovertrædelser, og i givet
                                                - 3 -
fald, om der er en formålstjenlig foranstaltning til at forebygge dette. en anbringelse vil udgø-
re en foranstaltning, der er egnet til at forebygge yderligere lovovertrædelser. det bemærkes,
at ingen af de tre læger fra retslægerådet har udtalt, at foranstaltningen, som a er idømt ved
dom af 16. maj 2011, endeligt bør ophæves.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om den foranstaltning i form af anbringelse i psykiatrisk afdeling uden længste-
tid, som a blev idømt ved helsingør rets dom af 16. maj 2011, skal ophæves, således som a
påstår, eller om foranstaltningen skal ændres til forvaring, subsidiært opretholdes, således som
anklagemyndigheden påstår.
denne afgørelse skal træffes efter straffelovens § 72, hvorefter det påhviler anklagemyndig-
heden at påse, at en foranstaltning ikke opretholdes i længere tid og videre omfang end nød-
vendigt. ved afgørelsen skal der tages hensyn til reglerne i straffelovens § 68.
valget af domstype beror på en afvejning af sikkerheds- og behandlingshensyn. i vurderingen
indgår dog også proportionalitetshensyn. den foranstaltning, der kommer på tale, må således
ikke være mere indgribende, end formålet tilsiger, jf. folketingstidende 1999-2000, tillæg a,
lovforslag nr. l 144, de almindelige bemærkninger pkt. 3.3.1. i vurderingen af spørgsmålet
om foranstaltningsændring indgår bl.a., hvilken tidsbestemt straf der ville være idømt for det
pågældende forhold. ved denne vurdering skal der også tages hensyn til kriminalitetens art og
grovhed sammenholdt med den lægelige vurdering af risikoen for recidiv, jf. de almindelige
bemærkninger pkt. 3.5.
på baggrund af de lægelige oplysninger, hvorefter as adfærd er præget af en svær person-
lighedsforstyrrelse med primært dyssociale træk, og oplysningerne om hans aggressive ad-
færd over for medpatienter og sundhedspersonale, finder højesteret, at der består en betydelig
risiko for, at a ved en ophævelse af foranstaltningen vil begå ny kriminalitet. på denne bag-
grund og under hensyn til den kriminalitet, der har givet grundlag for dommen til anbringelse,
tiltræder højesteret landsrettens vurdering, hvorefter der endnu ikke er grundlag for at ophæ-
ve den idømte foranstaltning i form af anbringelse på psykiatrisk hospital, selv om det må
lægges til grund, at a ikke længere er sindssyg.
                                              - 4 -
højesteret tiltræder endvidere, at det ikke er godtgjort, at betingelserne for at ændre foran-
staltningen til forvaring er opfyldt.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
