”Tænk på fortids dage, giv agt på slægternes år; spørg din far lad ham fortælle, lad de gamle berette for dig.” Sådan står der i 5. Mosebog i Bibelen. Jeg faldt over citatet i en erindringsbog for noget tid siden og kom til at tænke på citatet igen, da jeg forleden læste, at rigtig mange ældre nordjyder føler sig ensomme og at hele 72 procent af dem, ikke har talt med nogen om deres ensomhed. Det er både synd og skam, for alle har brug for en ven. Jeg tror, at en del af problemet bunder i, at vi lever i et ret opdelt samfund. Børn for sig. Forældre for sig. Ældre for sig. Det betyder ikke nødvendigvis, at vi har dårlige eller svagere relationer, men det betyder, at vi risikerer at miste en del af vores forståelse for hinanden. Når generationerne i udpræget grad lever adskilt fra hinanden i hverdagen, risikerer vi at miste en del af vores berømte sammenhængskraft. Og vi risikerer, at både børn og ældre – og dem midt imellem – føler sig ensomme. Det skal vi gøre noget ved. Og det kan vi gøre noget ved. Relationer på tværs af generationer For noget tid siden læste jeg om et eksperiment i Canada, hvor man havde flyttet en skoleklasses højtlæsningsundervisning hen på det lokale plejehjem og ladet eleverne læse højt for de ældre. Resultatet af eksperimentet var tankevækkende. Resultatet blev nemlig, at eleverne scorede markant bedre resultater end eleverne i deres parallelklasser, og de ældres medicinforbrug faldt i perioden med 50 procent. Noget kunne altså tyde på, at en satsning på opbyggelse af relationer på tværs af generationer betaler sig for begge parter. Jeg argumenterer ikke for, at vi skal vende tilbage til de gode gamle dage, geninstallere bedstemor og bedstefar i aftægtsboligen, sælge børnenes tablets og smartphones, for i stedet at sende børnene hen på det lokale plejehjem hver eftermiddag efter skoletid. Men vi kan måske hver især på vores egen måde, overveje, hvordan vi kan medvirke til, at færre af vores medborgere føler sig ensomme og derved også bidrage til større forståelse og mindre adskilthed generationerne imellem. Som barn holdt jeg utrolig meget af, når mine bedsteforældre og onkler fortalte anekdoter og røverhistorier fra deres egen barndom. Da min bedstemor kom på plejehjem, holdt jeg også af at kigge inden for hos nogle af de andre gamle på stuerne ved siden af. Særligt husker jeg en gammel mand, der igen og igen indledte en ny historie fra en svunden tid med replikken "A ka håuw" (jeg kan huske). Jeg tror, det er værdifuldt for alle parter, hvis vi i højere grad ophæver adskiltheden mellem generationerne og lader samtaler på tværs fremme den fælles forståelse for hinanden. Det vil helt sikkert også formindske oplevelsen af ensomhed blandt både børn og ældre.

Opsummering:
I dette indlæg sætter Christian Borrisholt Steen fokus på ensomhed.