Mine tæer har stadig ikke helt rettet sig ud efter den helt og aldeles tåkrummende oplevelse, jeg havde, da jeg som nyudklækket journalist blev sendt ud på AaBs træningsanlæg for at lave et indslag som optakt til en kommende kamp. Jeg kan godt afsløre allerede nu, at lige præcis fodbold ikke er min spidskompetence, og at jeg bogstaveligt talt var på udebane. Det var heller ikke meningen, at jeg skulle lave netop den historie, men der var sygdom, så jeg sprang til og blev sendt afsted med en grundig briefing om, hvad indslaget skulle indeholde. Optagelserne gik fint, indtil pressechefen kom hen til fotografen og mig. - I må optage det hele, bare ikke dødboldsituationer, sagde han. - Det lyder fint, svarede jeg. Var det sket i dag, havde jeg nok med det samme afsløret min manglende viden og spurgt ind til, hvad pressechefen helt præcis mente, når han sagde ”dødboldsituationer”. Men jeg var ny i gamet og ville ikke virke usikker, så i stedet ringede jeg hjem til min fodboldkyndige kollega på redaktionen, da pressechefen gik tilpas langt væk. Skæbnen ville dog, at min kollega var optaget, så jeg blev sat på ”hold” og lyttede på ventemusik i røret i dét, der føltes som en evighed. Imens begyndte min fotografkollega, der heller ikke var fortrolig med begrebet “dødboldsituationer”, at stille kamera og stativ op for at filme, at spillerne trænede hjørnespark. Han filmede i 10 sekunder, før pressechefen kom hen til os igen. - Sagde jeg ikke lige, at I ikke måtte filme dødboldsituationer? spurgte han. Her måtte jeg gå til bekendelse. - Jeg blev lige i tvivl om, hvad dødboldsituationer er, sagde jeg og følte mig mikroskopisk lille. - Nå, det skulle du da bare have spurgt om, svarede han pænt og forklarede, at hjørnespark altså gik under den kategori. Da jeg endelig kom igennem til min kollega i telefonen og fortalte om situationen, lød der et skrig af grin i den anden ende af røret, og selvom det efterhånden er nogle år siden, bliver jeg stadig drillet med situationen i dag. Ikke kirke hver søndag, men fodbold hver søndag Med den lille fortælling står det formentlig klart for læseren nu, at fodbold ikke er blandt de ting, jeg følger mest intenst. Jeg ser med, når landsholdet spiller, men ellers er det ikke noget, der vækker den store interesse hos mig. Måske er det netop derfor, jeg er blevet helt blæst bagover af den passion, som AaBs fans giver seerne et indblik i i dokumentarserien ”Altid for AaB”. - Det er ens tro. Det er ikke kirke hver søndag, men stadion hver søndag, siger 25-årige Rune Mangor Jensen, der har været AaB-fan, siden han var seks år gammel. Rune har haft et helt særligt mål for sæsonen 2022/23. Han går efter en ”full season”, hvor han satser på at se alle AaBs kampe – både i Superligaen og i pokalturneringen. Se første afsnit af "Altid for AaB" her - artiklen fortsætter under videoen. Når ikke han står på Vesttribunen på stadion og hepper, er han med til at koordinere og male tifoer. Han har endda et helt rum i sin lejlighed, og senere i sit hus, som er dedikeret til AaB, med halstørklæder, fodboldtrøjer og andet merchandise. Og Rune er langt fra den eneste, der bruger tid og penge på at følge yndlingsholdet. I ”Altid for AaB” møder vi også Sylvia Berglund, der er mor til tre og marketingchef hos Nordsøen Oceanarium. Hun tilpasser sin vagtplan på jobbet, så hun kan se så mange AaB-kampe som muligt, for fællesskabet på Vesttribunen kan hun ikke undvære. - På en eller anden måde er det en slags ekstra familie. Vi har et fælles mål om at støtte spillerne så meget som muligt, siger Sylvia Berglund. Fodbold er følelser En af journalisterne, der har lavet dokumentarserien ”Altid for AaB” har gentagne gange gennem årene forsøgt at forklare mig, hvorfor sport - og især fodbold - er noget helt særligt. - Fodbold er følelser, har han ladet mig forstå. Men det er først nu, jeg rigtigt forstår. For de fans, der medvirker i ”Altid for AaB”, er et levende eksempel på, at fodbold er mere end bare nogle spillere og en bold. Det er tro, håb og kærlighed - også når alt ser mest sort ud. Og selvom de inkarnerede fans kan blive rasende og frustrerede, når holdet leverer den ene skuffende præstation efter den anden, rydder de kalenderen igen og igen og står klar weekend efter weekend til at heppe på AaB. Nu venter en sæson i landets næstbedste række for første gang siden 1986. Og hvis man tror, at tilværelsen i 1. division betyder, at fans som Rune og Sylvia bliver hjemme, så kan man godt tro om. For selvfølgelig står de der. Og de forsøger at finde meningen med den nye realitet. - Det er pissehamrende ærgerligt for selvforståelsen, men for klubbens DNA og sjæl tror jeg faktisk, at det er en ny start, siger Sylvia Berglund, der sammenligner den seneste sæson med et plaster, der bliver revet meget langsomt af. Det er længe siden, et TV-program om sport har vakt følelser hos mig. Men det gør ”Altid for AaB”. ”Altid for AaB” er nu tilgængelig i fem afsnit her på tv2nord.dk og i to afsnit på TV 2 PLAY . Jeg kan varmt anbefale dig at se med.

Referat:
I "Altid for AaB" står det klart, at fodbold er meget mere end bare... fodbold.