Jess Møller Nielsen reflekterer om dét at være nordjyde. Hvordan ser vi os selv, og hvordan mon andre betragter os nordjyder, spørger han.

Er der nogen, der med sikkerhed ved, hvad en nordjyde er? Som regel tager jeg selv geografisk udgangspunkt i Region Nord, som omfatter 11 kommuner. Men strengt taget så blev grænserne for Region Nord fastsat med kommunalreformen så sent som i 2007. Da jeg var dreng i Aabybro, opfattede vi ikke Thy og Mors mod vest som nordjyske, men nok mere som en del af Vestjylland. Der var godt nok langt til Thisted. På samme måde var Hobro så langt væk, at det var lidt svært at fatte, at nogen som os selv kunne bo helt dernede. Det har fået mig til at tænke over, hvad der får os til at se os selv som nordjyder? Der må være en eller anden fælles ballast? At sige at man kun er nordjyde, hvis man bor nord for Limfjorden vil være forkert, og i hvert fald udtryk for, at man ikke har tilstrækkeligt kendskab til livet mellem Rørdal og Hobro. Jeg har selv boet stort set lige mange år på begge sider af fjorden. Sindelaget er det samme. Et kraftcenter midt i vores landsdel En af de ting, som helt tydeligt binder Nordjylland sammen, er Aalborg. Danmarks fjerdestørste by, der tydeligvis ikke har tænkt sig at vente på bistand fra København for at kunne udvikle sig langt ind i fremtiden. Min påstand skal være, at der ikke findes en krog af Nordjylland, hvor man ikke kan finde mindst én af os, der arbejder i Aalborg. Vel heller ikke så mærkeligt med så markant et kraftcenter lige midt i vores landsdel. Allan Olsen i Jeppe Aakjærs spor En anden ting, som jeg synes er en meget værdifuld markør for os nordjyder, er vores måde at fortælle historier på. Vel at mærke ikke rene fantasier - men historier fra det virkelige liv. Hvis der er noget, der uden for Nordjylland kan afsløre, hvem der kommer fra vores landsdel, så er det, når der fortælles historier. En nordjyde vil typisk indlede med ”Der var engang, hvor at……” eller noget der ligger meget tæt på. Vi skal gerne lige have et stednavn, vi kender eller har hørt om. Vi skal også helst vide, hvem af personerne i historien, der er i familie med hvem. Hvis de tre ting er på plads, så rykker vi sammen. Enten omkring køkkenbordet, gravkoen, konferencebordet, fadølsanlægget, kaffemaskinen eller når vi sparker dæk. Forventningens glæde er stor. Når historiens pointe så falder, så griner vi, eller nikker alvorligt, og venter spændt på, at den næste historiefortæller er klar til at tage over. På den måde fortæller vi hinanden, hvordan vi har det, og hvad vi går og laver. Der findes nordjyder, der har gjort dagligdags nordjysk kommunikation til en kunstart. Den mest markante i nutiden, synes jeg, er sangskriveren Allan Olsen. Ingen kan som han sætte nordjyske ord og billeder på, hvordan nulevende nordjyder kan have det. Hvis nogen mod forventning ikke kender hans sange, så prøv og lyt til ”Lun luft over Danmark”, ”Han har tænkt” eller ”Lad min regning stå”. Allan Olsen er for mig fuldt på højde med Jeppe Aakjær. Aakjær er for længst anerkendt som en af nationens store digtere. Hvem kender ikke ”Jens Vejmand”, ”Ole sad på en knold og sang” og ”Aften”, nok bedre kendt som ”Stille hjerte sol går ned”, for blot at nævne nogle af de største hits. Må den samme anerkendelse tilfalde Allan Olsen, så den nordjyske fortælletradition også i det enogtyvende århundrede kan få den plads i historiebøgerne, den fortjener. Jeg gad vide, hvad en vestjyde, en sønderjyde, en østjyde, en fynbo, en vestsjællænder, en københavner eller en fra Lolland-Falster ville sige om det at være nordjyde?