                             højesterets dom
                      afsagt torsdag den 19. september 2013
sag 168/2013
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat ejler ejlersen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 28. januar 2013 og af vestre lands-
rets 14. afdeling den 12. marts 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, niels grubbe, marianne
højgaard pedersen, jon stokholm og jens kruse mikkelsen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
t har uddybende gjort gældende, at vestre landsret har tilsidesat sin vejledningspligt efter
retsplejelovens § 219 a, stk. 6, ved ikke i forbindelse med den frifindende dom af 25. august
2011 at have oplyst ham om fristen for at søge erstatning for uberettiget varetægtsfængsling.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om det er undskyldeligt, at fristen i retsplejelovens § 1018 e for at rejse krav om
erstatning for uberettiget varetægtsfængsling efter § 1018 a er overskredet.
spørgsmålet er i første række, om der skal ske identifikation mellem erstatningssøgende, t,
og dennes forsvarer ved vurderingen heraf, således at en advokatfejl kommer erstatningssø-
gende til skade.
                                                 - 2 -
ifølge retsplejelovens § 910, stk. 2, kan retten tillade tiltalte at anke en straffedom efter anke-
fristens udløb, hvis overskridelsen af fristen skyldes ”grunde, der ikke kan tilregnes” tiltalte. i
relation til denne bestemmelse har højesteret bl.a. ved afgørelsen gengivet i u 2011.191 h
fastslået, at en fejl fra forsvareren i forbindelse med fristoverskridelse ikke kan tilregnes til-
talte, således at der ikke sker identifikation. som anført af landsrettens flertal indeholder rets-
plejelovens kapitel om erstatning i anledning af strafferetlig forfølgning imidlertid en særskilt
bestemmelse i § 1018 e, stk. 2, om, hvornår der kan ses bort fra en overskridelse af fristen for
at fremsætte krav om erstatning. kriteriet efter denne bestemmelses ordlyd (”såfremt over-
skridelsen findes undskyldelig”) adskiller sig fra ordlyden i § 910, stk. 2. der er ikke i forar-
bejderne til nogen af de to bestemmelser holdepunkter for at antage, at de skal forstås på
samme måde. der er således hverken i ordlyd eller forarbejder grundlag for at overføre den
praksis om identifikation, der gælder efter § 910, stk. 2, til § 1018 e, stk. 2, ved fortolkningen
af denne bestemmelse.
reale grunde taler heller ikke herfor, idet fristen efter retsplejelovens § 910 angår spørgsmål
om straf, mens fristen efter § 1018 e angår erstatningskrav af civilretlig karakter. for sådanne
krav er retsstillingen på andre områder, at klienten identificeres med sin advokat i henseende
til fristoverskridelser. såfremt en advokatfejl i forbindelse med en fristoverskridelse fører til,
at klienten mister et erstatningskrav, kan tabet efter omstændighederne kompenseres ved at
pålægge advokaten at betale erstatning. også i henseende til et mistet erstatningskrav efter §
1018 a er der mulighed for at genoprette retstabet ved at pålægge advokaten erstatningsansvar
på grundlag bl.a. af en vurdering af, om erstatningssøgende ville have fået erstatning efter
reglerne om objektivt erstatningsansvar i § 1018 a.
højesteret tiltræder herefter, at fristoverskridelsen ikke er undskyldelig for t, blot fordi den
skyldes en fejl fra hans forsvarers side.
sagen angår dernæst, om fristoverskridelsen er undskyldelig, fordi landsretten har undladt at
vejlede om fristen for at rejse erstatningskrav i forbindelse med afsigelsen af den frifindende
dom i straffesagen.
bestemmelsen i retsplejelovens § 219 a, stk. 2, om rettens pligt til at vejlede om adgangen til
at anke en straffedom indebærer ikke en pligt til at vejlede om adgangen til og fristen for at
                                              - 3 -
rejse krav om erstatning efter § 1018 a i anledning af straffesagen. i hvert fald i en situation
som den foreliggende, hvor t ved domsafsigelsen i straffesagen var bistået af en forsvarer,
består der heller ikke på andet grundlag en sådan vejledningspligt for retten.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
efter sagens baggrund og principielle karakter skal statskassen betale sagens omkostninger
for højesteret.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
